mot · G702141 · 1983-11-15 00:00:00 — m. fl. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. 1983/84:40) Den moderna kapitalismen har kännetecknats av en allt starkare koncentration av kapital och makt, en kraftig transnationalisering (verksamhet över gränserna) och en kraftigt ökad roll för staten i det ekonomiska systemet. Samtliga dessa företeelser betingar varandra. Men mellan statens ökade roll, i många länder tydligt mätbar genom en kraftigt växande offentlig sektor, och koncentration av kapital och transnationalisering har funnits motsättningar. Statlig expansion har å ena sidan ofta främjat nationella storföretag, som den också, för att jämna ut kapitalismens motsättningar, lagt hinder i vägen för att kapitalismens spontana utvecklingstendenser fått verka fullt ut. Så har t. ex många stater tvingats motverka alltför snabb utslagning av vissa företag eller branscher eller alltför kraftigt växande regionala skillnader. Statsmakten har också i många länder, framför allt genom arbetarklassens kamp, tvingats till en rad sociala åtaganden, som bidragit till en höjd genomsnittlig levnadsnivå för de arbetande och därigenom till ökade kostnader för kapitalet, eftersom arbetskraften av kapitalet ses främst som en kostnad, trots att den är inkomsternas förutsättning. Denna statliga politik som under kapitalismens gynnsamma utvecklingsbetingelser under årtiondena närmast efter hade klara framgångar skulle snart träda i öppen konflikt med kapitalets intressen. En utveckling av statlig verksamhet för att jämna ut kapitalismens motsättningar, för att söka vidmakthålla en jämn och hög sysselsättning och som ökar social välfärd och trygghet kan kapitalismen tåla bara under en kort och gynnsam period. Allt eftersom det territorium kapitalismen fullt kunnat kontrollera blivit mindre, allt eftersom ny teknologi och transnationell arbetsdelning utvecklats, allt eftersom konkurrenskampen mellan de transnationella monopolen skärpts har motsättningarna i det kapitalistiska systemet skärpts, har uppgångsperioden förbytts i stagnation eller utveckling med klara kristecken som inflation och arbetslöshet och internationella balans-, valuta- och kreditproblem. I detta skede har kapitalismen blivit allt aggressivare. Detta yttrar sig inte bara i den internationella politiken. Det yttrar sig också i skärpta klassmotsättningar och angrepp från kapitalets sida inte bara på de arbetandes reella lönenivå utan också på statens ekonomiska roll. De ledande kapitalistiska grupperna fordrar för sig mera frihet, mera av marknadsstyr 1 1983/84. ning, ett större fält inom de kapitalistiska länderna för privat geschäftsverksamhet. Allt som står i vägen för de ekonomiskt starka skall raseras. I denna situation har de s. k. nyliberala teorierna fått sin spridning. Marknad skall ersätta offentlig sektor. Privatism, individualism och egoism hyllas och kollektivitet, samverkan och solidaritet baktalas som något som förhindrar frihet och utveckling. Utvecklingen av krisen har skänkt den nyliberala ideologin propagandaammunition. Den svenska utvecklingen kan här tjäna som åskådningsexempel. Genom bristande ekonomisk tillväxt, genom en medveten omfördelningspolitik till höginkomsttagare, bl. a. genom väsentliga skatteminskningar för dem, genom åtgärder som syftat till att mildra krisens verkningar har staten fått ett kraftigt budgetunderskott. Detta har i sin tur lett till en stor ackumulerad statsskuld. Genom en överförenklad propaganda kring detta underskott har det lyckats de nyliberala krafterna, främst representerade av storfinansen och dess organisationer, att få framgång i dess kampanj mot den offentliga sektorns verksamhet, och i synnerhet verksamhet som har social nytta för breda folklager. De har åstadkommit att minskandet av underskottet blivit inte bara ett självständigt mål utan huvudmålet för den ekonomiska politiken. Genom den förenklade propagandan framstår krympandet av den offentliga sektorns verksamhet och vägröjandet för ökad privatisering och mera geschäftsverksamhet som en nationellt ansvarig politik. Den borgerliga klasspolitiken har fått en nationell mask. Ekonomi är de förhållanden mellan människor som utvecklas i produktionen och vid fördelningen av dess resultat. Ekonomisk politik har som syfte att påverka dessa förhållanden. Den nyliberala ekonomiska politiken vill åstadkomma ökade klasskillnader, mer ägande, makt och rikedom åt de starka, mindre åt de svaga. Den tror att en renodlad kapitalism kan lösa de aktuella problemen. Den predikar därför en renodlad nedskärningspolitik mot den offentliga verksamheten. Den bryr sig inte om arbetslöshetens utveckling; vissa av dess ideologer tror t. o. m. att arbetslösheten är ett frivilligt val. Dess teori säger att en minskad offentlig sektor och minskade löner och mera vinster banar väg för ekonomisk framgång. För att låta rationell sätter den upp bekämpandet av statliga budgetunderskott som sitt huvudmål. De förhållanden mellan människor som den nyliberala politiken och i grunden all prokapitalistisk ekonomisk politik vill åtstadkomma baseras på över- och underordning, på att vissa skall sko sig på andras arbete, på konkurrens och egoism. Den kapitalistiska politiken befordrar och bevarar orättvisor inom och mellan länder. Stora ekonomiska skillnader, utsugning och utplundring är livsnerven för kapitalismens system. En politik som vill tjäna övergången till ett socialistiskt samhällssystem tar sin utgångspunkt i att produktionen i ett utvecklat kapitalistiskt samhälle är en angelägenhet för hela folket. Produktionen måste därför samordnas, styras demokratiskt och möjliggöra för var och en att efter sin förmåga bidra till det gemensamma bästa. De mål man från denna utgångspunkt måste ställa är ett samhälle som tryggar allas rätt till arbete, där näringsliv, offentlig förvaltning och enskilda arbetsplatser vägleds av och styrs efter demokratiska principer, och där produktionen syftar till att ge folket ett gott liv och en god livsmiljö, där produktionsresultatet fördelas rättvist och ger en social trygghet. Ett sådant samhälle måste också bidra till en rättvis värld i fred. Även om dessa mål icke kan bli förverkligade förrän efter en grundläggande samhällsomvandling, där kapitalismen ersatts med socialism, kan politiken inriktas efter dessa mål. Arbetslösheten är ett uttryck för kapitalismens klassförtryck. Det privata ägandet av produktionsmedel, vilka är en samhällsangelägenhet, och den kapitalistiska ekonomins planlösa karaktär är arbetslöshetens grundorsak. Arbetslösheten är också ett medel att stärka kapitalets klassmässiga position. Kampen för allas rätt till arbete är därför ett grundelement i kampen mot klassamhället. Arbetet är grunden för det mänskliga livet och därigenom en rätt som ingen skall förvägras. Alla måste ha möjlighet att efter förmåga bidra till nationens försörjning och utveckling. Kampen mot arbetslösheten måste föras efter två samverkande huvudvägar. Den samhälleliga industrikapaciteten måste byggas ut på ett alltmera planmässigt sätt, vilket bara kan ske genom ett nationellt industriprogram. Den borgerliga strategin att satsa på en expansion som skall ledas av de nu etablerade privata transnationella monopolen antingen denna strategi benämns som exportledd tillväxt eller att den konkurrensutsatta sektorn skall vara motorn har visat sig felaktig och osäker. Dessa företag arbetar utan hänsyn till nationens intressen, även om de i sin propaganda vill sätta ett likhetstecken mellan sina egna intressen och nationens. De arbetar också intensivt för att införa en arbetssparande teknologi, vilket på grund av att det saknas samhällelig samordning och planering av deras verksamhet medför att de positiva effekterna av deras expansion för en minskning av arbetslösheten är begränsade. måste också dessa företag spela en viktig roll i en förbättrad ekonomi. Men skall de ingå i ett program för nationell utveckling måste deras sneda profitinriktning ändras, vilket fordrar långtgående förändringar i maktstrukturen. Ett statligt industriprogram måste gå hand i hand med en planmässig utbyggnad av den offentliga sektorn. En utbyggd samhällsservice och genomförandet av stora samhälleliga investeringsprojekt inom t. ex. energiförsörjningen, kollektivtrafiken och miljöskyddet är nödvändigt såväl för landets utveckling som för kampen mot arbetslösheten. En planmässig utbyggnad av offentlig sektor är icke liktydig med en okontrollerad ökning av det statliga budgetunderskottet. Denna utbyggnad kan och bör ske som ansträngningar görs för att få ner detta underskott även om bekämpandet av underskottet i sig inte är huvudmålet för politiken. En politik för en planmässig tillväxt av ekonomin skapar förutsättningar för ett minskat underskott, även om det kan krävas vissa initialutgifter som kan öka detta. Rätten till arbete kan inte förverkligas för alla med en allmän nedskärning av offentlig verksamhet. Den s. k. privata sektorn lider varken underskott på kapital eller arbetskraft nu och dess expansionspotential är icke sådan att den kan avskaffa det arbetsplatsunderskott som finns i den svenska ekonomin, och vilket är ekonomins värsta underskott. Det bör understrykas: En utbyggnad av offentlig sektor är inte detsamma som att varje del av den nuvarande offentliga sektorn skall fortleva oförminskad eller med samma innehåll som . Många delar av den offentliga verksamheten kan effektiviseras för att bättre kunna tjäna folket. Många delar behöver också demokratiseras både gentemot dem som arbetar inom sektorn och gentemot den allmänhet verksamheten skall betjäna. En utbyggd offentlig sektor måste bli effektivare och demokratiserad. Institutioner, förmynderi och krångel som förhindrar jämlikhet och verkar som repression mot folkets flertal eller de svagare måste bekämpas. Denna demokratisering skall inte bara prägla den offentliga sektorns utveckling. Den måste prägla hela arbetslivet. Varje förslag som reellt förstärker de arbetandes rättigheter på arbetsplatserna och som skapar förutsättningar för ett alltmer demokratiskt styrt ekonomiskt liv över huvud taget måste befordras. Det gäller att stärka de arbetandes rättigheter på arbetsplatserna och att öka den demokratiska kontrollen över näringslivets utveckling. Ett rätt genomfört statligt industriprogram kan här bli en spjutspets för en demokratisering av näringslivet. Demokratisering av samhället och dess ekonomiska liv fordrar en rättvis fördelning. De senaste årens utveckling har här varit en stark ökning av stora förmögenheter, aktievärden och kapitalinkomster medan de arbetandes reallöner kraftigt pressats ner. De tendenser som finns att öka lönespridningen och att eliminera de drag av progressivitet som finns i skattesystemet måste brytas. bör kapitalägande och kapitalinkomster icke, som f. n., ha en skattemässigt gynnad position gentemot arbetslöner. En utveckling av produktion och ekonomi måste ske med ändamålet att ge folket ett gott liv. Detta fordrar planmässighet och demokrati i den ekonomiska utvecklingen. Det fordrar också att ekonomin utvecklas med allvarliga och medvetna hänsyn till människor, natur- och miljötillgångar. Arbetsförhållanden måste skapas som ger de arbetande kontroll och överblick över den egna arbetssituationen, vilket är en förutsättning för att ett arbete skall vara meningsfullt och utvecklande. Arbetsmiljöer och -förhållanden måste skapas där hälsorisker och stressfaktorer minimeras. Produktion och näringsliv måste utvecklas i omtanke om de ekologiska sammanhangen. Produktion och produktionsmedel skall vara till för livet i stället för som där arbetande är bihang till kapitalet. En politik för en god arbets- och livsmiljö måste också vara en politik för humanism och kultur. Det tillhör den moderna kapitalismens utvecklingsdrag att kulturen utsätts för en kommersiell vandalisering. Och i då angreppen på den offentliga verksamheten sätts i högsätet för de borgerliga krafternas strävanden går detta ut över bildning och kultur i särskilt hög grad. Detta är