mot · G6021057 · 1983-01-24 00:00:00 — Motion 1982/83:1057 m. fl. Demokratiska rättigheter i arbetslivet, m. m. Hamn- och gruvstrejkerna hösten-vintern 1969-1970 innebar ett kraftfullt uppsving i arbetsplatskampen. Den grundläggande motsättningen mellan kapital och arbete framstod allt klarare i takt med utvecklingen i företagen och samhället. Alltmer ägande och makt koncentrerades i händerna på allt färre finansfamiljer. Även de statliga företagen drevs allt hårdare enligt kapitalistiska lönsamhetsprinciper. Lönarbetarnas maktlöshet, den antifackliga lagstiftningen och de negativa följderna av klassamarbetet och Saltsjöbadsandan ställdes i debattens centrum. Hela etablissemanget var skakat. Arbetsköparorganisationer, fackliga toppledningar, regering och borgerliga partier utlovade att skulle bli ett årtionde präglat av arbetslivets förnyelse genom nya arbetsrättslagar och avtal. Kronan på verket skulle bli medbestämmandelagen -MBL - som utnämnde till den största reformen sedan allmänna rösträtten. Visst innebär de nya arbetsrättslagarna utökade fackliga rättigheter på flera områden. Men genomgående utgår de från ett perspektiv av fortsatt klassamarbete - dock i nya former. Mest tydligt framgår detta i MBL. Lagen består enkelt uttryckt av tre delar - en rättighetsdel med utvidgade fackliga rättigheter, en repressaliedel med skärpt fredsplikt för facket och en samarbetsdel. Den senare framgår främst i förorden till lagtexten och i lagens 32 §, som öppnar väg för helt nya typer av samarbetsavtal. SAF:s paragraf 32 sopas bara under mattan, sade en av utredarna. Alla kan se att MBL - eller Tutan som den kallas på många arbetsplatser - kan översättas till Med Bibehållen Ledning (för kapitalet). De s. k. medbestämmandeavtal som träffats på alla viktiga avtalsområden med MBL som grund reglerar bara nya former av klassamarbete. De ger inte de anställda och fackföreningarna någon makt gentemot företag och myndigheter. Varför sveks alla förväntningar och förhoppningar om förnyelse av arbetslivets villkor och makt åt de anställda och deras fackliga organisationer? Det är en central fråga för arbetarrörelsen att värdera - ett drygt årtionde efter uppbrottet i malmfälten. För storkapitalet och de borgerliga partierna står frågan enkelt. De kan acceptera ökade rättigheter för de anställda och fackföreningarna så länge inte lagar och avtal underlättar självständig facklig kamp, vilket de med all rätt uppfattar som hot mot kapitalets ägande och avgörande makt i företagen och samhället. För reformismen och fackföreningsrörelsens toppledningar är frågan mer sammansatt. Många har trott och fortsätter att tro att kapitalismen kan tämjas genom arbetsrättslagar och samarbetsavtal. Dessa har diskuterats helt fristående från de grundläggande ägande- och maktförhållandena, fristående från den grundläggande motsättningen mellan kapital och arbete och fristående från verkligheten, som visar att bara klasskampen visar vägen framåt. Av de politiska partierna har bara kommunisterna anvisat alternativ. Vpk har konsekvent kämpat mot antifacklig lagstiftning och för utvidgade konkreta demokratiska rättigheter i arbetslivet och samhället. Fackföreningarna måste vara självständiga gentemot stat, kapital och politiska partier och utveckla en strategi för självständig facklig kamp demokratiska rättigheter på arbetsplatsen, facklig investeringskontroll och kontroll över teknikens utveckling och användning, arbetsorganisation och arbetsledning. De måste föra en ständig kamp för bra fysisk arbetsmiljö utan arbetshets och utslagning och för en demokratisk fördelningspolitik. Fackföreningarna måste vidareutveckla arbetet med egna lokala, regionala och centrala produkt- och investeringsplaner och ta kamp för dem mot storkapitalet och dess intresseorganisationer. För att facklig-politisk kamp skall bli framgångsrik måste man hålla fast vid följande utgångspunkter: Verklig företagsdemokrati förutsätter planhushållning och socialism. Planhushållningen