mot · G602928 · 1983-01-24 00:00:00 — 1982/83 928-936 m. fl. Inför det internationella rekommenderade generalförsamling medlemsländerna att överväga att utarbeta nationella långsiktiga handlingsprogram på handikappområdet. Den av regeringen tillsatta beredningsgruppen för beslöt att utarbeta ett sådant handlingsprogram. Beredningsgruppen tillsatte inom sig ett programutskott, med en representant för vardera fem riksdagspartier samt med representanter för handikapprörelsen. Det färdiga programmet SOU 1982:46 överlämnades till den dåvarande regeringen. För vpk:s del anser vi att det nu är dags att detta handlingsprogram, med dess breda förankring i och bland de handikappade i vårt land, kommer till användning i fortsatta arbete med att förbättra villkoren för landets handikappade. Utifrån denna vår uppfattning känner vi oro över att vi i den av regeringen framlagda budgetpropositionen inte kan skönja några som helst spår av de intentioner som framkommit i handlingsprogrammet. Därför har vi funnit det viktigt att till årets riksdag utforma vår motion i handikappfrågor i enlighet med den inriktning och de konkreta förslag som handlingsprogrammet fastställer. Dessutom vore det en klar fördel för de handikappade om regeringen ges i uppdrag av att med Handlingsprogram i handikappfrågor som underlag utarbeta en plan för handikappolitiken . I detta avsnitt av handlingsprogrammet klargörs att arbetsmarknadspolitikens utgångspunkter måste vara arbetets värde för såväl samhället som för ' den enskilde. Vidare sägs att det mål som satts upp för svensk arbetsmarknadspolitik, arbete åt alla, endast kan förverkligas när arbetslivet i hela dess vidd utformas och anpassas efter människornas olika förutsättningar att delta i produktionen. Alla deklarationer till trots så har inneburit kraftiga försämringar i fråga om de handikappades möjligheter på arbetsmarknaden. Det har blivit allt svårare för allt fler arbetshandikappade att få anställning inom den skyddade sysselsättningen vilken numera är samlad inom . Förtidspensioneringen ökar kraftigt också bland unga människor som både vill och kan arbeta. förtidspensioneras närmare tvåtusen människor i . Att det finns förklaringar till den rådande situationen vilken sammanhänger med den allmänna 1 1982/83. situationen på arbetsmarknaden med stigande arbetslöshet, får inte utgöra något alibi för att svika de arbetshandikappades rättmätiga krav på solidaritet från samhällets sida. Förtidspensionering innebär för den enskilde passivitet och isolering och för samhället slöseri med ekonomiska resurser. Därför bör förtidspensionering komma i fråga som en sista drastisk åtgärd, när alla andra möjligheter är uttömda. Samhället skall i stället för förtidspensionering erbjuda dem som är eller kan bli arbetsföra planerade rehabiliteringsinsatser, ekonomisk trygghet genom utbildningsbidrag eller rehabiliteringslön under rehabiliteringen samt garantier för arbetslivspraktik med sikte på förvärvsarbete. Praktiken skall när så behövs kunna utsträckas till att gälla . Möjligheterna att överföra medel från socialförsäkringssystemet till rehabiliteringsinsatser och lönebidrag bör utredas. Här bör nämnas det statliga lönebidragets betydelse för de arbetshandikappades möjligheter till arbete. Helt avgörande är bidraget för möjligheter till anställning i allmännyttiga organisationer med små resurser. I en annan motion till årets riksdag läggs från vpk förslag när det gäller lönebidragen. Ett av hindren för de arbetshandikappade i arbetslivet är fortfarande de många brister som finns i arbetslokalers utformning. På många arbetsplatser är det omöjligt att fungera för en rullstolsbunden eller synskadad. Det här gäller inte enbart gamla arbetsplatser utan även helt nybyggda där man av okunnighet eller nonchalans byggt in avgörande hinder i miljön. Det här kan även gälla offentliga lokaler som t. ex. barnstugor. Bättre kontroll och efterlevnad av