mot · G6022229 · 1983-03-16 00:00:00 — Motion 1982/83:2229 m. fl. Verksamheten vid statens industriverk, m. m. 1982/83:113) I propositionen föreslås SIND få nya uppgifter inom industri- och regionalpolitiken och som en konsekvens av detta utökade resurser. Bakom förslaget ligger en utredning, förnyelse (Ds 11982:14), som i mycket begränsad omfattning remissbehandlats. I direktiven till industriverksutredningen fanns följande passus: Om utredaren under sitt arbete skulle finna att möjligheterna till besparingar och decentralisering av verkets uppgifter är så stora att ett bibehållande av statens industriverk som en självständig myndighetsorganisation bör ifrågasättas, skall detta omgående anmälas. I direktiven sades vidare: verksamhet bör med anledning härav prövas förutsättningslöst . . . verksamhet bör, efter det att möjligheterna till decentralisering och besparingar till fullo beaktats, inriktas mot dels verkställande uppgifter på central nivå, dels utredningsverksamhet med syfte att ge underlag för arbetet inom . Enligt uppfattning har utredaren inte i tillräckligt hög grad beaktat dessa avsnitt i direktiven. Det saknas nästan helt en diskussion om i vilken mån, efter decentralisering av vissa uppgifter, de kvarvarande verkställande uppgifterna på central nivå skulle kunna överföras till andra myndigheter, t. ex. kommerskollegium. Beträffande utredningsverksamheten har utredaren föreslagit ökad användning av utomstående konsulter, vilket är bra, men säkert kunde man gått ännu längre i denna riktning. Utredaren har också återgivit viss kritik mot verkets utredningsverksamhet, som trots en betydande total produktion - i endast begränsad utsträckning gällt strategiskt viktiga branscher eller i övrigt svarat mot regeringens informationsbehov. Det hade mot denna bakgrund varit naturligt att diskutera inskränkningar i verkets utredningsvolym, men så har inte skett. Att på grundval av denna utredning och det bristfälliga remissförfarandet avgöra om industriverket kan läggas ned är därför av flera olika skäl inte möjligt. Det är uppenbart att varken utredaren eller regeringen haft ambitionen att begränsa den centrala statliga byråkratin genom att allvarligt ifrågasätta existensen av industriverket. Detta hade annars varit naturligt med tanke på frånskiljandet av enheterna för energi och och därmed följande omstrukturering av industriverket. I stället har regeringen föreslagit att uppgifter överflyttas till, inte från, industriverket. Socialdemokraterna fullföljer därmed den inriktning på en 1 1982/83. selektiv industri- och näringspolitik sorn de har förordat. Den innebär bl. a. en stark övertro på att problem kan lösas genom tillskapande eller utvidgning av offentliga organ - en uppfattning som inte delar. vill i stället driva en mer generell industripolitik, där användningen av generella medel är huvudinslaget, medan de selektiva medlen skall ses som ett mindre komplement till dessa. Enligt vår uppfattning är industri- och näringspolitiken ett led i den allmänna ekonomiska politiken. Den måste därför utformas så att den överensstämmer med målen för denna. I detta sammanhang bör särskilt följande betonas: begränsning av de offentliga utgifterna, skapande av gynnsamma allmänna villkor för näringslivet samt mindre detaljreglering och mer marknadsvitalisering. Den inriktning av industripolitiken som departementschefen beskriver i propositionen skiljer sig från den av oss förordade på flera sätt, främst genom den dominans central byråkrati och selektiva medel ges. kan inte heller ansluta sig till den samordning av industri- och regionalpolitiken som propositionen föreslår. Enligt vår uppfattning skulle detta vara till nackdel både för industripolitiken och för regionalpolitiken. I propositionen förs en förtjänstfull diskussion om behovet av att skapa en klarare rollfördelning mellan regering och myndighet. Problemet att få bort merparten av enskilda företagsstödsärenden från departementet för att i stället handläggas på central myndighetsnivå - och minska mängden direkta regeringsingrepp i enskilda företags angelägenheter - har även diskuterats i andra sammanhang, t. ex. industristödsutredningens betänkande Att avveckla en kortsiktig stödpolitik (SOU 1981:72). Propositionen föreslår att flertalet ärenden om företagsstöd avgörs på central myndighetsnivå utan besvärsrätt till regeringen. Endast ärenden som myndigheten bedömer vara av stor vikt eller av principiell betydelse skall av verket med eget yttrande överlämnas till regeringenför beslut. Detta kan låta som en betydelsefull förändring i rätt riktning. Det är emellertid inte lätt att avgöra i vilken mån förslaget innebär en faktisk avlastning på departementsnivå. Detta sammanhänger ju helt med vilka ärenden myndigheten bedömer vara av stor vikt eller av principiell betydelse. Den reella effekten av förslaget låter sig därmed inte avgöras. Otvivelaktigt innebär förslaget om besvärsrättens slopande i flertalet fall att färre ärenden når departementet. finns här en konflikt med rättsskyddsaspekten. Huvudsyftet med besvärsrätten är nämligen att tillgodose enskilds rättsskydd. I propositionen hävdas att eftersom i detta sammanhang (industri- och regionalpolitiken) aktuella stöd är förmåner som kan men inte behöver lämnas, skulle rättsskyddsaspekten inte ha samma betydelse som när en ovillkorlig rätt till stöd finns. kan inte dela denna uppfattning. Enligt vår uppfattning måste rättsskyddsaspekten tillmätas stor vikt även i detta sammanhang. Vi anser inte att den diskussion som förs i propositionen är tillräckligt ingående och klarläggande. Vi vill således inte på grundval därav biträda en så allvarlig inskränkning i enskilda individers rättsskydd som förslaget om besvärsrättens upphörande skulle innebära. På fem rader i propositionen berörs internationella förpliktelser i samband med statligt stöd till enskilda företag. Vid tolkningsfrågor, sägs det, bör industriverket rådgöra med kommerskollegium, och i fall av oenighet myndigheterna emellan bör ärendet hänskjutas till regeringen. Denna typ av problem kan enligt vår bedömning väntas bli av allt större betydelse om inte den internationella konjunkturbilden radikalt förändras. Det finns därför anledning för - som ett litet, starkt utrikeshandelsberoende land - att vara ytterst vaksamt på förekomsten av protektionistiska strömningar både internationellt och inom landet. Detta ställer stora krav på eget agerande i fråga om företagsstöd. Risken för skadliga motaktioner från andra länder är sannolikt växande om svensk industripolitik skulle bedrivas utan stark förankring i de internationella förpliktelserna om en fri handel. Det är en stor brist i propositionen att detta inte kraftigare betonats i diskussionen om industriverkets föreslagna arbetsuppgifter. har tidigare (motion 1982/83:1615 angående näringspolitik) avvisat utarbetande av s. k. strukturanpassningsprogram för övrig industri. Vi vidhåller denna uppfattning av skäl som utvecklats ingående i ovan nämnda motion. På samma sätt vidhåller vi uppfattningen att flertalet s. k. branschprogram bör avvecklas, liksom flertalet s. k. branschråd vid industridepartementet. Det senare har f. ö. även utredaren föreslagit. Vi menar att dessa är instrument som inte överensstämmer med den inriktning av industripolitiken på generella medel som vi förordar. I stället bör samarbetet utvecklas mellan de statliga organen och branschorganisationerna inom näringslivet. Branschorganisationerna utför ett förtjänstfullt informationsoch utredningsarbete för sina medlemsföretag, och detta behöver inte dubbleras på myndighetsnivå. Departementschefen säger att avtalen med landstingen bör sägas upp i syfte att åstadkomma en förändrad sammansättning av utvecklingsfondernas styrelser. Förslag lämnas dock inte i denna proposition. anser att de grundläggande principerna för styrelsernas sammansättning bör bestå. Ett politiskt ansvar skall kunna utkrävas av styrelserna. Det är emellertid angeläget att landstingen och de politiska partierna eftersträvar att välja sådana styrelseledamöter som har kunskap och erfarenhet från arbete i och med företag. Utredaren har föreslagit att någon annan än verkschefen bör vara ordförande i styrelsen och att SIND och STU bör ges gemensam styrelseordförande. Departementschefen har emellertid inte godkänt detta utan hävdar att den nuvarande ordningen med resp. verks chef som ordförande i styrelsen bör bestå. Vi finner utredarens förslag att annan person än verkschefen bör vara styrelseordförande väl motiverat och kan därför inte godta propositionsförslaget. Ett nytt anslag föreslås införas med rubriken till nedläggningshotade företag med 10 milj. kr. Medlen har tidigare funnits som ett rådrumsstöd hos AMS, Anslaget för beredskapsarbeten: Sysselsättningsskapande åtgärder. Utbetalning har skett till företag i konkurs eller likvidation för att skapa visst rådrum för att hitta lämpliga framtidsalternativ. Det är i och för sig beaktansvärt att rubricera anslaget på ett mer korrekt sätt. Det har emellertid enligt vår uppfattning mycket litet samband med vad som borde vara industripolitikens främsta mål, nämligen att skapa goda betingelser för industriell expansion. Rådrumsstödet är knappast ett s. k. offensivt instrument och bör därför finnas i den arbetsmarknadspolitiska medelsarsenalen, inte i den industripolitiska. Detta är ytterligare ett exempel på den risk för sammanblandning och målkonflikter inom industri-, arbetsmarknads- och regionalpolitiken som propositionens förslag innebär. Regeringen föreslår att man i riktlinjerna för att bevilja s. k. industrigarantilån slopar begränsningen till små och medelstora företag. Vi kan inte biträda detta förslag. Det vore enligt vår uppfattning mycket olyckligt att genomföra denna förändring, speciellt eftersom vi på andra grunder är negativa till att nu öka beloppsgränsen för utvecklingsfondernas lån. För att skapa den industriella expansion som är nödvändig för att få närmare ekonomisk balans är en levande småföretagsamhet särskilt nödvändig. Det är oftast inom de mindre och medelstora företagen som de verkliga innovationerna sker. Småföretagen är också mer flexibla till sin natur och har därmed större förutsättningar att snabbt anpassa sig i en föränderlig verklighet. Om man slopar begränsningen till mindre företag för industrigarantilånen finns det stor risk att den stora merparten av stödet kommer att gå till stora företag, till nackdel för den mindre företagsamheten. Den största nyheten i propositionen är överföringen av ansvaret för den regionalpolitiska stödgivningen på central nivå från AMS och regeringen till industriverket. Det är anmärkningsvärt att denna genomgripande förändring av regionalpolitiken, dvs. upplösning av sambandet med arbetsmarknadspolitiken och överförande till industripolitiken, behandlas som en handläggningsteknisk fråga. Någon analys av på vilket sätt denna omorganisation skulle gynna regionalpolitiken - eller för den delen industripolitiken - saknas både i utredningen och propositionen. Det är också egendomligt att denna förändring föreslås utan att en ordentlig remissbehandling har gjorts. I propositionen hänvisas till hearings med en rad ämbetsverk och organisationer - en i sammanhanget mycket tvivelaktig metod - och till skriftliga svar från ett mycket begränsat antal instanser. Två länsstyrelser har yttrat sig, länsstyrelserna i och . Det är tecken på den nonchalans med vilken denna fråga har behandlats att inget av de 12 län som ligger i stödområdet och som mest berörs av den föreslagna omorganisationen har fått yttra sig. Propositionen, som i övrigt är ganska omfattande, saknar som nämnts en analys av hur de föreslagna förändringarna påverkar industripolitiken, regionalpolitiken och arbetsmarknadspolitiken. Detta beror förmodligen åtminstone delvis på att den underliggande utredningen bara föreslagit att handläggningen av det finansiella regionalpolitiska stödet till