mot · G6022417 · 1983-05-10 00:00:00 — Risken för flaskhalsproblem när konjunkturen förbättras är uppenbar. Konjunkturuppgången 1979-1980 kunde inte bryta den trendmässiga nedgången i vår ekonomi. Den nu inledda uppgången kommer också att vara otillräcklig eftersom de grundläggande strukturella problemen inte är lösta. Det måste ske en mer genomgripande kursomläggning för att den svenska ekonomin varaktigt skall gynnas av den förbättrade konjunkturen. Annars hotas både konjunkturuppgången och möjligheterna att få ned inflationen av det ökade budgetunderskottet. Under en konjunkturuppgång förbättras i regel sysselsättningsläget som bytesbalansen försämras och inflationen ökar. Den nuvarande offentliga utgiftsexpansionen och ökningen av budgetunderskottet minskar emellertid våra möjligheter att dra nytta av den kommande uppgångens positiva effekter på sysselsättningen. Budgetunderskottet förstärker dessutom tendensen till ökad inflation och ökat bytesbalansunderskott under konjunkturförbättringen. I den långtidsbudget (LB) som presenteras i kompletteringspropositionen kartläggs konsekvenserna för budgetutvecklingen /88 av redan fattade beslut och gjorda åtaganden. Kalkylerna grundar sig på en rad optimistiska antaganden om utvecklingen. Priser och löner har antagits öka med efter 1984. Nyplaceringsräntan på statspapper har antagits falla till . LB-metodiken innebär också att utgifter som ej är indexerade har antagits ligga stilla och några nya utgiftsåtaganden har inte förutsatts. Med dessa antaganden kommer de reala statsutgifterna att öka med , att jämföra med den historiska trenden på . LB-metodiken innebär med andra ord i ett historiskt perspektiv en kraftig underskattning av den offentliga utgiftsutvecklingen. Trots underskattningen av utgiftstillväxten ökar underskottet i långtidsbudgeten till 1987/88. Andelen av BNP skulle då motsvara jämfört 1983/84. En sådan gynnsam utveckling innebär att statsskulden växer till mot Enligt långtidsbudgeten kommer realräntan för utländska lån att öka kraftigt . /83 låg den på (12 procents nominell ränta och 10 procents inflation). beräknas realräntan öka till . En viktig anledning är kommande valutaförluster för förfallande lån. Den höga realräntan på utlandslånen är en direkt följd av att vi försökt lösa våra inflations- och bytesbalansproblem med devalveringar i stället för inhemska åtgärder. I långtidsbudgeten presenteras också exempel på hur känsliga kalkylerna är vid förändrade antaganden. Om t. ex. räntan på statsskulden ligger kvar på växter budgetunderskottet till . Ränteutgifterna skulle då uppgå till 1987/88, vilket skulle innebära att av statsinkomsterna gick till ränteutgifter. En sådan utveckling för budgetunderskott och statsskuldräntor är inte förenlig med möjligheten att få ner inflationstakten i närheten av det inflationsmål som regeringen har ange». En sådan underskottsutveckling kommer även att relativt snabbt undergräva förutsättningarna för en bestående industriell expansion och därmed för en bestående lösning av arbetslöshetsproblemet. Med nuvarande uppläggning av politiken står vi inför en situation, där budgetunderskottet håller uppe räntenivån och vice versa, vilket hindrar både en varaktig investeringsuppgång och möjligheten att få ner inflationstakten. Med nuvarande utvecklingstendenser - en BNP-tillväxt på 1,, en realränta lika , inga besparingar i de offentliga utgifterna etc. kommer om statsskuldräntorna att vara lika stora som statsinkomsterna. Skulle denna punkt uppnås, kommer inte budgetunderskottets tillväxt att kunna hejdas, även om alla statliga transfereringar och all statlig konsumtion upphör. Statsinkomsterna skulle ändå inte räcka till att betala räntorna. Statsobligationerna skulle i ett sådant läge bli värdelösa. I praktiken inträder sammanbrottet redan tidigare genom den galopperande inflation och de extrema räntesatser som skulle uppstå vid en sådan utveckling. Om inte kursen snabbt läggs om och en kraftig besparingspolitik inleds är sannolikheten mycket liten för att regeringens ekonomisk-politiska strategi lyckas. I stället kommer vi att glida allt djupare in i krisen med växande underskottsproblem, ökad inflationstakt och ökad arbetslöshet. För hela 1983 förutser regeringen en konsumentprisstegring på mot tidigare förutsedda . De viktigaste anledningarna till den förbättrade inflationsbilden är de mycket låga internationella prisstegringarna, fallande oljepriser, fortsatta räntesänkningar och än en så länge mycket liten devalveringseffekt. Devalveringen har höjt prisnivån med enbart mot förmodade beroende på att de utländska företagen sänkt sina vinstmarginaler i stället för att höja priserna i svenska kronor. Företagen har i stor utsträckning valt att försöka behålla sina marknadsandelar på en krympande marknad. Sannolikt kommer dessa företag att höja priserna när den svenska marknaden åter växer, varför den importerade inflationen kan förväntas öka . Helt riktigt sätter regeringen upp kampen mot inflationen som den primära uppgiften för den ekonomiska politiken. Men det går inte att bekämpa prisstegringen genom att i stort sett bara ange en låg siffra som mål. En sänkning av inflationstakten från till 1984 som konjunkturen vänder uppåt och budgetunderskottet når nya rekordnivåer strider mot all inhemsk och internationell erfarenhet. Hur en drastisk sänkning av inflationstakten skall kunna förenas med en fortsatt offentlig utgiftsexpansion klargörs inte heller i den reviderade finansplanen. Antiinflationspolitiken saknar ännu ett konkret innehåll. Den politik som regeringen skisserar är därför motsägelsefull. För att vi skall lyckas bryta de senaste tio årens alltför snabba inflationsutveckling krävs det att man går till roten med det onda. Följande inflationsorsaker brukar urskiljas: Lönekostnadsökningarna beräknas uppgå till , dvs. nästan dubbelt så mycket som i våra konkurrentländer. I nuvarande konjunkturläge har vi ingen större press uppåt på priserna från efterfrågesidan. Ett budgetunderskott påverkar inflationen dels genom direkta effekter på efterfrågan, dels på indirekta vägar - bl. a. påverkar finansieringen av underskottet penningmängdsutvecklingen och räntenivån. Skattehöjningar pressar upp priserna. Om de nu föreslagna energiskattehöjningarna skulle genomföras kommer totalt av prisstegringen att härstamma från skattehöjningar. Arbetsmarknad, kapitalmarknad och flera varumarknader fungerar allt sämre på grund av olämplig lönestruktur, skatte- och bidragssystemet etc. Föreställningar om fortsatt snabb inflation har en tendens att självförverkligas genom att förväntningarna byggs in i prisoch lönesättningsbeteendet. Höstens devalvering medför högre import- och även exportpriser. I övrigt är den importerade inflationen f. n. mycket låg på grund av den låga internationella inflationstakten. har f. n. en hemmagjord inflation genom devalveringen, skatte höjningarna, lönekostnadsökningarna och budgetunderskottet. I en uppåtgående konjunktur kan den inflation som orsakas av den offentliga utgiftsexpansionen och budgetunderskottet samt marknadernas bristande flexibilitet förväntas öka. Moderata samlingspartiet förordar en stram ekonomisk politik för att få ner inflationstakten. En neddragning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottet håller tillbaka den inhemska efterfrågan, som det blir lättare att kontrollera penningmängden, vilket är väsentligt för att få ner inflationstakten. Ett lägre budgetunderskott innebär efter hand lägre räntor vilket även det dämpar inflationen. Regeringen söker förverkliga inflationsmålet på med endast ett inflationstak på för en del av de utgifter som påverkas av inflationen. Det är inte lätt att genomskåda hur indextaket skall sättas eller exakt vilka utgiftsposter som kommer att beröras. Det förefaller emellertid som om indexbegränsningen få en relativt blygsam omfattning. Försvar, studiemedel, bidragsförskott, bistånd, jordbruksreglering m. m. berörs. Däremot tycks ej pensioner och utgifter som beror på löneutvecklingen omfattas. Sammantaget torde av statsbudgetens utgiftssida, dvs. Vid en inflation på blir besparingseffekten endast . Om å andra sidan inflationsmålet skulle uppfyllas blir det inga besparingar alls. Regeringen tycks inte vara beredd att undvika skattehöjningar som pressar upp inflationen. De föreslagna energiskattehöjningarna innebär att prisnivån pressas upp med . Enbart de direkta inflationseffekterna uppgår till . Regeringen fortsätter också att smyghöja det reala skattetrycket genom att marginalskatteomläggningen urholkas av inflationen. Skattepolitiken utgör ett centralt inslag i en moderat anti-inflationspolitik. Vi säger nej till höjda energiskatter och föreslår sänkta löne- och marginalskatter för att få ner inflationen. I en uppåtgående konjunktur kommer den successiva försämring som skett av marknadernas funktionsduglighet att verka inflationsdrivande. Den otillräckliga lönespridningen, skatte- och bidragssystemet, regleringarna m. m. kommer att leda till "flaskhalsproblem" när konjunkturen förbättras. Regeringen har i detta avseende inte gjort någonting för att öka flexibiliteten på arbets- och kapitalmarknaderna. Vi har fortfarande en otillräcklig lönespridning. Marginalskatteomläggningen är urholkad och subventionspolitiken fortsätter att låsa fast arbetskraft och kapital i nedåtgående företag. Kapitalets rörlighet har försämrats genom den införda utdelningsskatten och borttagandet av lindringen i dubbelbeskattningen. Sänkningen av bolagsskatten är inte tillräcklig för att motverka de försämringar som tidigare gjorts. Moderata samlingspartiet förordar en politik som kommer att öka både arbetskraftens och kapitalets rörlighet. Vi förespråkar också avregleringar. privatisering och avbyråkratisering för att öka konkurrensen och effektiviteten. bromsar detta prisstegringarna. Om man skall komma till rätta med inflationsdrivande lönehöjningar, måste arbetsmarknadens parter ta ansvar för sysselsättningen. Överdrivna lönehöjningar leder då till ökad arbetslöshet bland löntagare och fler konkurser bland företag. Staten har inte längre råd att städa upp efter alltför dyra avtal. Fri förhandlingsrätt är en frihet under ansvar. Inflationsförväntningarna kan påverkas endast om de grundläggande orsakerna till inflationen angrips. Den importerade inflationen motverkas bäst genom att vi får ner vår inflationstakt under konkurrentländernas. Först när vi får bukt med bytesbalansbristen kan vi avskärma oss från utifrån kommande inflation genom revalvering. Skillnaden mellan och regeringens inflationspolitik ligger i att vi är beredda att backa upp inflationsmålet genom handfasta åtgärder. Regeringens antiinflationspolitik saknar däremot ännu ett konkret innehåll. De offentliga utgifterna och budgetunderskottet Regeringens politik innebär framför allt en mycket kraftig offentlig utgiftsexpansion . De reala offentliga utgifterna förväntas nu öka t. o. m. snabbare än vad regeringen räknade med , jämfört med tidigare beräknade 3,. Eftersom BNP-ökningen beräknas till 1,kommer den offentliga utgiftsökningen att bli större än nationens samlade inkomstökning. Den offentliga utgiftsandelen stiger därigenom till av BNP. uppskattades utgiftsandelen till . Budgetunderskottet /83 beräknas av regeringen till , vilket innebär att underskottet blir ca större än vad den förra regeringen räknade med . Huvuddelen av denna försämring under innevarande budgetår är en följd av den socialdemokratiska kursomläggningen. Denna har bl. a. inneburit kraftigt ökade subventioner till statliga företag och nya utgifter för arbetsmarknadspolitiken. Socialdemokraternas tal om "obetalda räkningar från den borgerliga regeringstiden har ett mycket begränsat sanningsinnehåll. Det finns ingen anledning att tro att en borgerlig regering skulle ha varit lika slösaktig med subventioner till statliga företag och nya AMS-miljarder. En tredje viktig anledning till budgetförsämringen är ökningen