byggnadsstadgans 42 § som även gäller för arbetslokaler, skulle med säkerhet avhjälpa de grövsta misstagen vid nybyggnation. Det borde dessutom startas ett omfattande utbildningsprogram i handikappfrågor för byggnadsnämnderna i landet och för deras tjänstemän. Arbetsförmedlingarna spelar naturligtvis en viktig roll när det gäller arbetshandikappades möjlighet till arbete såväl inom den reguljära som skyddade arbetsmarknaden. försöksverksamhet med intensifierade förmedlingsinsatser för handikappade visar att det är möjligt att förbättra placeringsresultat högst betydligt. Men det kräver att arbetsförmedlingarna ges ökade resurser både kvantitativt och kvalitativt. Förmedlingspersonalen måste också få tillgång till ökade kunskaper om handikapp. Den yrkesinriktade rehabiliteringen bedrivs vid särskilda (). En utbyggnad och decentralisering av Ami-organisationerna måste komma till stånd för att rehabilitering och vägledning skall kunna bedrivas nära den egna miljön och i anslutning till den lokala arbetsmarknaden. Arbetsmarknadsutbildningen (AMU) har stor betydelse för de handikappade men den bör i högre grad anpassas efter de handikappades behov. Bidragsformerna måste förstärkas till arbetstekniska hjälpmedel och särskilda anordningar på arbetsplatser samt till arbetsbiträde för gravt handikap Till arbetstekniska hjälpmedel måste, enligt vår uppfattning, räknas allt som en arbetshandikappad är i behov av och som är betingat av handikappet för att klara sig i arbetslivet. För att underlätta för gravt handikappade att få arbete måste bidrag till arbetsbiträde i vissa fall kunna kombineras med lönebidragsanställning. En särskild medelsram bör skapas som gör att arbetsmarknadsverket kan svara för totalkostnaden för arbetshjälpmedel, även om denna kostnad överstiger det högsta bidragsbelopp som kan beviljas i normalfall. Den skyddade sysselsättningen är som tidigare nämnts samlad inom . Vpk har i tagit upp att Samhällsföretag inte på ett tillfredsställande sätt uppfyller verksamhetens primära mål, att ge handikappade ett avlönat arbete. Orsaken härtill är den svåra arbetsmarknadssituationen i förening med de ökade kraven på effektivitet och lönsamhet, som ställts på företagsgruppen. borgerliga regeringar har dessutom kraftigt skurit ned stödet till Samhällsföretag. Vpk delar helt handlingsprogrammets uppfattning att Samhällsföretag i första hand måste inriktas på att finna nya metoder och vägar att i högre grad än f. n. förverkliga det primära sociala målet för verksamheten. Det måste ske genom ökad satsning på teknisk utveckling och inte genom att gallra bland de arbetssökande, så att de med låg produktivitet är önskvärda. En ny paragraf har enligt arbetsmarknadsministern införts fr. o. m. i arbetsmarknadskungörelsen, där det sägs att rekryteringen till enbart får avse arbetshandikappade. Det är bra men förutsätter en noggrann uppföljning så att anställningar i fortsättningen sker enligt den nya paragrafen. Byggnaders och miljöers tillgänglighet är av grundläggande betydelse för handikappades integrering på olika områden av samhällslivet. Både nya och äldre bostadsområden måste göras tillgängliga för handikappade. Det gäller även centrumanläggningar och lokaler till vilka allmänheten har tillträde. Installation av hiss är en väsentlig åtgärd för att tillgängligheten för många rörelsehindrade skall uppnås. Krav på hissinstallation i bostadshus gäller inte villkorslöst. Vid nybyggnad undantas bostadshus i två våningar och hus med högst två bostadslägenheter. Vid ombyggnad gäller hisskravet endast den del av byggnaden som berörs av ändringen. Då dessa undantag för med sig att rörelsehindrade även kommer att vara förhindrade tillträde till vissa bostadsområden anser vi att det utgör tillräckliga skäl för att sådana undantag inte längre skall finnas. Med skärpta krav på tillgänglighet kan man förvänta sig ett ökat intresse för att utveckla alternativa lösningar till hiss. Därför måste forsknings- och utvecklingsarbete på sådana områden stödjas. Viktigt är också att betona att tillgänglighet inte enbart är ett begrepp för 1* 1982/83. rörelsehindrade, utan även gäller andra handikappgrupper, något som klarare bör komma till uttryck i lagstiftning och tillämpningsföreskrifter. De nya, ökade krav som handlingsprogrammet skisserar måste föras in i den nya plan- och bygglag som förbereds. I samband med det bör en översyn göras av de låne- och bidragsmöjligheter för handikappanpassning av bebyggelsemiljöer som finns. Avgörande för många handikappades möjligheter till egen bostad är omfattningen av kommunernas hemtjänst. Bristerna i utvecklingen av innebär att många handikappade blir kvar antingen på institution eller hos åldrande föräldrar. Boendeservice måste fungera så att, när det behövs, den skall kunna påkallas och tider . För vissa handikappade har kollektivboende blivit ett alternativ till institutionsboende. Landsting och kommuner måste genom gemensamma överväganden ge enskilda ökade möjligheter att lämna institutionsboende. Ekonomiska hinder för en sådan utveckling måste undanröjas. Statliga stimulansåtgärder måste införas för att påskynda en sådan utveckling. Överläggningar mellan staten, Landstingsförbunden och bör tas upp och ett program utarbetas med rekommendationer för hur dessa frågor kan lösas tekniskt, praktiskt och ekonomiskt. För kommunernas planering av bostäder och boendeservice borde en s. k. bostadssocial inventering göras i samtliga kommuner. Den skall omfatta även de kommunmedborgare som vistas på institutioner i andra kommuner. Utifrån denna inventering utarbetas en plan över hur behoven av bostäder och boendeservice skall tillgodoses. Insatserna på detta område innebär vård och behandling med sikte på den enskilda människans möjligheter att uppnå bästa möjliga funktionsförmåga eller att minska verkningarna av hans funktionsnedsättning. Några viktiga krav när det gäller habilitering och rehabilitering är: o att åtgärderna även omfattar stöd för de anhöriga, o att eftersträva att så stor del som möjligt av träning och behandling läggs utanför institutioner och så nära den handikappades hemmiljö som möjligt, o att arbetet på att slussa ut människor som inte behöver bo på institutioner till ett eget, privat boende, måste omfatta betydande åtgärder av habiliterande och rehabiliterande natur, o att varje handikappad som befinner sig i habiliterings- och rehabiliteringsverksamhet får tillgång till en kontaktperson med uppgift att överblicka den sammantagna planeringen av åtgärder, samt att informera och vara den handikappade behjälplig i frågor rörande habilitering och rehabilitering. Kontaktpersonen bör utses på kommunens socialtjänst. o att insatserna inom den yrkesinriktade rehabiliteringen blir mer offensiva och att samordningen mellan olika organ förbättras, o att ett brett samhällsekonomiskt perspektiv läggs vid bedömningen av resursbehovet. Det innebär att kostnaderna för rehabilitering till ett eget boende måste ses i förhållande till kostnaderna för en vårdplats på en institution. På samma sätt måste kostnaderna för att genom rehabilitering ge en handikappad möjlighet till arbete och inkomst ställas i relation till kostnaderna för förtidspension. Resurser måste kunna tas i anspråk så att säga för att i gengäld åstadkomma minskade behov av resurser längre fram. Trafikverken och trafikföretagen har enligt trafikpolitiska beslut ansvaret för genomförandet av handikappanpassningen av kollektivtrafiken. Enligt lagen om handikappanpassad kollektivtrafik skall när kollektivtrafik planeras och genomförs handikappades behov beaktas så långt möjligt. Det är viktigt att denna lag, liksom andra vars syfte är att förbättra handikappades villkor, får verklig genomslagskraft. För att få det måste tillämpningsföreskrifterna förstärkas. Trafikmyndigheterna, som har att kontrollera efterlevnaden