företag skall överföras från till industriverket. Även i detta fall hade det emellertid varit nödvändigt med en mer ingående analys av effekterna därav på möjligheterna att bedriva en effektiv och målmedveten politik inom de olika sakområdena. Detta behov blir naturligtvis än större när regeringen utökar industriverkets ansvar över regionalpolitiken utöver vad utredningen föreslagit. Regeringen tycks emellertid helt ha glömt bort detta - eller ansett det onödigt. menar att det är orimligt att skall fatta beslut om så ingående förändringar utan att ha tillgång till ett ordentligt beslutsunderlag. Det har tyvärr visat sig att socialdemokraternas brådska att få fram propositioner på flera områden medfört att dessa blivit bristfälligt underbyggda. Vi menar dock att det inte bara är rätt utan också dess demokratiska skyldighet att ha ett genomarbetat underlag för sina beslut. När det gäller skälen för att flytta över ansvaret för det regionalpolitiska stödet till industriverket konstateras i propositionen att de konkreta vinsterna är att hänföra till effektivitets- och samordningsvinster i samband med handläggning av stödet. Med all respekt för kravet på effektivitet i handläggningen vill vi hävda att det primära effektivitetskravet måste gälla regional-, industri- resp. arbetsmarknadspolitiken som helhet. En effektiv handläggning bör kunna ordnas lika väl vid nuvarande organisation som vid den föreslagna. Samordningen av besluten är en teknisk fråga som bör gå att lösa ganska oberoende av vilken organisation som väljs. Vi kan därför inte se att det i propositionen framförs tillräckligt bärande skäl för den föreslagna organisationsförändringen. Riskerna för negativa konsekvenser för regionalpolitiken - och därmed för sysselsättningen - är stora om organisationsförändringen genomförs. Det kan noteras att i utredningens förslag utgjorde regionalpolitiken inte en gång ett självständigt programområde vid industriverket. Detta har ändrats i propositionen, men man drar inga organisatoriska slutsatser av det. Ett centralt mål för regionalpolitiken är att främja sysselsättningen i eftersatta regioner. I län med stora sysselsättningsproblem blir en nära anknytning mellan regionalpolitik och arbetsmarknadspolitik därför självklar. Uppfattningen att arbetsmarknads- och regionalpolitiken bör ha en nära anknytning dominerade socialdemokratisk politik fram till regerings Exempel på detta är den proposition som den socialdemokratiska regeringen avgav om en samlad sysselsättnings- och regionalpolitik samt det arbete som utfördes inom sysselsättningsutredningen, som arbetade med socialdemokratisk majoritet och avgav sitt slutbetänkande så sent som . Sysselsättningsproblemen är större än de var och behovet av nära samverkan mellan arbetsmarknads- och regionalpolitiken är i motsvarande grad större. Att i ett sådant läge föra över den väsentligaste delen av regionalpolitiken på myndighetsnivå till industripolitiken ter sig svårförståeligt. Brådskan att genomföra denna dåligt underbyggda organisationsförändring förefaller svårförklarad även av det skälet att den regionalpolitiska medelsarsenalen är föremål för utredning. Regeringen har ju tillsatt en parlamentarisk utredning för att se över det regionalpolitiska stödet till företagen. Utredningen skall enligt nuvarande planer lägga fram sina förslag . Det vore naturligt att invänta resultatet härav innan stora organisationsförändringar genomförs. Som det nu är vet man alltså inte vilka medel den nya organisationen skall förfoga över. Mot bakgrund av vad vi har anfört hemställer vi 1. att beslutar avslå de förslag regeringen framlagt i proposition 1982/83:113, 2. att beslutar anhålla hos regeringen att denna med de riktlinjer som angivits i motionen framlägger förslag till förenkling av administration och regelsystem för industristöd och regionalpolitisk! stöd med utgångspunkt från i huvudsak samma ansvarsfördelning mellan industriverk och arbetsmarknadsstyrelse som gäller. () ()