bör utgår från ramplanering, självständighet för företagen och de anställdas självstyre. Fackföreningarna måste som de anställdas intresseorganisationer vara fristående från ägande och förvaltning i företagen men i övrigt ha stora rättigheter att påverka utvecklingen. Varje diskussion om arbetarmakt och arbetarstyrda företag som inte utgår från att man skall avskaffa kapitalets - främst storkapitalets - ägande och makt leder till illusioner och till att lönarbetarna och fackföreningarna knyts hårdare till de kapitalistiska företagen och myndigheterna. Man kan inte skilja frågan om kampen för makten i företagen från frågan om makten i samhället, dvs. över statsapparaten och över produktionsmedlen. Kapitalismen är ett system för maximering av profiten. Det stora kapitalet äter upp det lilla. Företag som inte ger ägarna tillräcklig profit läggs Det ändras inte genom medbestämmande, medägande, medansvar eller genom att fackföreningarna tar ett huvudansvar för rationaliseringar, personalpolitik och arbetsledning. Frågan om ansvar måste som andra centrala frågor ställas klassmässigt. Fackföreningarna skall bara ta ansvar för en politik som förbättrar och förändrar lönarbetarnas situation i företagen och samhället - det ansvar de tar i rena partsförhållanden och förhandlingar. De samhällsnyttiga delarna av den offentliga sektorn måste försvaras och byggas ut i kamp mot högerkrafterna, som vill skära ned och privatisera den offentliga sektorn. Men denna målsättning får inte dölja att utvecklingen i hela arbetslivet blir alltmer likartad. Utsvettningsmetoder, som främst utarbetas i industrin för att öka kapitalets profiter, sprids i allt snabbare takt i hela arbetslivet - i hela den privata och offentliga sektorn. De dåliga statsfinanserna och den kommunala krisekonomin skärper dessa tendenser. Fluvudmotståndare är storfinansen och dess intresseorganisation , som utvecklats till högerkrafternas främsta centrum i . SAF går i spetsen bl. a. för nedskärning och privatisering av den offentliga sektorn för att skapa nya profitmarknader, när storkapitalet flyttar alltmer av forskning, utvecklingsarbete och produktion utomlands. Avgörande för om samhället är socialistiskt eller kapitalistiskt är ägandet av produktionsmedlen och vilken klass som behärskar statsapparaten. Socialismen kan bara nås på klasskampens väg och aldrig genom samverkan mellan kapital och arbete. Vi skall i det följande kortfattat beröra utvecklingen . Efter fanns en stark opinion på arbetsplatserna och inom hela arbetarrörelsen för åtgärder för att bryta storfinansens ägande och makt, och för rättigheter på arbetsplatserna för att påverka utvecklingen. Denna opinion resulterade i företagsnämndsavtalet - ett avtal om samråd och viss information som komplement till . och det tidiga blev den svenska kapitalismens guldålder. Andra länder hade produktionsapparaten sönderslagen. De svenska kapitalisterna kunde göra stora och snabba profiter på exporten. I arbetslivet infördes och utvecklades nya utsvettningsmetoder som MTM och UMS. Kraven växte på makt och inflytande på jobbet. SAF blev oroat och tillsatte en referensgrupp som skulle utreda företagsdemokrati under kapitalets fortsatta ledning. 1965 slogs målen fast i utredningen i framtidens företag. Detta gav SAF ett rejält försprång som sedan bara ökat. SAF slog fast målen: Ökad effektivitet och produktivitet. Arbetstillfredsställelse för de anställda i den mån målsättningen inte strider mot de överordnade effektivitets- och produktivitetskraven. Intressebalans, dvs. den av kapitalisterna utsedda företagsledningen skall balansera olika intressen inom och utom företagen. Kapitalets ledande roll slogs fast: Det är mycket viktigt att formulera målen så att de anställda sinsemellan uppfattar dem på samma sätt och givetvis på samma sätt som företagsledningen. SAF slog vidare fast: Det är också nödvändigt att lära de anställda vad målen innebär och hur de skall realiseras. Storkapitalets mål var fastställda