av bestämmelserna, måste kontinuerligt följa utvecklingen hos både statliga, kommunala och privata trafikföretag. De måste genom effektivare kontrollåtgärder påskynda anpassningsprocessen i alla delar av landet. För de rörelsehindrade är möjligheten att kunna förflytta sig avgörande för möjligheten att delta i olika verksamheter, för att t. ex. kunna arbeta, gå på teater, hälsa på vänner, åka på semester osv. Färdtjänst är den möjlighet som finns för många rörelsehindrade att förflytta sig. Det är därför mycket viktigt att utbyggnaden av färdtjänst fortsätter fram till målet att alla handikappade som inte kan anlita kollektivtrafiken eller har eget fordon får möjlighet till denna service, oavsett var de bor i landet. måste verka för så likartade villkor och kostnader som möjligt i olika delar av landet, när det gäller färdtjänst. Vpk har länge krävt att egen bil för rörelsehindrade skall bedömas som tekniskt hjälpmedel och därmed vara kostnadsfri för ägaren. I enlighet med uppfattningen om att anlägga ett brett samhällsekonomiskt perspektiv vid bedömningar av resursbehov så anser vi att bil som tekniskt hjälpmedel är relevant för detta synsätt. Här borde kostnaderna för färdtjänst jämföras med samhällets kostnader för att fler rörelsehindrade kunde nyttja egen bil. Framför allt skulle det innebära avsevärt minskade kostnader för färdtjänst. Dessutom är egen bil, så länge som kollektivtrafiken är så bristfälligt handikappanpassad, det absolut mest funktionella sättet för många rörelsehindrade att förflytta sig på. Det kan dessutom inte anses rimligt att handikappade skall belastas med större utgifter av det skälet att de har ett handikapp. Det är inte rimligt att människor som saknar reella transportalternativ skall få hela sin ekonomi dominerad av kostnaderna för att förflytta sig och delta i samhällslivet. När det gäller handikappades delaktighet i samhällets utbildning, så visar undersökningar entydigt på att människor med handikapp har kortare utbildning än befolkningen i övrigt. Mer än dubbelt så många av befolkningen som helhet har högskoleutbildning jämfört med handikappgrupperna. Detta visar helt klart på att människor med handikapp tar i anspråk en mindre del av samhällets resurser för utbildning. Därför får inga nedskärningar inom skolans område gå ut över handikappades möjlighet till utbildning. Svårigheterna för handikappade elever i skolan beror ofta på brister i miljön, otillräckligt pedagogiskt stöd och inte minst den hårda konkurrensen. Tillgången på elevassistenter är viktig och får inte försämras. Kommunernas ökade möjligheter att besluta om resursanvändning på skolans område får inte missgynna de handikappade. Entydiga garantier måste ges mot en sådan utveckling. En uppföljning av hur resurserna används måste ske och förstärkningsresurserna användas enligt intentioner. Handikappade är större konsumenter av sjukvård än befolkningen i övrigt. Av den anledningen får den allmänna utvecklingen inom hälso- och sjukvården stor betydelse för de handikappade. De regionala skillnaderna för hälso- och sjukvården skapar problem för många handikappade. En jämnare fördelning över landet av vårdresurserna måste skapas, något som för övrigt efterlyses av många icke handikappade människor. För många handikappade med långvariga sjukdomar och bestående skador betyder det mycket att vid behandling och utredning få träffa samma läkare och övrig personal i ett vårdlag. Det kräver organisatoriska förändringar och resursförstärkningar. Inom långvården är problemet att unga handikappade hamnar inom en vårdform som i huvudsak är organiserad för vård av gamla, ofta senila patienter. Därför måste före intagning på långvårdsklinik noga övervägas vilken boende- och vårdform som är den lämpligaste för den enskilde. Inom den psykiatriska vården råder en allmän uppfattning att så få patienter som möjligt skall behöva leva hela eller större delen av sitt liv på slutna vårdinstitutioner. Både inom den slutna psykiatriska vården och inom somatisk långvård finns människor som inte skulle behöva vara på institution. De är inte i behov av en total omvårdnad. Samma förhållande råder på institutioner för psykiskt utvecklingsstörda. För dessa människor är det gemensamma problemet att samhällets bristande resurser tvingar dem att leva hela sitt liv på institution. Bättre primär- och hemsjukvård, bättre möjligheter till rehabilitering och till boende och service, är det som skulle möjliggöra för många av de handikappade, som är beroende av institutionsvård, att få möjlighet till ett mänskligare och rikare liv. Tillhandahållande av hjälpmedel sker på olika sätt för skilda handikappgrupper och beroende på för vilket ändamål hjälpmedlet skall användas. Samhället måste förenkla hjälpmedelshanteringen. Målet för en förenkling bör vara att sjukvårdshuvudmännen får det fulla ansvaret för all hjälpverksamhet. Den enskilde handikappade behöver då inte ha kontakt med flera olika organ i samma ärende. Behovet av hjälpmedel kan då bedömas i ett sammanhang. Det underlättar också utprovning och ordination. Det kan dessutom underlätta för den handikappade att få behålla ett hjälpmedel som han anser fungera bra, vid t. ex. övergång från en skolform till en annan eller från skola till yrkesarbete. spelar en viktig roll för hela hjälpmedelsverksamheten. Institutet bör medverka till att forskning och utvecklingsarbete bedrivs för att nya och bättre hjälpmedel skall komma fram och för att förbättra dem som redan finns. För att få i gång utveckling och tillverkning av hjälpmedel också i de fall där det marknadsekonomiskt bedöms som olönsamt bör ett utvecklings- och produktionsstöd kunna utgå. Tolkverksamheten började för döva i mer organiserade former omkring 1968. Verksamheten överfördes till sjukvårdshuvudmännen och har successivt byggts ut. Barndomsdöva, vuxendöva, dövblinda, gravt hörselskadade och svårt språk- och talskadade är de grupper med funktionsnedsättningar som behöver tolktjänst. Både för dessa människor och för samhället i sin helhet är det betydelsefullt att det finns tillräckligt många och väl fungerande tolktjänster. Det finns det nu inte. Det råder tvärtom stor brist på tolkar. Att vara tolk är en kvalificerad uppgift. Utbildningen innehåller dels grundutbildning, dels en specialiseringsutbildning där det t. ex. ingår utbildning till rättegångsutbildnings- eller kulturtolkar. måste ta ansvar för att tillräckligt många tolkar utbildas. Det kommer att behövas många fler än de som finns . På kulturens område återstår ännu mycket innan de handikappade i samma omfattning och på samma villkor som andra kan ta del av dess olika yttringar. Det är dels en fråga om att göra lokalerna för olika verksamheter tillgängligare för den grupp av handikappade som de rörelsehindrade utgör. För andra grupper handikappade kan det vara svårt att tillägna sig utbudet. T. ex. att förstå ett teaterstycke. Det är en mängd olika åtgärder med varierande omfattning som krävs för att förbättra den nuvarande situationen. När det gäller anpassning av lokaler behövs statligt stöd i ökad omfattning t. ex. genom att bidraget för anpassning av allmänna lokaler ges en vidare tillämpning. Den privata kultursektorn måste ta i anspråk modernare tekniska anordningar för att underlätta för människor med olika slag av funktionsnedsättningar att ta del av utbudet. Radio och TV måste i större utsträckning satsa på att göra sina program tillgängliga och videotekniken kan användas för att bredda kulturutbudet för handikappade. En ökning krävs av antalet boktitlar vilka framställs som talböcker, dessa är ännu väldigt få i förhållande till den totala bokutgivningen. Det statliga talboks- och måste ges ökade resurser. Föreningslivet är en viktig faktor för att handikappade skall kunna komma tillsammans med människor. Den sociala kontakten underlättas genom att man i