mot · G6021563 · 1983-01-25 00:00:00 — Motion 1982/83:1563 Åtgärder för att underlätta omarronderingen i Fastighetsägareförhållandena i vad gäller främst jordoch skogsfastigheter har under en mycket kännetecknats av betydande ägosplittring och komplicerade äganderättsförhållanden. Den omarronderingsverksamhet som pågått i länet i syfte att åstadkomma en betydande yttre strukturrationalisering av ägoinnehaven har mötts av stora svårigheter både i form av en utbredd misstro mot myndigheternas syften och förslag och i form av juridiska och fastighetstekniska problem. Det bör i detta sammanhang understrykas att det bland äganderättsinnehavarna inte råder en vitt utbredd negativism mot en strukturrationalisering i och för sig. Misstron mot denna verksamhet är i stället att söka i vissa av de konsekvenser och resultat som myndigheternas förslag har lett till vid tidigare arronderingar och som alltjämt uppträder vid nu pågående förrättningar. Om strukturrationaliseringen i skall kunna fortsätta utan de olägenheter som uppträder måste betydligt större hänsyn tas till de uppfattningar i jord- och skogsägandefrågor som faktiskt är för handen i länet. I detta sammanhang aktualiseras viktiga rätts- och näringspolitiska principer som icke sällan står i strid med varandra. Den för den enskilde självklara äganderätten till mark, hur liten den än är, kan stå i strid med mer övergripande jord- och skogspolitiska målsättningar syftande till uthållig lönsamhet i för detta ändamål skapade fastighetsbildningar. Statsmakternas hittillsvarande intresse har i hög grad inriktats på just de senare målsättningarna. De krav myndigheterna uppställt vad gäller slutresultatet av t. ex. omarronderingen i grundas på vad som från renodlat skogsekonomiska utgångspunkter är en långsiktigt ekonomiskt rationell brukningsenhet. Kravet innebär en avverkning om vilket motsvarar ca skogsmark. