mot · G6022158 · 1983-01-25 00:00:00 — Gjorda undersökningar har visat att befattningshavare inom polisen, och då framför allt de yngre, tycker sig sakna stöd från statsmakterna i sin yrkesutövning. Detta är i hög grad ägnat att försvåra polisens arbete. Varje polisman som fullgör sina skyldigheter har rätt till ett aktivt stöd, moraliskt såväl som materiellt, från det samhälle han tjänar. För att polisen skall kunna verka som en effektiv brottsförebyggande faktor är det nödvändigt att den har tillräckliga resurser för att klara upp begångna brott. En ökning av upptäckts- och därmed bestraffningsrisken är enligt vår uppfattning en av de viktigaste brottsavhållande faktorerna. En kraftig förstärkning och effektivisering av polisen måste därför komma till stånd för att den grövre brottsligheten skall kunna stävjas. Speciellt viktigt är detta i en situation där avancerad teknisk utrustning i allt större utsträckning kommer till användning vid olika typer av brottslighet. Här får samhället inte hamna på efterkälken. Polisen bör självfallet kunna ingripa mot så stor del av brottsligheten som möjligt. är det emellertid tydligt att den aldrig kan tillföras så stora resurser att den effektivt skulle kunna bekämpa all brottslighet. Det står klart att summan av de i och för sig välbefogade anspråken på polisen, liksom på så många andra samhällsorgan, även i fortsättningen kommer att överstiga de resurser som kan ställas till förfogande. En prioritering i den meningen att vissa uppgifter måste behandlas med förtur och andra därvid kan få stå tillbaka kommer därför inte att kunna undvikas. Det är emellertid olämpligt att författningsvägen generellt reglera prioriteringsfrågorna inom polisväsendet. En sådan reglering, vare sig den utformas som en turlista i vilken de olika brotten bör utredas eller som principuttalanden av motsvarande innebörd, skulle vara mycket svår att utforma. Risken är stor för att stela och formella regler skapas. En sådan i lag fastställd prioritering skulle också kanske till en del kunna uppfattas som en avkriminalisering eller i varje fall som en straffvärdering vid sidan av de särskilda straffbuden. En betydligt smidigare väg är att den prioritering som måste ske görs genom tilldelning av medel och fördelning av tjänster. Exempel på sådana prioriteringsåtgärder är inrättandet av regionalt verksamma narkotikarotlar och särskilda enheter för att bekämpa narkotikabrottsligheten. Under de borgerliga trepartiregeringarnas tid har också särskilda enheter tillskapats för att bekämpa organiserad och ekonomisk brottslighet. De områden som på så sätt bör prioriteras när det gäller ökad personaltilldelning och tillskapande av nya enheter är i första hand våldsbrottslighet, narkotikabrottslighet, organiserad brottslighet och ekonomisk brottslighet. Speciella brottstyper som bör förtjäna särskild uppmärksamhet är sådana som koppleri, rån och andra tillgreppsbrott, häleri, skattebrott och allvarliga trafikbrott. Även ungdomsbrottsligheten och den internationella brottsligheten bör i detta sammanhang framhållas. I en hård prioriteringssituation är det naturligt att den brottsbekämpande uppgiften ges hög prioritet. Den hjälpande och sociala verksamheten är emellertid viktig för polisarbetet i stort och inte minst i relationen mellan polisen och allmänheten. Här har - i synnerhet när det gäller kontakten med ungdomar - kvarterspolisorganisationen en stor och betydelsefull uppgift. Regeringen föreslår i budgetpropositionen en omfördelning inom polisen så att ytterligare polismän kan sättas in i kampen mot den ekonomiska brottsligheten och våldsbrottsligheten. Ca 70 kriminalpolismän föreslås för dessa uppgifter. Vi kan godta den antalsmässiga omfördelningen i avvaktan på förslag från men anser att av de 70 tjänster som omfördelas omkring 20 avdelas för våldsbrottsbekämpning, ca 20 bör avdelas för kvarterspolisverksamhet, varvid de 50 polismän som avdelas för ekonomisk brottslighet minskas till 30. Genom ökad och