av statssskuldräntorna. Högre räntenivå, övergång till kortare upplåningstid och devalvering ligger bakom ökningen av ränteutgifterna. Sammantaget innebär detta att det är socialdemokraternas oansvariga utgiftspolitik som orsakat den dramatiska försämringen av budgetunderskottet /83. En moderatledd borgerlig regering skulle ha kunnat hålla underskottet en bit . För /84 beräknar regeringen att budgetunderskottet blir . Detta förutsätter bl. a. att energiskatterna stiger från . Att regeringens kalkyl pekar på ett i stort sett oförändrat underskott beror på två faktorer. För det första har budgetunderskottet 1982/83 blåsts upp kraftigt på grund av stora engångsutgifter" i form av ökade subventioner till statliga företag och arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Regeringen har ej räknat med extraordinära utgifter av den storleksordningen under kommande budgetår. För det andra har budgetunderskottet reducerats med till följd av åtgärder av uppbördsteknisk karaktär. Huvudsakligen rör det sig om engångseffekter. Om dessa inte hade införts hade det underliggande underskottet uppgått till ca . De viktigaste engångsåtgärderna är följande: De medel som skulle tillförts sjukförsäkringsfonden /84 överförs i stället till statskassan, vilket ger ca . förslag till förkortad betalnings- och redovisningsperiod för tobaksskatten, sprit- och vinskatten m. m. beräknas få en inkomstförstärkande effekt på ca . Preliminär B-skatt skall beräknas till av den slutliga skatten, vilket kan beräknas ge runt 1 miljard 1983/84. Även om budgetunderskottet bokföringstekniskt hålls ungefär oförändrat, fortsätter den totala offentliga sektorns finansiella sparandeunderskott att växa under nästa budgetår. Kommunerna kommer att uppvisa ett underskott och socialförsäkringssektorns överskott krymper. beräknas underskottet i den samlade offentliga sektorn växa med från till . Med detta beräkningssätt växer underskottet som andel av BNP från till . Även statens budgetunderskott försämras mellan kalenderåren 1982 och 1983 från till . Det råder med andra ord ingen tvekan om att ökningen av underskottsnivån är ett resultat av den nya regeringens politik. Endast om de offentliga inkomsterna växer snabbare än utgifterna kan det totala underskottet minska. Socialdemokraternas handlande går i motsatt riktning. 1983 kommer utgifterna att öka mycket snabbare än inkomsterna. Moderata samlingspartiets besparingspolitik hade, om den fått förverkligas, inneburit att budgetunderskottet kunnat stanna vid både 1982 och 1983. Den snabba ökning av budgetunderskottet som socialdemokraterna nu genomfört hotar industrins utveckling och därmed våra möjligheter att klara sysselsättningen. En ökad andel av budgetunderskottet kommer att finansieras genom upplåning i de företag som måste byggas ut, om skall Företagens vilja att investera kommer inte att öka i tillräcklig utsträckning när de ser att det lönar sig bättre att köpa statspapper till ca 12 procents ränta. Den av socialdemokraterna intensifierade ökningen av de offentliga utgifterna och den därmed sammanhängande försämringen av budgetunderskottet hotar därmed att omintetgöra målet för den socialdemokratiska strategin, den industriella expansionen. Även om regeringen skulle få ner inflationen till - vilket är ytterst osannolikt eftersom inga handfasta antiinflationsåtgärder presenteras fortsätter budgetunderskottet att öka till 1984, enligt regeringens egna kalkyler. Detta innebär att en nedgång i inflationstakten inte på något sätt är tillräcklig för att komma åt grundorsaken till våra ekonomiska balansbrister - den offentliga sektorns storlek och tillväxt. Avsaknaden av konkreta åtgärder för att bryta den offentliga utgiftsexpansionen är den allvarligaste bristen i regeringens ekonomiska politik. Moderata samlingspartiet är mycket kritiskt till att regeringen ej sätter upp några mål, vare sig för den offentliga utgiftsökningen eller för budgetunderskottet. måste avveckla underskotten i