mot · G602440 · 1983-01-18 00:00:00 — polisanmäldes nära 880 000 brott i hela riket. Detta innebär en ökning jämfört med med en ökning med ej om man jämför med genomsnittet (medelvärdet) för . Bakom dessa dystra siffror döljer sig bl. a. o drygt 23 000 misshandelsbrott, en ökning med 3 000 i förhållande till medelvärdet , o drygt 3 000 rån, o nära 135 000 inbrottsstölder, o nära 64 000 narkotikabrott, en siffra som är högre än genomsnittet för . Brottsutvecklingen är följaktligen starkt oroande. Många människor, särskilt äldre, är rädda för att gå ut eller att åka tullenbana. anmäldes f. ö. nära 700 fall av väskryckningar inom , en ökning med 150 fall i jämförelse med medelvärdet för 1975-1980. Varje medborgare måste ha rätt att ställa frågan: Är det möjligt att öka respekten för våra mest elementära rättsregler, så att den enskilde kan känna ökad trygghet till person och egendom? Svaret är ja. Varför straffar man? Varför har det då blivit så här? Jo, därför att samhället icke konsekvent bekämpar brott med allvar och fasthet, något som i sin tur beror på inställningen till straffets ändamål. Varför straffar man? Här bryter sig två skolor. Enligt den ena straffar man en människa, icke för hennes egen skull utan för att andra inte skall begå brott (allmänprevention). Enligt den andra skall straffet påverka den dömde så, att han ine skall begå nya brott (individualprevention). Vår kriminalpolitik bygger på den individualpreventiva ståndpunkten, som närmare uttryckt utgår från den (deterministiska) föreställningen att lagbrytaren begått brott, icke av fri vilja utan på grund av att han varit mer eller mindre sjuk. Den laglydiga människan antas alltså - det är utgångspunkten - vara i grunden god, varför det kriminella beteendet beror på en felaktig utveckling hos henne. Straffets ändamål skall därför vara att genom behandling, vård, befria henne från hennes dåliga egenskaper och böjelser. Som ett renlärigt uttryck härför föreslogs av den tillsatta strafflagberedningen under ordförandeskap av den kände hovrättspresidenten till och med, att ordet straff skulle utmönstras ur lagspråket och ersättas med ordet skydd. Betänkandet hette också Skyddslag (SOU 1956:55). Denna bekännelse till den individualpreventiva läran framgår av den lagregel i , där det står att rätten skall med iakttagande av vad som kräves för att upprätthålla allmän laglydnad, fästa särskilt (kurs. av mig) avseende vid att påföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Det görs visserligen en hänvisning till allmänpreventionen men denna, som var en eftergift åt en stark remisskritik, har getts en underordnad betydelse. Denna individualpreventiva filosofi hctr emellertid nu lidit skeppsbrott, något som kommit till särskilt tydligt uttryck i en rapport från BRÅ, kallat Nytt straffsystem. (Se även i Tiden s. 279 och i 1981 s. För det första fastslås i rapporten att man, trots otaliga försök och omfattande forskningar, icke kunnat visa eller ens göra sannolikt att individuellt avpassade påföljder haft någon positiv verkan. Behandling har med andra ord icke gett bättre resultat än straff. Ej ens behandlingsexperiment i frihet har gett påvisbart bättre utfall än gammaldags fängelse. Verkligheten har följaktligen - som vanligt - ej velat underordna sig teorin. För det andra går kritiken ut på att valet av påföljd bestäms mindre av brottet och mera av den lagfördes behov av behandling. Utgångspunkten för domstolens dom blir därmed inte brottet utan prognoser, profetior, om lagbrytarens vårdbehov. Särskilt anmärkningsvärd blir konsekvensen framhåller BRÅ - om vårdbehovet anses större hos en som begått ett lindrigare brott än hos en som gjort sig skyldig till en grövre förbrytelse. En person skulle alltså kunna berövas friheten, icke på grund av vad han gjort utan på den grund att han anses vara i behov av behandling! Och vilket blir i det omvända fallet straffet, om lagbrytaren över huvud taget inte skulle anses vara i behov av vård? Hur och av vem skall vidare ett vårdbehov kunna fastställas i verkligheten? I sin förlängning kan behandlingsteorin också ge upphov till kusliga resultat. En av teorins främste förespråkare var den kände rättspsykiatern . Hans recept gick ut på en tidig registrering av dem som riskerade en ogynnsam utveckling, särskilda psykopatkliniker och sterilisering av dem som kunde vidareföra undervärdiga arvsanlag. Ett enda citat från : Den enda verkligt effektiva och humana behandlingen av brottslighetsproblemet är därför att söka stoppa tillflödet av sådana människor som enligt erfarenheten äro predisponerade för brott. (a. a. s. För det tredje och slutligen ger - vilket redan framgått - behandlingsläran utrymme för sociala orättvisor, godtycke och rättsosäkerhet. Hur ser verkligheten ut? Hur fungerar då dagens system i verkligheten? Vilka påföljder står till domstolarnas förfogande? Om påföljderna liknas vid en trappstege, är det nedersta trappsteget böter, det andra villkorlig dom, det tredje skyddstillsyn och det fjärde fängelse. Det finns i själva verket ett trappsteg till, som egentligen ligger före det nedersta trappsteget och som består av åtalsunderlåtelse. Allra nederst återfinns alltså påföljden åtalsunderlåtelse. Som framgår av namnet innebär påföljden att åklagaren underlåter att åtala den som begått brott vid domstol. Samhällets reaktion består - något tillspetsat - endast i att den som begått brott får det beskedet från åklagaren att ingenting vidare kommer att hända. Denna påföljd, om man nu kan kalla den för påföljd, används i stor utsträckning gentemot ungdomar i åldern , även för förhållandevis allvarlig brottslighet. Påföljden tillämpas också gentemot den som första gången ertappas med att ha stulit för . i våra affärer och varuhus; tekniskt sett kan efterskänkandet av straff också ske i form av rapporteftergift. Härmed kan jämföras att den som gjort sig skyldig till den obetydligaste hastighetsöverträdelse obönhörligen drabbas av böter. Det andra och tredje trappsteget i påföljdssystemet är villkorlig dom och skyddstillsyn. Påföljderna, som närmast skiljer sig åt beträffande övervakning, är alternativet till fängelse. Det är alltså dessa straff som domstolarna utdömer i en alldeles för stor omfattning. Domslutet innebär att domstolen dömer den tilltalade till villkorlig dom eller till skyddstillsyn. Något mera inehåller inte domen som regel, dock att denna kan förenas med bötesstraff. Påföljderna kan tillämpas beträffande alla möjliga slag av brott det kan gälla enkel stöd, rån eller mordbrand, för att nämna några exempel. Av domen får icke framgå hur klandervärt eller straffvärt brottet varit. Enligt äldre rätt fick detta däremot utsättas i domen genom att domstolen till den villkorliga domen fogade det beskedet att brottet i och för sig förskyllde t. ex. sex månaders fängelse. Den dömde visste då vad han äventyrade om han återföll i brott. Som det nu är svävar den dömde i tvivelsmål om detta. Han vet bara att han dömts till villkorlig dom eller skyddstillsyn. Detta är självfallet även ägnat att i förhållande till allmänheten utsudda betydelsen av lagföringen. Särskilt otillfredsställande är detta, om domstolen har att döma flera tilltalade som begått olika kvantitet brott: en kan ha stulit en bil, en annan fem bilar och en tredje tio bilar. Här kan domen bli skyddstillsyn för var och en. Slutsatsen blir att dagens alternativ till fängelse är alltför vaga, obestämda och tandlösa, då det gäller att fördöma brottslig verksamhet. Kriminalvård i frihet är i den omfattning som dessa påföljder tillämpas icke ett tillräckligt verkningsfullt instrument för att bekämpa brott. Staffet måste i stället främst bygga på den ståndpunkten att hotet om straff avhåller en människa från att begå brott, att det skall råda proportionalitet eller rättvisa mellan brott och straff samt att straffet har en moralbildande eller moralförstärkande verkan, kriterier som kännetecknar den allmänpreventiva läran. Det primära är alltså hotet om straff, icke själva bestraffningen. Straffet måste slutligen innehålla ett visst, tydligt mått av obehag - eljest uteblir det som åsyftas. Ett bra exempel på straffets moralbildande verkan är vår inställning till rattfylleri. Här har utdömandet av fängelsestraff otvivelaktigt lett till att allt fler människor anser det vara förkastligt att köra bil i spritpåverkat tillstånd. Den konsekventa bestraffningen har ovedersägligen haft en moralbildande verkan. Härmed kan då jämföras det tidigare påpekade förhållandet att den som stjäl i våra affärer och varuhus för lägre belopp än . kan undgå alla efterräkningar - något som i gengäld är väl spritt bland ungdomar och andra. (Enligt en av stöldutredning gjord attitydundersökning tror också majoriteten av allmänheten att tillgrepp under den tidigare tillämpade gränsen å . Denna kusliga inställning till annans äganderätt ansågs bero på brister i attitydbildning och grundläggande