och skulle realiseras. SAF hade också förslag till medel. SAF förklarade sig vara öppet bara för företagsanpassade samarbetsformer och föreslog inrättande av ett utvecklingsråd för samarbetsfrågor. Rådet borde ges informations-, utbildnings- och forskningsuppgifter och även ta hand om frågor som gäller normskapande och godkännande av lokala samarbetsavtal. När företagsnämndsavtalet reviderades 1966 accepterade löntagarparterna att man som målsättning för utvecklings- och forskningsarbetet skrev in produktivitet och arbetstillfredsställelse. Intressebalansen behövde inte skrivas in. Den fungerar som SAF vill i kraft av kapitalets äganderätt till produktionsmedlen. Den nuvarande lagen består av bl. a. en utvidgad informations- och förhandlingsrätt för den fackliga organisationen. Men lagen innehåller också många undantag och bestämmelser som försvårar för den fackliga organisationen att få sina olika krav tillgodosedda i ett medbestämmandeavtal. SAF:s huvudlinje har varit att få ett ramavtal om samarbete, ett avtal som sedan följs upp med förbunds- och lokalavtal. Med företagsanpassade lokalavtal är SAF framme vid den slutstation som ritades upp i i framtidens företag. Sedan förhandlingarna om ett s. k. medbestämmandeavtal började har SAF som organisatorisk huvudlinje haft att facket bör utse ombud - medbestämmande-, arbetsplats- eller kontaktombud på arbetsledarnivå - samt att man genom ombud och utskott skall ha målsättningen att bygga in facket i företagens linjeorganisation. finns sammanfattad i projektet fabriker, vilket har föranlett en häftig facklig kritik av ideologin och strategin bakom det hela. SAF talar om samordnad självständighet i små system. vackra honnörsord, som döljer kapitalets makt - självständighet, delegering, små enheter, en ny chefsroll, företagsanpassning m. m. I verkligheten handlar SAF:s maktmodell (SAF:s Nya fabriker) om samordnad styrning av koncerner och företag. De delas upp i ekonomiska resultatenheter. I varje enhet sitter en av kapitalets chefer med resultatansvar uppåt till dem som bestämt ekonomiska ramar och produktionsnormer. S. k. självstyrande grupper, avdelningar och företag isoleras från varandra och spelas ut mot varandra för att öka effektiviteten och profiten. Ett nytt styr- och kontrollsystem, där datan är central, är kärnan i SAF:s Nya fabriker. Till SAF:s maktmodell hör också att facket skall utse medbestämmandeombud och ledamöter i utskott. Fackets ombud skall samarbeta med kapitalets chefer på olika nivåer. Facket kan då bara komma in med rena förhandlingar, om cheferna misslyckas med att knyta upp facket genom dess ombud. Samma maktmodell med styr- och kontrollsystem utvecklas i princip i den offentliga sektorn. Facket och de anställda skall inom uppifrån givna produktionsnormer och ekonomiska ramar dras in för att effektivisera och rationalisera verksamheten inom företag och myndigheter. Men ingen talar om alla nya jobb som måste skapas när befintliga jobb rationaliseras bort. Här framstår hela kapitalismens produktionsanarki. Det finns ingen överordnad planering. I stället för att dölja motsättningarna i samhället måste man blottlägga dem. Kapitalister och lönarbetare har oförenliga klassintressen, och kapitalets avgörande makt i företagen och samhället ligger i dess äganderätt till produktionsmedlen. Denna avgörande makt förstärks av att kapitalets företagsledningar och chefer har obegränsad tillgång till experter, som arbetar på betald arbetstid inom och utanför arbetsplatserna. Facket informeras och får förhandla om det mesta enligt MBL. Men facket saknar tid för att hinna utarbeta egna alternativ och har oftast ingen experthjälp. Det kan inte ens samla medlemmarna till fackmöte på betald arbetstid för att behandla kraven före förhandlingarna och än mindre arbeta med egna program och utredningar. Och när sedan förhandlingarna förs på kapitalets villkor, har facket varken strejkrätt eller vetorätt för att kunna understryka sina krav. Kapitalets makt