mot · G6021308 · 1983-01-25 00:00:00 — 1982/83: 1308 m. fl. är det olika avgifter för sjukhusvård, beroende på om man är pensionär eller inte. För den som har sjukpenning och alltså inte är pensionerad dras högst /dag från sjukpenningen, om personen vårdas på sjukhus. Staten ersätter sedan sjukvårdshuvudmännen med . för varje patient. Om man har mycket låg sjukpenning är man garanterad att det aldrig dras mer än en tredjedel av sjukpenningen; beloppet blir då betydligt lägre än /dag. Den som blir ålders- eller förtidspensionerad har rätt till helt kostnadsfri vård på sjukhus under sammanlagt . Under den tiden ersätter staten sjukvårdshuvudmännen med /dag för varje patient. Men när pensionären sammanlagt vistats på sjukhus blir han/hon utförsäkrad. Det betyder att hon/han inte längre tillhör det statliga sjukförsäkringssystemet, dvs. statens ersättning till sjukvårdshuvudmännen. Från blev det genom ett tidigare riksdagsbeslut lagligt för landstingen att ta ut differentierade (inkomstprövade) vårdavgifter av utförsäkrade pensionärer. Efter en överenskommelse mellan regering och landstingsförbund fastställdes vilka regler som skulle gälla för avgiftsuttaget. Inkomstprövningen är omvänd mot annan inkomstprövning vid avgiftssättning. Vid t. ex. inkomstprövade daghemsavgifter så vet föräldrarna att vid . månadsinkomst gäller en avgift, vid . månadsinkomst gäller en annan osv. Vid inkomstprövningen vid uttagandet av differentierade vårdavgifter gäller ett annat system. Pensionären är garanterad att få behålla av folkpensionen och av övriga nettoinkomster; resten skall betalas som vårdavgift. En folkpensionär garanteras därmed litet . för eget bruk. (Eget bruk är inte bara för snus, choklad etc. utan skall svara för patientens samtliga kostnader för kläder, bostad, semester m. En ATP-pensionär betalar /dag i vårdavgift och får behålla /månaden för eget bruk. Det finns inget annat tak för avgiften än den faktiska vårdkostnaden. I vissa landsting har man därmed fastställt högsta avgift till /dag. Man har rätt att begära jämkning av avgiften om man t. ex. har kostnader för egen bostad, telefon, familj m. m. Det sker då en individuell prövning av jämkningsärendena. Landstingen har dock känt tveksamhet inför systemet. Två landsting, och , har helt avstått från att införa de nya avgifterna. Resten av landstingen har fattat beslut, men hade bara hälften av landstingen börjat tillämpa det. När de första besluten togs om införande av differentierade vårdavgifter uppfattade många det som ett rättvisekrav gentemot dem som bor på kommunernas ålderdomshem, där samma system tillämpats tidigare. Man uppmärksammade inte då den mycket stora skillnaden mellan sjukvård och boende på ålderdomshem. Många av de utförsäkrade bor hemma och har därmed samma utgifter som alla andra medborgare. Genom olika sjukdomar eller olycksfall har från pensioneringen sammanlagt vistats på sjukhus . Det betyder inte att de på något sätt vistats stadigvarande på sjukhus det kan ha varit en månad då, osv. och under dessa har vården varit helt kostnadsfri. Men den dag de passerar 365-dagarsgränsen skall de plötsligt anslutas till systemet med differentierade vårdavgifter. Från att ha varit helt avgiftsbefriad skall nu regeln gälla att de får behålla av folkpensionen och av övriga inkomster. De landsting som infört systemet har tillämpat det så att patienterna när de hamnar på sjukhus, , skall debiteras en enhetlig avgift på /dag (dvs. motsvarande den summa staten annars ersätter sjukvårdshuvudmännen för icke utförsäkrade patienter). På samma sätt har de flesta landsting agerat när det gäller rehabilitering. Ändå ger den träffade överenskommelsen möjlighet till högre avgiftsuttag även vid kortare tids rehabilitering. När det enskilda anser att nu har patienten vistats på sjukhus och under den tiden betalat /dag, så uppstår stora problem och uppslitande situationer för de enskilda människorna och deras anhöriga. Hur mycket skall jag få behålla? Godkänner att jag har utgifter för min bostad? Måste jag stänga av telefonen? Får jag fortsätta prenumerera på fyra tidningar? Hur går det med avbetalningarna