särskilt allvarligt som kulturkommersialism, en mäktig och likriktande transnationell pseudokulturindustri, den borgerliga ideologiska offensiven för själviskhet och hänsynslöshet och den ekonomiska krisens villkor i förening skapar en andlig och kulturell kris, som kan få ödesdigra följder för framtiden. En vidareutveckling av landets ekonomiska tillgångar i enlighet med dessa riktlinjer måste ske i medvetenhet om den skuld vi, som en del av den imperialistiska världen, står i till tredje världens länder. De utvecklade kapitalistiska länderna har vunnit sin utvecklingsnivå genom utplundring av tredje världen och genom att konservera utvecklingshämmande förhållanden i många av den tredje världens länder. Det är därför en historisk förpliktelse att solidariskt bidra till den tredje världens utveckling och omvandling och att bekämpa fortsatt imperalistiskt tärande på dessa folk. De allmänna riktlinjer som angivits ovan står i strid med kapitalismens utveckling. De står därmed i motsättning till den borgerliga offensivens s. k. nyliberala politik. Den borgerliga politiken har som syfte att stärka kapitalismen. De borgerliga partierna bedrev i regeringsställning, och bedriver alltjämt, en politik som skapar arbetslöshet och växande ekonomiska klyftor, en politik som ger kapitalet friare tyglar och som i sin huvudriktning således helt går emot de angivna riktlinjerna. Den socialdemokratiska regeringen borde programmatiskt kunna anknyta till dessa riktlinjer. Men utformningen av dess politik visar att så inte sker. Regeringens uppfattning av krisens orsaker har sin utgångspunkt i samma betraktelsesätt som ligger bakom den borgerliga politiken. De ekonomiska svårigheterna ges inget samband med själva det ekonomiska systemets funktionssätt utan ses mera som en följd av tillfälliga konjunkturer och felaktiga politiska beslut. Regeringspolitiken har därför ett helt inomkapitalistiskt perspektiv. Den förordar inget som angriper eller rubbar kapitalismens ekonomiska förhållanden. Tvärtom har den som strategi att vad den kallar den konkurrensutsatta sektorn skall vara motorn som skall dra i gång en gynnsammare ekonomisk utveckling, något som i sak är samma förlitande på storfinansens transnationella exportföretag som den borgerliga politikens exportledda tillväxtstrategi stod för. har den också alltmer fastnat i föreställningarna att nedskärningspolitik och därmed avrustning av offentlig verksamhet är en nödvändighet för att sanera landets ekonomi. Visserligen har den delvis sökt ge sin politik en något annorlunda fördelningspolitisk profil än vad borgerligheten står för, men resultaten av detta har inte kunnat motverka de ökade klyftor som kapitalismens utveckling nu frammanat om detta ens varit politikens ambition. Tvärtom uttrycker regeringen på den ekonomiska politikens område allt tydligare tankar som har starka drag gemensamma med de högerborgerliga föreställningarna. I ett studiematerial från LO, På kurs mot framtiden, konstateras att de högerborgerliga skolornas största triumf är att de "fått även många socialdemokratiska ekonomer att tappa bort efterfrågan i den samhällsekonomiska expansionen och att dessa sprider monetaristemas egen skräck för den offentliga sektorn. Man har heter det vidare låtit sig paralyseras av de låsningar som 'triangeldramat budgetunderskott bytesbalans underskott inflation givit upphov till. Dessa uppfattningar synes väl företrädda i . Resultaten av det första årets socialdemokratiska regeringspolitik visar att denna icke förmått väsentligen ändra de ekonomiska tendenser som grundlagts under de borgerliga regeringsåren. Dessa tendenser har självfallet inte sin grund enbart i statlig ekonomisk politik. De är uttryck för förändringar som frammanas av kapitalets beslut och förskjutningar mellan klasserna, såväl nationellt som internationellt. Dessa förskjutningar har mycket påtagligt stärkt kapitalet på de Den borgerliga politiken understödde detta med sin politik. Den socialdemokratiska politiken har inte haft ett kvalitativt annorlunda innehåll. Därför har kapitalets positioner fortsatt att stärkas på de arbetandes bekostnad. Trots en konjunkturmässig förbättring av det internationella ekonomiska läget, trots att den svenska exporten till följd härav och till följd av fjolårets kraftiga devalvering ökat så har ingen säker förbättring av arbetsmarknadsläget ägt rum. Även om en viss minskning skett är fler arbetslösa nu än , och detta trots att AMS gjort mycket omfattande satsningar på beredskapsarbeten och utbildning. Regeringen har främst förlitat sig på att kapitalets exportindustri genom bättre konkurrensförmåga och högre vinster skulle ha förbättrat situationen och kompletterat detta med kortsiktiga arbetsmarknadsåtgärder. arbetarmajoritet står över en halv miljon människor utanför den ordinarie arbetsmarknaden. har detta år inneburit en kraftig inkomst- och förmögenhetsförskjutning till kapitalets förmån. Den utveckling som börjat senare hälft med en ökad vinst- och minskad löneandel i ekonomin har fortsatt. 1983 ser ut att bli av rekordvinster helt jämförbara med de s. k. övervinsterna . Börshandeln har satt nya rekord och aktieägarnas samlade förmögenhet i aktier har ökat med . Däremot har de arbetandes reallöner fortsatt att minska. Trots denna för kapitalet gynnsamma utveckling finns inget som tyder på någon väsentlig ökning av investeringarna. Företagen är som uttryckt saken sprängfyllda med pengar men ändå fortsätter investeringarna att ligga på en låg nivå och arbetslösheten på en hög. Kapitalismens parasitära drag, dess inriktning på finansiella transaktioner och klipp fortsätter att förstärkas. Storbolagens utlandsinvesteringar fortsätter att växa kraftigt. Regeringen karaktäriserar sin ekonomiska politik som en kombination av expansiva och åstramande inslag. Den vill att vi både skall arbeta och spara oss ur krisen och hävda kraven på fördelningspolitisk rättvisa. Som framhållits i det föregående kommer vi inte ur krisen utan omfattande strukturella förändringar av hela det ekonomiska systemet. Kapitalismen skapar oupphörligt nya ekonomiska kriser och även om en konjunkturpolitik skulle lyckas förstärka en vändning av konjunkturläget i riktning mot en klar högkonjunktur så bildar en sådan bara inlednings fasen till nästa lågkonjunktur. Om formuleringen arbeta och spara bara ses ur ett snävt budgetmässigt perspektiv, äger den delvis sin riktighet. Men det är nödvändigt att slå fast att man inte får skapa en fetisch av minskningen av det statliga budgetunderskottet. Statens budgetunderskott kan inte, såsom ofta görs i den borgerliga propagandan, jämställas med privata skulder. Det statliga budgetunderskottet är i stor utsträckning ett sätt att placera sparandet i samhället. En underbalanserad budget är under vissa perioder nödvändig för att mildra verkningarna av en ekonomisk kris eller för att fullfölja sociala åtaganden mot stora befolkningsgrupper, även när det ekonomiska läget gör att statens inkomster inte ökar i tillräcklig takt. Ett statligt budgetunderskott är ofta nödvändigt för att minska arbetslösheten. Men när den ackumulerade statsskulden når en storlek, som den nu börjar anta, blir statsskuldsräntorna ett visst ekonomiskt problem såväl för statens finanser som för inkomstfördelningen i samhället. Men det som utgör belastning för statens ekonomi är här den reala räntan, dvs. skillnaden mellan den ränta staten får betala och inflationen. Det bör också framhållas att det stabiliseringspolitiskt relevanta underskottsbegreppet är icke den på sätt och vis statistiskt isolerade storheten statsbudgeten, utan det är den samlade offentliga sektorns underskott. Detta underskott uppgår till av statens budgetunderskott, då hänsyn där tas till att en del av statens underskott, faktiskt är utstående lån och att socialförsäkringssektorn, som främst av statistiska skäl särredovisas har ett betydande överskott. Återbetalningen av de lån staten har tagit är inget primärt mål för den ekonomiska politiken i ett läge