moraluppfattning; BRÅ apropå 1982 nr 6.) Dagens påföljdsystem måste - det blir slutsatsen - kompletteras med mera konkreta och obehagsfyllda reaktioner, en differentierad trappstege. För det första skall brottets straffvärde alltid utsättas i domen; påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn måste göras om. För det andra brådskar det med något slag av komplettering av dessa båda påföljder. Här kan man - ej minst med tanke på yngre människor - tänka sig det i och på andra håll använda systemet med samhällsnyttigt arbete (community service orders) eller andra veckoslut. I linje härmed ligger att man låter den dömde tillbringa ett antal i fängelse ("periodic detention), en metod som också prövats utomlands. Sådana åtgärder är i många fall också lämpliga att tillgripa mot ungdomar under den faktiska straffbarhetsåldern . Det avgörande är att domen innehåller ett klart moment av obehag, som även omgivningen uppfattar på sådant sätt. Det är en brist i socialtjänstlagen - iakttagelsen kommer från fältet - att denna icke ger möjlighet att bestraffa ungdomar i allmänpreventivt syfte. Anses nu nämnda påföljder icke tillräckliga med hänsyn till brottets art och straffvärde, återstår inget annat än frihetsstraff. Bestraffningen som sådan är emellertid icke det primära vilket förtjänar att understrykas. Det avgörande är hotet om straff. Men ett hot som icke förverkligas med fasthet och konsekvens och som ej heller innebär något obehagligt förlorar sin trovärdighet och upphör därmed att vara ett hot. I enlighet härmed är själva påföljden av fängelse ofta viktigare än längden av straffet. Den tidigare i många sammanhang uttryckta motviljan mot korta frihetsstraff är alltså mogen att omprövas, en motvilja som varit förenad med en - nu uppenbarad - övertro på individuellt avpassade påföljder. Argumentet att ingen blir bättre av att sitta i fängelse är icke längre i sig tillräckligt för att avråda från frihetsstraff. Straffet skall självfallet kuna avtjänas i knarkfria, humana och differentierade anstalter, detta för att så långt som möjligt vara ett uttryck för ståndpunkten att det är själva förlusten av friheten som är det primära. Självklart hindrar ett tillgodoseende av allmänpreventionen icke domstolen från att fästa vikt vid den tilltalades personliga förhållanden. Motivet och brottssituationen får givetvis betydelse vid bedömningen av brottets straffvärde. Som bekant verkställs en dom på fängelse icke fullt ut. Korta straff avkortas nära nog schematiskt med en tredjedel, långa straff med hälften, allt med vissa undantag. (Rabatten är alltså större vid särskilt grova och allvarliga brott.) Vad blir för övrigt skillnaden mellan en dom på tre (3) månaders fängelse och en på två (2) månaders fängelse, om det förstnämnda straffet avkortas med en (1) månad? Den tillämpade ordningen sker med stöd av reglerna om villkorlig frigivning. Detta institut är rätteligen ett uttryck för ett individualpreventivt synsätt. Som framgått tillämpas dock reglerna icke så . Ett underkännande av behandlings- eller vårdfilosofin får till följd att grunden för institutet villkorlig frigivning faller. Till stöd för ett slopande av institutet talar också att domstolens dom bör verkställas i enlighet med dess ordalydelse. Anses straffen för stränga, är det uppgift att sänka straffskalorna. Nuvarande ordning innebär ju egentligen att administrativ myndighet så att säga bakvägen nedsätter brottens straffvärde. Dagens system med dubbel bokföring (bruttostraff och nettostraff) är så groteskt att lagstiftaren ansett det nödvändigt att ge domstolarna möjlighet att utdöma 16 (!) års fängelse, detta för att få garanti för att den dömde verkligen sitter bakom lås och bom (prop. 1980/81:76 s. 48). Hur förhåller sig f. ö. strafftiden till livstids fängelse? Vilket straff är hårdast? Det är ej omöjligt att det rent faktiskt är - en onekligen något överraskande matematisk nyskapelse. Avslutningsvis menar jag att det är hög tid att reformera vårt straff rättssystem så, att den enskilde kan känna ökad trygghet för sin person och egendom. Det ligger nära till hands att påstå, att en sådan reform överensstämmer med det allmänna rättsmedvetandet, sådant detta kommer till uttryck i vanliga människors värderingar. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos regeringen anhåller om förslag till ett påföljdssystem som lägger ökad vikt vid hänsynen till allmän laglydnad, allt på sätt som närmare framgår av motionen.