på soffan? Får jag jämkning för sopavgifter och ett litet lån för sommartorpet? Måste jag sälja bilen, som min make/maka så väl behöver just nu för att kunna hälsa på mig på sjukhuset? Får jag lägga undan pengar till semesterresan som jag planerat att göra? Hur går det med mitt musikintresse, får jag jämkning för att jag vill köpa kassetter, nu när jag har svårt att gå på konserter? Kommer jag att ha råd att gå till damfrisörskan en gång som jag alltid har gjort? Vad säger de om jag brukar dricka , som kostar en del? Måste min fru och mina barn sänka sin standard bara därför att jag hamnat på sjukhus? Frågorna blir oändliga. Oron för den enskilda patienten och de anhöriga går inte att mäta. Man skall inför tjänstemän motivera alla sina behov, har man fått vända ut och in på hela sin ekonomi och fyllt i blanketter. Den personliga integriteten blir obefintlig. Datainspektionen anförde också som skäl för att avslå databehandling av dessa uppgifter att landstingen är en vårdande myndighet. De torde sakna kompetens för den omfattande ekonomiska behovsprövning som här blir fallet. Skillnaderna med det här systemet för sjukhusvård och för dem som t. ex. bor på ålderdomshem är mycket stora. Den som flyttar till ålderdomshem flyttar till ett nytt boende. Han/hon tar med sig litet möbler, tavlor, kläder, mattor osv. till det egna rummet. Den som blir inlagd för sjukhusvård vistas på sjukhus för att bli rehabiliterad. Det är endast i vissa fall det är uppenbart att patienten aldrig mer kommer att kunna lämna vårdinrättningen. Att bo på en fyrbäddssal med ett sängbord som enda ställe utan att ha någon personlig tillhörighet är fullständigt ojämförbart med att bo i eget rum med egna möbler, TV, telefon etc. på ett ålderdomshem. När behandlade regeringens proposition 1981/82:22 anförde socialutskottet i sitt betänkande 1981/82:12: En utförsäkrad förtids- eller ålderspensionär som läggs in på sjukhus, rehabiliterings- eller långvårdsklinik måste känna tryggheten att ha ekonomiska möjligheter att ha kvar sin bostad så länge det är meningsfullt från rehabiliteringsskäl. Denna skrivning har uppenbarligen inte beaktats i många landsting. Och vem kan avgöra att förlusten av den egna bostaden inte betyder något ur rehabiliteringssynpunkt? Även om den medicinska bedömningen av patienten ger vid handen att en utskrivning är tämligen otänkbar, så kan ändå vetskapen om att det gamla hemmet finns kvar, möjligt att besöka ibland, innebära själva tryggheten och meningsfullheten i livet för patienten. När tjänstemän meddelar patienten att man inte längre anser det nödvändigt för patienten att få jämkning för bostadskostnaden och att avgiften därför kommer att stiga, så att det omöjliggörs för patienten att av egna medel betala sin hyra, så innebär det för många en dödsdom. För yngre människor med förtidspension blir situationen ännu mer deprimerande. Genom den förändring som skett av kommunernas handikappomsorg, med utbyggnad av på vissa orter m. m. så har människor med handikapp kunnat flytta ut till eget boende från att tidigare ha varit dömda till livslångt boende inom långtidsvården. En fortsatt utbyggnad av kommunernas service kommer att ge möjlighet för ytterligare tusentals människor inom den slutna vården att flytta till ett mer eget boende. Den som är förtidspensionerad och utförsäkrad och vistas inom den slutna vården har därför ett stort behov av att få mer pengar över än rena fickpengar. De vill dels spara till eget boende, dels vill de också kunna köpa vissa kapitalvaror som andra i samma ålder har. Yngre människor vill självfallet leva som andra i samma generation. Även om de bor på långvårdssjukhus kan en längre semesterresa vara möjlig. Men den kostar mycket mer än för andra människor, eftersom kostnaden för en medföljande vårdare också får betalas av patienten. socialutskott anförde med syftning på de yngre människorna: Om de här aktuella reglerna tillämpas alltför snävt finns det enligt utskottets mening risk för passivitet som är ägnad att motverka en även ur samhällssynpunkt önskvärd rehabilitering. Uppenbarligen följer inte alla landsting med självklarhet detta