förbättrad kontakt mellan olika samhällsorgan skulle polisarbetet underlättas. Dettta gäller inte minst kontakten mellan polisen och de sociala myndigheterna. I polisinstruktionen är klart angivet att polisen skall samarbeta med andra myndigheter. Det borde föreligga motsvarande samarbetsskyldighet från de sociala myndigheternas sida. Ett ökat samspel och ansvarstagande skulle vara av värde bl. a. vad gäller bekämpandet av ungdoms- och narkotikabrottsligheten. Det framstår också som angeläget gentemot allmänheten, att olika samhällsorgan inte har skilda målsättningar när det gäller samhällsutvecklingen i stort. Genom att polisutbildningen sker på högskolenivå underlättas integrering gentemot den övriga högre utbildningen i samhället. Detta gäller inte minst forskningen. Polisarbetet är en viktig samhällsfunktion, som motiverar ytterligare forskningsinsatser. En kontinuerligt bedriven polisforskning bör etableras med organisatorisk anknytning till . En professur i ämnet bör inrättas. Medel härför bör ställas till förfogande genom att nuvarande anslag till brottsförebyggande rådet minskar i motsvarande grad. De straffrättsliga påföljderna har två syften: att hindra den skyldige att begå nya brott och att avhålla andra från att begå brott. För dessa syften har vi i princip tre typer av påföljder att tillgå: frihetsberövande, kriminalvård i frihet samt bötesstraff. Den i de flesta fall mest kännbara påföljden, frihetsberövandet, har många tveksamma sidor för den intagne. är det emellertid helt klart att vi inte kan vara utan frihetsberövande påföljder. Dels fyller sådana otvivelaktigt en allmänpreventiv effekt, dels skulle vi riskera att dra till oss brottslighet från utlandet om vi skulle avskaffa fängelsestraffet. Frihetsberövandet kan vidare för vissa kategorier ha en klart gynnsam effekt. En påtaglig och av många intagna erkänd effekt är att den dömde genom ett frihetsberövande kommer bort från en miljö som han själv kan ha svårt att frigöra sig från. Han är ofta svårt nedgången, saknar arbete, bostad och fast social förankring och blir då lätt offer för frestelsen att begå brott. För unga, som trots ganska massiv brottslig verksamhet endast fått uppleva samhällets låt-gå-mentalitet, kan ett kort frihetsberövande medföra en allvarlig och välbehövlig tankeställare. En av de viktigaste grunderna för fängelsestraffet är också samhällets behov av skydd mot vissa kategorier av brottslingar. När det gäller den förhållandevis lilla grupp brottslingar som upprepade gånger återfallit i särskilt grov brottslighet eller annars visat sig farlig för andras säkerhet, såsom t. ex. grova narkotikabrottslingar och grova våldsbrottslingar, är det nödvändigt att samhällets skyddsintressen får träda i förgrunden. Många av dessa brottslingar har noga kalkylerat både med riskerna för upptäckt och med möjligheten att avvika från verkställighet. Deras attityd till fortsatt brottslig verksamhet gör förutsättningarna för en positiv påverkan genom skilda kriminalpolitiska åtgärder ytterst begränsade. Syftet med dessa intagnas långvariga frihetsberövande måste därför - förutom givetvis hänsynen till den allmänna laglydnaden - främst vara att för avsevärd tid hindra dem från att fortsätta sin brottsliga verksamhet. Det är också viktigt att sådana grövre brottslingar hålls avskilda från övriga intagna i fängelser, eftersom risken annars är stor att dessa dras in i narkotikaberoende och fortsatt brottslighet. Den s. k. permissionsutredningen, som 1980 tillsattes av trepartiregeringen, har föreslagit att domstol i samband med dom på viss tids fängelse skall kunna förordna om särskild verkställighet av straffet. Sådan skall kunna komma i fråga då den dömde har gjort sig skyldig till särskilt allvarlig brottslighet som har medfört fara för liv och hälsa. Då domstol förordnat om särskild verkställighet skall den intagne enligt utredningen placeras i särskild riksanstalt. I dessa anstalter skall gälla särskilda regler beträffande utevistelser och