är orubbad. Dess företrädare leder och fördelar arbetet på ett nytt sätt. Ta kamp mot SAF Det multinationella - med mer än hälften anställda utomlands - har tagit kommandot i . SAF går i spetsen för krav på nedskärning och privatisering av den gemensamma sektorn, för försämrad lag om anställningsskydd och för försämrad sjukförsäkring. SAF predikar ohöljd egoism - sköt dig själv och skit i andra osv. Det är dags för motoffensiv mot storfinansen och SAF. De borgerliga partierna går i SAF:s ledband. Tyvärr talar ledande socialdemokrater om en ny kompromiss och svensk modell, som skall innebära nya samarbetsformer med SAF och storfinansen. SAF har alltid verkat för ett samarbetsavtal, som binder upp facket och bekämpat lagstiftning som underlättar självständig facklig kamp. Det är dags för hela arbetarklassen att slå tillbaka SAF:s offensiv och utarbeta en motstrategi, en motstrategi byggd utifrån att renodla partsförhållandet och att facket tar fram sina egna alternativ. Särskilt viktigt är att stärka fackets roll, t. ex. facklig kontroll över datan och över utveckling och användning av ny teknik och i kampen för en demokratisk arbetsorganisation. Men även här har LO och PTK och flertalet fackförbund i den offentliga sektorn släppt sitt tidigare krav på att ny teknik och arbetsorganisation bara skall få införas med fackets godkännande. En annan central kampfråga är facklig investeringskontroll. har det genomförts många stora manifestationer bakom kravet Rädda jobben. I de flesta fallen har facket misslyckats därför att det kommit in . Facken måste - innan företag kommer i kris - utarbeta egna produkt- och investeringsplaner och mobilisera medlemmarna till kamp för dem. Vpk betonar att fackföreningarna bör vara självständiga gentemot stat, kapital och politiska partier. Men detta står inte i motsättning till samverkan mellan arbetarrörelsens partier och fackföreningsrörelsen. Det är naturligt att arbetarrörelsens partier medverkar i utarbetande av den motstrategi till SAF som fackföreningsrörelsen säger sig sakna. Följande punkter anser vpk vara centrala som grund i en motstrategi: SAF:s linje är företagsanpassade avtal och fackliga ombud som bygger in facket i företagens arbetsorganisations- och beslutsprocess och som avväpnar förhandlingslinjen. Fackets linje måste vara egna program och alternativ, rena partsförhållanden, förhandlingar och kamp i hela linjen och krav på ökade rättigheter, som förstärker förhandlingsrätten. SAF:s linje är att överösa de anställda och facket med oviktig information och att hålla inne viktig information. SAF:s linje är att facket och arbetsköparna skall utse gemensamma projektgrupper. SAF:s linje är att i ekonomiska resultatenheter binda upp facket att ta ansvar för uppifrån givna ramar och produktionsnormer. SAF:s linje är att isolera de anställda och facket i de ekonomiska resultatenheterna från varandra. SAF:s linje är att bara kapitalets chefer och experter skall kunna arbeta på betald arbetstid. SAF:s linje är att bara kapitalets experter skall arbeta fram alternativ för produktionsinriktning, arbetsorganisation, arbetsledning, arbetsbyte m. m. SAF:s linje är att arbetsköparna skall bestämma över data- och teknikfrågorna. Fackets linje måste vara att sila informationen och att tvinga fram nödvändig information som underlag för förhandlingar. Fackets linje måste vara egna projektgrupper som tar hjälp av egna experter och tar fram underlag för förhandlingar. Fackets linje måste vara att ta kamp om ramarnas, produktionsnormernas och personalstyrkornas storlek. Fackets linje måste vara att utveckla täta fackliga kontakter mellan olika resultatenheter för utbyte av erfarenheter och diskussion om gemensamma kampkrav. Fackets linje måste vara att tilltvinga sig mer betald arbetstid för fackligt arbete och rätt till fackmöte - även beslutande - på betald arbetstid. Fackets linje måste vara fritt tillträde till arbetsplatserna för forskare utsedda av facket lokalt och centralt - forskare som hjälper facket med utarbetande av egna program och alternativ. Fackets linje måste vara facklig kontroll och vetorätt i bl. a. data- och teknikfrågor, rätt till utbildning i ny teknik på betald arbetstid, krav att ny teknik inte får leda till avskedanden och kamp för kortare arbetstid. Facket måste också börja diskutera sådana krav som särskild och hög skatt på datorer och annan ny teknik för att bromsa takten i utvecklingen där arbetsköparna har ett enormt försprång. SAF:s linje är prestationslöner för alla och gemensamma prestationslönesystem för arbetare och tjänstemän. SAF:s linje är fritt fram för entreprenader. SAF:s linje är att facket och arbetsköparna på olika nivåer skall bedriva utbildning kring gemensamt material. SAF:s linje är att bara arbetsköparna skall få bedriva politisk verksamhet på arbetsplatsen. SAF:s linje är att försvåra samordning av kampen mot de multinationella bolagen. SAF:s linje är att dess egen tekniska avdelning och kursverksamhet skall vara basen för forskning och utbildning i arbetslivsfrågor. Fackets linje måste vara kamp för fasta löner och facklig kontroll av arbetstakten. Fackets linje måste vara total facklig vetorätt i entreprenadfrågor. Fackets linje måste vara eget material och egna studier. Fackets linje måste vara de anställdas och fackets rätt till politisk verksamhet på arbetsplatsen. Fackets linje måste vara rätt till fackliga internationella solidaritetsaktioner utan begränsningar och oberoende av lagstiftning i andra länder. Fackets linje måste vara att upprätta egna arbetsmiljö-, forsknings- och kontrollorgan, som hjälper de lokala fackliga organisationerna att utarbeta egna program och alternativ. - ställ facket åt sidan När MBL beslutades föreslog kommunisterna som ett alternativ en lag om demokratiska rättigheter på arbetsplatsen, som grund för avtal på nya områden. SAF har som redan nämnts alltid bekämpat arbetsrättslagar som underlättar självständig facklig kamp och verkat för samarbetsavtal som binder upp facket. Redan när MBL antogs av hade SAF en strategi för att sy in facket i företagens arbetsorganisation och beslutsprocess. Det framgår klart av förorden till MBL att SAF-strategin var känd - men ej genomskådad - av utredarna. Detta har blivit så mycket klarare sedan SAF publicerat projektet fabriker, som med fördel kan kallas nytt arbetsliv. De grundläggande principerna kan tillämpas i hela arbetslivet. En hörnpelare i SAF-strategin är företagsanpassade samarbetsavtal. Företagsanpassning låter bra så länge man inte ser helheten och ideologin bakom det hela. SAF har som organisatorisk huvudlinje att avväpna informations- och förhandlingsrätten i MBL genom medbestämmande-, arbetsplats- och kontaktombud samt projektgrupper och utskott som skall samarbeta med kapitalets chefer på olika nivåer. Kort efter det att beslutat om MBL tillsatte regeringen (Nark) med uppgift bl. a. att följa lagens tillämpning, komma med ändringsförslag och utarbeta förslag till ny förtroendemannalag. Förslag till ny förtroendemannalag har utarbetats. Men de borgerliga regeringarna framlade aldrig något förslag till . Kommittén har presenterat ett betänkande MBL i utveckling. Kommittén redogör utförligt för fackliga krav om utvidgning av informations- och förhandlingsrätten och för kravet att utsträcka dessa rättigheter till koncernnivå. Den redogör också för erfarenheten av den begränsade fackliga vetorätten i entreprenadfrågor och för fackliga krav om utökad vetorätt. Men kommittén nöjer sig med att lägga fram två förslag: förbud mot innehållande av intjänt lön vid konflikt och återställande av . som tak för utdömande av strejkskadestånd. I övrigt hänvisar kommittén förnöjt till att det nu slutits dåliga medbestämmandeavtal på både den statliga och den kommunala sektorn och att SAF och LO/PTK slutit ett s. k. utvecklingsavtal om medbestämmande. Kommittén är särskilt nöjd med att samtliga avtal i någon form innehåller bestämmelser som möjliggör medbestämmandeombud