den offentliga sektorn och i bytesbalansen. Detta är, enligt vår uppfattning, den centrala och avgörande uppgiften för den ekonomiska politiken . Det går inte i längden att basera vår välfärd på resurser som andra länder har skapat eller kommande generationer förväntas skapa. Vi anser att den offentliga sektorns andel av ekonomin måste minska till förmån för en expansion i näringslivet. Detta kräver en frysning av den reala nivån för de samlade offentliga utgifterna. För att åstadkomma en nolltillväxt på utgiftssidan föreslog moderata samlingspartiet i partimotionen angående den ekonomiska politiken (1982/83:2107) besparingar på för det kommande budgetåret. För helår innebära våra besparingsförslag . Vi vidhåller att dessa besparingsförslag skall genomföras det kommande budgetåret. Dessutom föreslår vi ytterligare ca i besparingar för att finansiera den av oss föreslagna inkomstskatteskalan . Dessa besparingsförslag berör i första hand de specialdestinerade bidragen till kommunerna. Besparingarna utvecklas närmare i avsnitt 5.7 om kommunsektorn. Vi säger också nej till utvidgningen av låneramen för reparationslån och lokallån och till ökade bidrag till vuxenutbildning. Dessutom avvisar vi regeringens begäran om ytterligare till AMS-insatser kommande budgetår. Sammantaget innebär detta att vi föreslår en utgiftsnivå som ligger lägre än regeringens förslag för det kommande budgetåret. Kraftfulla besparingar är nödvändiga för att få bukt med den annalkande statsfinansiella krisen, inflationen och utlandsupplåningen. Besparingarna är också fördelningspolitiskt välmotiverade. Om vi inte sparar ökar inkomstomfördelningen från nästkommande generation till denna generation. Det finns ett oupplösligt samband mellan tillgängligt löneutrymme och den del av produktionstillväxten som den offentliga sektorn tar i anspråk. Om vi inte sparar skulle en orimligt stor andel av anpassningsbördan läggas på löntagarna. Besparingarna innebär med andra ord en inkomstomfördelning från offentlig till privat sektor. En neddragning av utgifterna och budgetunderskottet minskar dessutom på olika sätt inflationen och de negativa fördelningseffekter som följer därav. För att begränsa den automatiska ökningen av utgifterna ämnar regeringen föreslå att en del indexstyrda utgifter skall få en begränsad inflationsuppräkning fr. o. m. Endast den av regeringen förutsedda inflationen på skall tillåtas att slå igenom i berörda utgifter. Moderata samlingspartiet kommer att ta definitiv ställning till indexbegränsningar på utgiftssidan när sådana förslag föreläggs . Men vi vill redan nu framhålla de skillnader som föreligger vad gäller indexbegränsningar på offentlig konsumtion och på transfereringsutgifter. En begränsad indexuppräkning för offentlig konsumtion kan vara ett led i en antiinflationspolitik, om den innebär en överflyttning av sysselsättningsansvaret på arbetsmarknadens parter. Om regeringen t. ex. fastställer att det finns i offentlig konsumtionsökning - och man begränsar ökningen i de utgifter som har ett direkt löneinnehåll i motsvarande grad - får arbetsmarknadens parter förhandla om fördelningen av de på löneökningar och sysselsättningsförändring. Exempelvis skapar tre procents löneökning ett utrymme för sysselsättningsökning på . Löneökningar på leder däremot till en sysselsättningsminskning. En sådan indexbegränsning av lönebaserade konsumtionsutgifter kan direkt påverka inflationen, vilket däremot inte är fallet med motsvarande begränsning av rena transfereringsutgifter. Att använda begränsad indexuppräkning som en besparingsmetod är av flera skäl tveksamt. Att t. ex. vår försvarsstyrka skall avgöras av inflationens storlek måste betraktas som mycket olämpligt. Detsamma gäller utlandsbistånd, studiemedel etc. Det är också tveksamt om en indexbegränsning av transfereringsutgifterna är hållbar vid en oförutsedd hög inflation. Vid en alltför kraftig real besparing är det möjligt att trycket på politikerna att ingripa med