andra kontakter med personer utanför anstalten. Således skall de intagna beviljas s. k. särskilda permissioner. Sådana permissioner får beviljas enbart för mycket angelägna ändamål och om synnerliga skäl talar härför. Permissionerna liksom andra vistelser utom anstalt som t. ex. sjukhusbesök skall alltid vara bevakade. Personer som dessa intagna vill ha besök av eller samtala med i telefon skall kontrolleras hos polismyndighet. Kontroll av den intagne efter besök skall ske i form av kroppsvisitation, ytlig kroppsbesiktning eller kroppsbesiktning. Alla brev och skriftliga meddelanden - utom från svensk myndighet eller advokat - liksom alla andra försändelser som den intagne får eller skickar skall granskas. Alla telefonsamtal - utom med intagnes advokat - skall avlyssnas av tjänsteman på anstalten. förslag bör enligt vår mening i allt väsentligt genomföras. Ett allmänpreventivt synsätt innebär som tidigare anförts icke i och för sig stränga och långa straff utan att man med hög frekvens och konsekvens inom det kriminaliserade området över huvud taget straffas. Mot den bakgrunden bör övervägas en justering av straffskalorna beträffande mindre allvarliga brott i syfte att förkorta strafftiderna och därigenom frigöra resurser från kriminalvården. Om det i det stora flertalet fall är viktigare att man straffar än hur länge man gör det måste vägen vara att ge ytterligare mycket korta strafftider för ett stort antal brott och hitta andra påföljder, obehagliga för den enskilde men billiga att administrera för samhället. Ett särskilt problem i samband med fängelsestraff är den villkorliga frigivningen. Kraven på förutsägbarhet och på proportionalitet mellan brott och straff gör att generell villkorlig frigivning inte bör förekomma. Grundprincipen måste vara att det straff som ådöms också skall avtjänas. Förslaget om i princip obligatorisk villkorlig frigivning efter halva strafftiden kan därför inte accepteras. Det präglas av en nästintill total principlöshet i det kriminalpolitiska handlandet. Villkorlig frigivning är bra för att uppmuntra gott uppförande, men kan aldrig få göras till en generell regel. Det måste betonas att sådan frigivning är en belöning och ingen rättighet. Beläggningen på våra fängelser har ökat kraftigt. Andelen långtidsdömda har också ökat, vilket ytterligare ökat pressen på våra fängelser. Valet av påföljd får aldrig bli beroende av tillgången på fängelseplatser, och det är därför nödvändigt att arbetet med att öka antalet fångvårdsplatser intensifieras. Genom att i största möjliga mån utnyttja redan befintliga byggnader som t. ex. nedlagda regementen, skolor etc. bör kostnaderna för denna utbyggnad kunna hållas nere. Jämfört med antalet intagna i fängelser är antalet personer som är föremål för kriminalvård i frihet relativt stort. har drygt 13 000 personer varit föremål för övervakning i samband med dom till skyddstillsyn. Även effekten av kriminalvård i frihet är dock omdiskuterad. Det s. k. som startade visar att det för frivårdens del inte bara är fråga om att mer resurser behövs utan att även mer djupgående förändringar måste till. Vid detta projekt tredubblades resurserna i ett frivårdsdistrikt utan att några märkbara förbättringar kunnat iakttas. Det är exempelvis uppenbart att de stora problem som föreligger med att skaffa sysselsättning och bostad till klienterna inte löses med ytterligare personalresurser. Många enskilda människor utför ett mycket värdefullt samhällsarbete som övervakare inom frivården. Det är viktigt att detta arbete uppskattas för vad det är värt och att fler människor uppmuntras att engagera sig som övervakare. är det också nödvändigt att även andra vägar prövas för att öka allmänhetens engagemang i kriminalvården. Försök att engagera utomstående organisationer har givit positivt resultat och det är lämpligt att dessa kontakter breddas till att omfatta fackliga organisationer, företagarorganisationer och ideella sammanslutningar av olika typer. Dessa kan sedan under