och grupper som samarbetar med cheferna i företagens och myndigheternas linjeorganisation. Kommittén markerar fredsplikten som en orubblig grund för klassamarbete i nya former, även om det kläs i andra termer. Kommitténs motiveringar för att inte lägga fram flera av sina välmotiverade lagändringsförslag är att man först måste avvakta att de centrala s. k. medbestämmandeavtalen omsätts i lokala avtal. Precis vad SAF vill ha. Hur kommer det att ta innan dessa avtal finns i större skala? Hur länge skall det sedan dröja innan en ny kommitté utvärderat hela den juridiska snårskog som växer fram innan den kommer med några ändringsförslag? Frågorna behöver bara ställas för att visa hur orimligt det är att nu inte omgående förbättra den lag som alla fackligt förtroendevalda på lokalplanet är besvikna över. Det är oroande att Nya arbetsrättskommittén, som haft majoritet av socialdemokrater och fackliga företrädare, inte lägger fram en mer omfattande förändring av MBL. Så sent som motionerade socialdemokraterna i om att förtroendemannalagen måste förändras på avgörande punkter. Bristerna i skulle rättas till, förbättringar av förhandlingsrätten att också gälla beslut i koncernledning skulle ske, arbetsgivarnas möjligheter att dra av skadestånd som blivit utdömda skulle stoppas och reglerna förändras vad gäller överläggningsskyldigheten vid olovliga konflikter. Socialdemokraterna avslog själva sina yrkanden . och socialdemokraterna är nöjda med utvecklingsavtalet. Några citat ur utvecklingsavtalet mellan SAF, PTK och LO visar att det är SAF:s modell och strategi som fått råda; SAF, LO och PTK vill med detta ramavtal ge uttryck för den viljeinriktning som parterna är överens om när det gäller att utveckla företagens effektivitet, lönsamhet och konkurrenskraft och skapa förutsättningar för sysselsättning, trygghet och utveckling i arbetet. Denna viljeinriktning framställs som konfliktfri. Effektiviseringsprocessen kräver en aktiv medverkan från alla som arbetar i företagen, dvs. ledning, anställda och fackliga företrädare. Hög effektivitet inom alla arbetsenheter och på alla nivåer i företagen är avgörande för konkurrenskraft, anställningstrygghet och sysselsättning. Investeringar möjliggör produktivitetsutveckling och skapar också möjligheter att introducera nya produktionssystem, utnyttja modern teknik, utveckla de anställdas kunskaper och därmed öka företagens konkurrenskraft. Dessa citat är en provkarta på en utveckling på kapitalets villkor, utan att de anställda eller fackföreningen har några som helst maktbefogenheter. Målet är att sy in facket i företagets organisation. I avtalet står: En annan form för medbestämmande är att fackliga företrädare på olika nivåer medverkar i företagets ordinarie linjeorganisation. Känns SAF:s mål igen? Javisst, frågan är vad fackföreningens medlemmar kommer att ha för inflytande och kontakt med sina företrädare. En rättighetslag för rättighetsavtal Vpk är kritiskt mot begreppet medbestämmande. Kapitalister och lönarbetare har oförenliga klassintressen. De kan inte bestämma gemensamt. Däremot kan facket genom självständig kamp tvinga fram eftergifter av arbetsköparna och påverka deras beslut. För att lönarbetarna lättare skall kunna hävda sina intressen i dagskampen och kampen för långsiktiga mål behövs rättighetslagar. Sådana lagar underlättar också förhandlingar om rättighetsavtal där facket kan påverka utan att bindas upp av företag och myndigheter. Den kamplinje som vpk företräder förutsätter andra begrepp än medbestämmande och medansvar. När det är mörkt är alla kattor grå. Suddiga begrepp är en del av den borgerliga hegemonin. Därför yrkar vpk att nedanstående demokratiska rättigheter skall tillföras lagstiftningen. Utvidgad förhandlingsrätt och informationsrätt i alla frågor utan undantag att gälla även på koncernnivå. Förhandlingsrätten måste omfatta alla frågor som den fackliga organisationen vill ta upp till förhandlingar, alla undantagsregler i lagen måste slopas.