föreningar oftas samlas kring något gemensamt intresse. Tyvärr är alltför många handikappade utestängda från den här möjligheten till kontakt. Det kan vara på grund av lokalernas otillgänglighet eller det kan vara svårigheter att ta del av skriftligt material eller att följa diskussionerna. Här fordras anpassning av såväl miljö som av verksamhet för att handikappade skall kunna bli delaktiga. En person som blivit handikappad kan som följd av detta ibland tvingas att byta arbete. I en hel del fall kan det innebära försämrad inkomst. Något som uppfattas som orättvist och som av den anledningen kan frånta den handikappade motivationen att arbeta. Inom socialförsäkringssystemet måste det skapas ett skydd mot den ekonomiska förlust som uppkommer i en sådan situation. Det framhålls ofta och i olika sammanhang att handikappade inte skall behöva leva under knappare ekonomiska förhållanden än andra. Det skadar därför inte att påtala det faktum att det är just vad de gör. Verkligheten är den att handikappade vid jämförelse med övrig befolkning generellt sett har sämre ekonomi än andra i vårt samhälle. Den handikappersättning som är till för att kompensera för de merutgifter som handikappet för med sig fyller bara delvis den uppgiften. Kravet måste vara att ett flexiblare system införs och att försäkringen ger fullständig kompensation. Vårdbidraget bör också utformas mer flexibelt så att även en familj vars barn har lättare handikapp som innebär både vårdinsatser och merkostnader, skall kunna få bidrag. Försäkringskassornas olika bedömning beträffande handikappersättning och vårdbidrag innebär stora orättvisor. Det gäller såväl vid behovsbedömning som bedömning av ersättningsnivå. Här måste omedelbara förändringar ske. Värdesäkringen av de handikappades socialförsäkringsförmåner måste återställas. Den kompensation som gjorts är helt otillräcklig. Det s. k. högkostnadsskyddet för att ingen skall behöva betala mer än för ett visst antal läkarbesök och läkemedelsinköp borde även omfatta sjukvårdsresor. För många handikappade med stort och kontinuerligt vårdbehov innebär det stora utgifter. De avgiftshöjningar som skett blir kännbara för människor som regelbundet måste besöka läkare. Även om stora olikheter förekommer mellan olika grupper av handikappade, så är det ändå så att handikappade generellt sett har ett sämre hälsotillstånd och därmed också har högre sjukfrånvaro än andra arbetstagare. Brister i det ekonomiska skyddet vid sjukfrånvaro drabbar i första hand handikappade, kroniskt sjuka och naturligtvis andra grupper med svag hälsa. Av stor betydelse vore därför ett sjukförsäkringssystem som inte ger ekonomiskt avbräck vid sjukdom. Att förhindra att handikapp uppkommer måste vara en primär uppgift inte minst för samhällets beslutsfattare på olika nivåer. Uppgiften måste vara att uppmärksamt följa utvecklingen i samhället på olika områden. Det kan gälla de faror som människor utsätts för genom hälsofarliga arbetsmiljöer, det kan vara stress, buller, damm, drag, farliga maskiner osv. Många är de som genom olika skador i arbetslivet blivit handikappade. Men det kan också vara tristess, kontaktlöshet i ett dåligt planerat bostadsområde eller följderna av drogmissbruk. Det kan gälla den långt gångna miljöförstöringen med giftiga utsläpp från industrier och i storstäderna dessutom stora mängder avgaser från det växande antalet bilar, vilket i sin tur leder till ökade faror i trafiken. Ett förebyggande arbete måste omfatta alla dessa beståndsdelar av den miljö, som de flesta av oss kommer i kontakt med och som utgör en fara för vår hälsa och har förorsakat livslånga handikapp för människor. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen hemställer om ett samlat tidsplanerat åtgärdsprogram för handikappområdet på grundval av Handlingsprogram i handikappfrågor (SOU 1982:46) i enlighet med motionens syfte. (vpk) (vpk) (vpk) INGA (vpk) (vpk) (vpk) MAJ (vpk)