nära samråd med bidra till den dömdes återanpassning i samhället. Mot bakgrund av de negativa effekter som ofta följer med frihetsstraffen och de problem frivården brottas med har det blivit uppenbart att försök med nya former av påföljder är nödvändiga. En sådan form är s. k. intensivövervakning. Andra former är samhällstjänst, nattfängelse, veckoslutsfängelse och kontraktsvård. Intensivövervakning innebär en mer intensiv kontroll av den dömde än den nuvarande skyddstillsynen. Det grundläggande innehållet i en sådan påföljd bör bestå i en skyldighet för den dömde att anmäla sig t. ex. hos skyddskonsulenten. Om den dömde underkastar sig vård eller på annat sätt vidtar någon särskild åtgärd att underlätta hans anpassning i samhället, bör detta i vissa fall kunna ersätta anmälningsskyldigheten. Samhällstjänst är en typ av påföljd som i olika varianter förekommer t. ex. i , och vissa stater i . I har påföljden den utformningen att den som dömts till samhällstjänst åläggs att på sin fritid utföra samhällsnyttigt arbete i en sammanlagd omfattning av minst 40 och högst . Som exempel på arbetsuppgifter som förekommit kan nämnas upprustning av pensionärslägenheter, biträde vid naturvårds projekt eller arkeologiska utgrävningar, reparation av leksaker åt barnhem och förskolor, uppförande av lekplatser, hjälp åt handikappade barn i simhallar samt besöksverksamhet i ålderdomshem och på sjukhus. I princip skall arbetsuppgifterna vara av sådant slag att de normalt inte kommr till utförande med hjälp av betald arbetskraft och i första hand skall ideella organisationer utnyttjas vid anskaffande av arbetsuppgifter. Även nattfängelse och veckoslutsfängelse är påföljder som prövats i andra europeiska länder, främst och . Nattfängelse innebär i princip att den dömde under normal arbetstid vistas ute i samhället men är skyldig att tillbringa natten på kriminalvårdsanstalt eller annan sådan institution. Veckoslutsfängelse bygger på samma princip och innebär att den dömde är skyldig att vistas i anstalt under veckoslut eller motsvarande fritid. kan viss undervisning och utbildning ske. Kontraktsvård slutligen är en sanktionsform av delvis annan karaktär. Den innebär att narkotikamissbrukare som övertygats om brott i vissa fall erbjuds vård enligt ett särskilt behandlingsprogram i stället för vanlig straffrättslig påföljd. De som begått grövre brott, som mord, rån eller allvarlig misshandel bör vara undantagna från denna möjlighet. I de delstater i där sanktionsformen prövats inleds behandlingen med institutionsvistelse för att sedan övergå till öppen vård. Under behandlingen krävs att patienten skall vara drogfri och kontroll av detta sker genom regelbundna urinprovstester. Misskötsamhet kan medföra återintagning till den slutna behandlingsinstitutionen eller beslut om verkställighet av det straff som ursprungligen utdömdes. I har försök med kontraktsvård inletts på i . Samhällets uppgift är att skydda den enskilde till både liv och egendom. Människor skall kunna se sitt hem som den plats där de kan känna det lugn och den trygghet som de ibland saknar i arbetslivet och i samhället i övrigt. Att få ha sitt hem i fred framstår därför som mycket betydelsefullt. Oavsett om värdet av egendomen i hemmet är stort eller litet har många ägodelar ofta en känslomässig betydelse för ägaren. Därför är det av stor vikt att den enskildes hem skyddas från obehörigt intrång. Denna uppfattning är djupt grundad hos de flesta medborgare och bör komma till klart uttryck i lagstiftningen. Kriminaliteten måste bekämpas med många olika åtgärder och målet måste vara att varje medborgare skall kunna känna den största trygghet till liv, hälsa, rättigheter och egendom. Alla skall kunna förlita sig på sina medmänniskor och på de samhällsorgan som har till uppgift att bevaka varje människas rätt till denna trygghet. Det stora antalet våldsbrott mot vanliga medborgare och den omfattande och ofta helt meningslösa skadegörelsen mot människors hem är därför särskilt