när det finns en mycket stor outnyttjad kapacitet inom den svenska ekonomin. Men problemet i sammanhanget utgörs som nämnts av statsskuldsräntorna: stora ränteutbetalningar från staten gynnar dem som har råd att spara mycket i statspapper. Man kan också uttrycka saken så, att den offentliga sektorn har kommit att få vad som kallas en negativ finansiell förmögenhet, skulderna är större än tillgångarna. Det som hänt är att nettoförmögenheten i bytt ägare. Den har övergått från den offentliga sektorn till banker, finansbolag, storföretag, privatpersoner och utländska långivare. Vi har alltså en situation med ett stort statligt budgetunderskott som fått motivera reformstopp och nedskärningar av samhällsnyttig verksamhet både från stat och kommun, vilket drabbat främst de många med medel- eller låga inkomster. har mäktiga finansgrupper haft en period med en oerhörd förmögenhetsökning. Om det statliga budgetunderskottet skall minskas behövs alltså inte i första hand åtgärder som skär ner för de sämst ställda och som ökar klyftorna i samhället. Vad som behövs är i stället en ordentlig utjämningspolitik med en i verklig mening skärpt skatt på stora förmögenheter, en verklig skärpning av realisationsvinstbeskattningen och införandet av en punktskatt på omsättningen av aktier och andra värdepapper som är långt mer än bara den symboliska gest regeringen föreslår i en proposition till detta . Emellertid är inte statsbudgetens utgiftsposter heliga ting som inte får vidröras. Den stora delen av statens verksamheter betalas av de lönarbetande och dessa har rätt att fordra att utgifterna underställs kritisk prövning. Det finns alltså möjligheter att begränsa statliga utgifter för att minska budgetunderskottet, men sådana minskningar får inte drabba sociala rättigheter, socialt nyttig eller för samhället nyttig arbetsskapande verksamhet. I denna mening äger ledet spara i regeringens beskrivning av sin strategi sin riktighet. Emellertid är det långt ifrån att regeringens s. k. sparåtgärder följer en sådan linje. Många av dess nedskärningar drabbar nyttig verksamhet eller innebär oacceptabla försämringar. Ledet arbeta för att förbättra landets ekonomi, i regeringens strategi, är mera oomstritt. Av den offentliga sektorns samlade underskott på ca 1983 anses vara betingat av lågkonjunkturen och skulle således övervinnas vid full sysselsättning. Men arbete bör åstadkommas i ekonomin genom varaktiga och fasta arbeten och icke genom kortsiktiga arbetslöshetsdöljande åtgärder. Denna höst har regeringen till presenterat flera förslag som rör den ekonomiska politiken. Dessa förslag innebär inte att regeringen upphör med sin undfallenhet gentemot de borgerliga krafterna. Regeringen satsar inte på en långsiktig och medveten arbetsskapande politik. Den tar inte strid för en utbyggnad av den offentliga sektorn. Summan av dessa fördelningspolitiska förslag och propåer gynnar främst höginkomsttagare och kapitalet, även om förslagen kryddats med en och annan åtgärd av närmast symbolisk storlek riktad mot kapitalägarna. I samband med propositionen om särskilda sysselsättningsåtgärder har vi kritiserat och ställt alternativ till regeringens perspektivlösa och kortsiktiga politik gentemot arbetslösheten. I en särskild proposition föreslår regeringen en fortsättning av marginalskattereformen, en något reviderad variant av den överenskommelse regeringspartiet slutit med två av de borgerliga partierna. Ehuru skatteskalorna i detta förslag något reviderats har detta förslag fortfarande profilen att främst gynna höginkomsttagare. Detta förslag måste tillbakavisas på fördelningspolitiska grunder. Dessutom måste det anses politiskt oförsvarbart att man i ett läge, där man anser att statsbudgetens underskott bör nedbringas och där man gör betydande nedskärningar för pensionärer och andra ekonomiskt svaga grupper, minskar den statliga inkomstskatten, i synnerhet för rikt folk. I en annan proposition föreslås vissa skärpningar i beskattningen av handeln med börsaktier.