påpekande vid avgiftsuttaget. För anhöriga till den som vistas på sjukhus och där differentierad avgift tas ut innebär det ofta en standardsänkning. Det är i stor utsträckning en kvinnofråga. Aldre kvinnor har inte mer än folkpension i egen inkomst, medan maken ibland kan ha haft en hög pension. Självklart har makarna inrättat sitt liv efter den inkomst och pension de haft under sitt liv tillsammans. Men om mannen då hamnar på sjukhus, så sänks hustruns standard. Avsikten med ATP-reformen var ju också att människor på sin ålderdom skulle tillerkännas ungefär samma standard som de haft under sitt aktiva liv. Det blir därför högst anmärkningsvärt att ATP-pensionären om han blivit långvarigt sjuk inte längre skall få behålla den högre pension som han intjänat under sitt liv. Han får endast behålla netto av sin ATP-pension till eget bruk. Tryggheten som ATP-reformen inneburit för många har just varit vetskapen att man på ålderdomen skall få leva på den standard man gjort tidigare. Systemet med differentierade vårdavgifter omöjliggör detta. Svensk sjukvårdspolitik har präglats av målsättningen att sjukvård skall vara lika för alla och kosta lika för alla. Att frångå denna princip och låta de sjukaste pensionärerna betala mest för sin sjukvård strider mot den grundsyn som så länge präglat den svenska sjukvårdspolitiken. Kommer patienterna i längden att acceptera den stora skillnaden i avgiftssättning? Vad säger den som betalar /dag om att den som ligger i grannsängen bara betalar /dag? Kommer han att ställa anspråk på ett bättre rum, bättre mat, bättre service med hänsyn till att han betalar mer? Ett argument som ofta anförts för att införa differentierade vårdavgifter har varit att det finns en del inom långtidsvården som samlar pengar på hög och som sedan anhöriga, som aldrig hört av sig under den långa sjukdomstiden, ärver. Det problemet existerar. Men kanske det största problemet är att patienterna någonsin fått samla pengarna på hög, att ingen anhörig eller personal hjälpt patienten att ha glädje för pengarna, genom semesterresor, utflykter, kläder etc. Kanske skulle patienten kunnat få ett mer meningsfullt liv på det sättet. Trots detta finns självfallet en grupp inom den somatiska och psykiatriska långvården som genom låga vårdavgifter samlat på sig en mindre förmögenhet. Existensen av detta problem måste dock jämföras med den förnedring och den orättvisa som många andra människor blir utsatta för genom utformningen av det nuvarande systemet med differentierade vårdavgifter. försökte vissa landsting att införa det här systemet, för att få intäkter från de utförsäkrade. Då stoppades det och något förslag till ändring av sjukvårdslagen lades aldrig på bord. Den ekonomiska situationen för många landsting har självfallet inneburit att man ansett det nödvändigt att få ta ut högre avgifter. I överläggningar med regeringen har tidigare framfört att försäkringslagens bestämmelser om utförsäkring borde avskaffas. Försäkringskassorna skulle i så fall kunna ersätta sjukvårdshuvudmännen efter ett enhetligt system. De avdrag försäkringen gör på vårdtagarens sjukpenning skulle för pensionärerna innebära att avdrag gjordes på pensionen. Det borde enligt vår mening vara ett sätt att förhindra den särställning som de utförsäkrade nu hamnar i. borde man nu kunna se över de bestämmelser som ger pensionärerna helt kostnadsfri vård . I stället skulle samma regler kunna gälla för alla sjuka, dvs. att försäkringskassorna gör ett avdrag på pensionen med /dag, dock aldrig mer än en tredjedel av pensionen. Det skulle innebära att en folkpensionär i vårdavgift inte skulle betala mer än han annars skulle ha haft som levnadsomkostnad hemma. Det torde vara ohållbart i längden, i takt med att ATP-pensionärerna blir allt fler, att ge dem helt kostnadsfri vård under sammanlagt , medan den som vårdas längre endast skall få behålla fickpengar - om inte den individuella behovsprövningen tillåter mer. Med hänvisning till ovanstående hemställs att begär att regeringen skyndsamt upptar förhandlingar med i syfte att förändra det nuvarande systemet med differentierade vårdavgifter. () ()