oroande. Speciellt i socialdemokratisk debatt möter man ofta uppfattningen att brott mot samhället på något sätt skulle vara allvarligare än brott mot enskilda människor. Den kollektiva gemenskapen skulle vara viktigare än de individer som ingår i denna gemenskap. Denna syn, som är helt konsekvent från socialistisk synpunkt, är enligt vår uppfattning felaktig. Den enskilda människans känsla av solidaritet med samhället löper allvarlig risk att försvagas om hon inte erfar att brott gentemot henne som individ beivras på ett sådant sätt att hon kan känna sig säker och trygg i samhällets gemenskap. Den känsla av rättsotrygghet som många människor känner får ytterligare näring av ett resonemang som bygger på att brott mot kollektivet är allvarligare än brott mot enskilda. Massmedia har en stor roll att spela i arbetet för att bevara och stärka vårt rättssamhälle. Såväl press som radio och television har ett stort ansvar för sina kriminalreportage så att dessa inte tjänar till att förhärliga brott och förringa de skador som vållats. Vad gäller människors attityder och sätt att fungera har massmedias uppträdande otvivelaktigt synnerligen stor betydelse. Rädsla och okunnighet hos allmänheten är vanlig och polisen får sällan det stöd den behöver. Allmänhetens inställning och agerande är emellertid av stor betydelse för upptäcktsrisken och därmed för benägenheten att begå brott. En konkret information behövs om vad en vanlig medborgare får och lämpligen bör göra för att avslöja och hindra brott och för att bistå dem som utsätts för brott. Speciellt när det gäller minderåriga som begår brott är det viktigt att vuxna personer ingriper för att klargöra vilka normer som gäller i samhället. är det emellertid nödvändigt att de rättsvårdande myndigheterna, och främst då polisen, har sådana resurser och möjligheter att ingripa att vanliga medborgare aldrig frestas att ta lagen i egna händer. Frivilliga miliser och bevakningsgrupper är oroande tecken på rättsotryggheten i samhället. Den kvarterspolisverksamhet som alltid haft moderata samlingspartiets stöd är mycket betydelsefull. Det är av stort värde att den som blir utsatt för brott snabbt kan få tag i en polis på nära håll. Kvarterspolisverksamheten bör därför byggas ut. På landsbygden bör motsvarande utveckling ske genom att enskilda polismän tilldelas egna ansvarsområden. Det är av stor vikt att den som blir utsatt för brott känner att hon har rättssamhällets resurser bakom sig. Det är därför nödvändigt att polisen även i tider av hård resursprioritering kan ta sig att t. ex. besöka hem där inbrott begåtts också om det inte är strikt nödvändigt ur utredningssynpunkt. Av samma anledning är det viktigt att målsägandens rätt att själv väcka åtal inte försämras. Målsägandens intresse bör inte vika för lagöverträdarens. Möjligheterna att få skadestånd av den som begått ett brott är ofta små. Brottsskadelagen medger emellertid att den drabbade i viss utsträckning kan få ersättning av allmänna medel när försäkringsersättning inte står till buds. Denna möjlighet är av mycket stor betydelse. Ett brott utsätter också mycket ofta den drabbade för psykiska påfrestningar. Särskilt vid våldsövergrepp kan skadeverkningarna bli allvarliga. Här bör polisen, inom ramen för sin hjälpande verksamhet, i samarbete med bl. a. de sociala myndigheterna kunna göra en viktig insats. En särkilt utsatt offergrupp utgör kvinnor. Enligt SCB:s tidigare refererade rapport skulle det våld som intervjuade kvinnor trots allt redogjort för motsvara omkring 40 000 våldshändelser i den vuxna befolkningen. Dessa har alltså undanhållits polisen på grund av just familjeskäl eller rädsla för repressalier. Gärningsmännen har varit f. d. man eller fästmän till offren. Den slutsats som härvid dras är att man i undersökningen kraftigt underskattar detta våld mot kvinnor, vilket sannolikt har en vid utbredning. lämnas den som utsatts för sexuellt övergrepp helt hjälplös vad avser de oftast nödvändiga initiativ som krävs