tillfälliga utgiftshöjningar blir övermäktigt. En ytterligare nackdel med s. k. cash limits är att politikerna får ett incitament att minska budgetunderskottet med inflation. Det är anmärkningsvärt att regeringen tycks sakna ett genomtänkt skatteprogram. I den reviderade finansplanen finns inte ens en antydan om vart regeringens skattepolitik syftar. Regeringen tycks tro, att det går att sluta det strukturella budgetunderskottet med skattehöjningar, låg inflation och ekonomisk tillväxt. Detta är fel. Skattehöjningar påverkar direkt möjligheten att få ned inflationen och öka den ekonomiska tillväxten. I stället måste åtgärder vidtas för att bryta de offentliga utgifternas ökningstakt. Socialdemokraterna fullföljer således i regeringsställning sin traditionella högskattepolitik. Inflationen tillåts urholka marginalskatteomläggningen. De inkomstberoende bidragen höjer marginaleffekterna. Rader av skattehöjningar har vidtagits . Regeringen tycks fortfarande tro att skatteskärpningar, utdelningsskatt och vinstavsättning gynnar investeringarna. Moderata samlingspartiet hävdar att det förhåller sig på motsatt sätt. Ökade skatter minskar företagens vilja och förmåga att öka investeringarna. genomför regeringen skattehöjningar på (se tabell 3). Det motsvarar ca . i genomsnitt per hushåll. Till detta kan läggas de kommunala skattehöjningar som följer av devalveringen, momshöjningen m. m. Regeringens skattehöjningar för Milj. kr. Mervärdeskatten höjs från Allmän löneavgift införd 1/1 1983 Arbetsmarknadsavgiften höjs Begränsning av rätten till underskottsavdrag Urholkat inflationsskydd Energiskattehöj ningar Skärpt förmögenhets-, arvs- och gåvoskatt Vattenkraftsskatt Skatt på videobandspelare avgifter m. m. Slopad skattereduktion på aktieutdelningar och sänkt reduktion på Skattereduktion för fackföreningsavgifter - 1 200 1 Får effekt på utdelningar som utbetalas Huvuddelen av de skattehöjningar som regeringen genomfört kommer att innebära en minskad stimulans att arbeta, spara och investera. 5 000 1 500 450 1 500 1750 300 950 55 800 200 0' utvecklingskraft försvagas ytterligare. Moderata samlingspartiet har därför föreslagit att huvuddelen av skattehöjningarna rivs upp fr. o. m. /84. Vi har yrkat på att utdelningsskatten, vattenkraftsskatten, hyreshusavgiften, videoskatten, skattereduktionen för fackföreningsavgifter m. m. skall avskaffas. Vi har vidare föreslagit att de skattesatser som gällde för förmögenhets-, arvs- och gåvoskatterna 1982 samt den 30-procentiga skattereduktionen på aktieutdelningar återinförs 1984. Vi har föreslagit att marginalskattesänkningen görs varaktig genom återinförandet av en fullständig indexreglering och att avdragsbegränsningen och den 2-procentiga löneskatten slopas fr. o. m. Den skatteomläggning som successivt genomförs, innebär att nästan alla får lägre realinkomster efter skatt jämfört med det tidigare systemet. Fjolårets inflation liksom årets inflation överstiger med bred marginal indexbegränsningen på . I stället för den av regeringen föreslagna skatteskalan har vi föreslagit att den skatteskala som återfinns i partimotion 1982/83:2107 införs. Yrkande vad avser dessa punkter har behandlats eller kommer att behandlas i till följd av yrkanden från vår sida. Det är därför inte meningsfullt att ytterligare en gång denna vår upprepa yrkandena var för sig. Ett genomförande av vårt förslag till marginalskatteomläggning inkl. borttagandet av löneskatten, innebär ett skattebortfall på nästa budgetår jämfört med regeringens förslag. Vårt förslag innebär en rejäl marginalskattesänkning som stimulerar till arbete, sparande och företagsamhet. Den motverkas inte av höjda skatter i övrigt, vilket gör att de positiva effekterna fullt ut kan komma hushållen och näringslivet till godo. En varaktig förbättring av den svenska ekonomins utvecklingskraft kan inte åstadkommas utan att de reella marginalskatterna sänks. En sådan sänkning måste dock vara ett led i en sänkning av det totala skattetrycket.