för att få hjälp för psykiska skador till följd av övergreppet. Samhället borde tillse att kvinnan/offret omgående fick komma i kontakt med kurator, psykolog eller annan lämplig person. är det kvinnorna själva som ger denna erforderliga hjälp i form av kvinnohus, krisgrupper, jourverksamhet och liknande. Denna frivilliga verksamhet är mycket värdefull och bör utgöra huvuddelen av en ökad behandling av kvinnliga brottsoffer. Det torde vara nödvändigt att samhället engagerar sig aktivt på detta område för att främst hjälpa kvinnan men även för att därigenom också spåra och därmed bekämpa denna form av våldsbrott riktad mot kvinnor. Kvinnans/offrets ställning måste sålunda stärkas, dels i rättssalen, dels kurativt socialt genom att socialvårdande myndigheter kopplas in. Behovet av forskning inom kriminalpolitikens område är stort. Trots att den kriminologiska forskningen fått ökad uppmärksamhet finns fortfarande stora luckor i vårt vetande såväl rörande brottslighetens omfattning som vad gäller effekten av olika rättsvårdande åtgärder. Skillnaden är stor mellan den brottsutveckling som går att avläsa i polisens och åklagarnas statistik och den verkliga brottsutvecklingen. Det har framgått bl. a. av s. k. offerundersökningar där man frågat ut så gott som varje individ i ett polisdistrikt om i vilken mån hon varit utsatt för brott och sedan jämfört resultatet med den officiella statistiken. Det s. k. mörkertal som då framkommit påvisar betydelsen av att den reella brottsligheten kartläggs så att polisens resurser kan användas så effektivt som möjligt. Ett annat viktigt forskningsområde vad gäller brottsutvecklingen är att utröna hur olika förändringar i försäkringspraxis påverkar brottsligheten. Påfallande ofta kan exempelvis förändringar i antalet villainbrott eller båtstölder hänföras till förändringar i försäkringsbolagens villkor. Ytterligare ett område där forskning är nödvändig är de s. k. subkulturerna. Vad är det som gör att människor dras in i gängbildningar och vad är det som gör att de där lockas in i narkotikaberoende och/eller brottslighet? Väl så viktigt som forskning om brottsutveckling är emellertid forskning om olika påföljders verkan. Det är självfallet av stor vikt att det så långt som möjligt kan utrönas om vår kriminalvård verkligen har önskad effekt. Såväl vad gäller kriminalvårdens effekter på brottslingen själv som vad rör dess avskräckande effekt är behovet av forskning stort. Det är också viktigt att de tänkbara effekterna av nya typer av påföljder så fort som möjligt utreds. Förutom forskning om brottsutveckling och olika påföljders verkan krävs grundläggande forskning av sociala och psykologiska faktorers inverkan på brottsligheten. Denna forskningsuppgift är emellertid inte huvudsakligen av kriminologisk art. Sådan forskning bör därför i största möjliga mån utföras vid institutioner som är särskilt lämpade för uppgiften, såsom universitet och och psykologisk forskning. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs* 1. att hos regeringen anhåller att åtgärder vidtas för att bilaterala avtal med stöd av europeiska konvention om brottmålsdoms internationella rättsverkningar bringas i tillämpning, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att permissionsutredningens förslag angående åtgärder för att få narkotikafria kriminalvårdsanstalter bör genomföras, 3. att hos regeringen begär att den tillsatta kommissionen mot ekonomisk brottslighet får i uppdrag att studera de sociala orsakerna till denna brottslighet, 4. att hos regeringen begär en utredning med syfte att avkriminalisera vissa förseelser av ringa svårighetsgrad på sätt som anförts i motionen, 5. att som sin mening ger regeringen till känna att omfördelningen av 70-talet polistjänster sker i enlighet med vad som angivits i motionen, 6. att beslutar inrätta en professur vid , 7. att som sin mening ger regeringen till känna att fängelsestraffutredningen i sitt arbete beaktar de nya påföljder som redovisats i motionen,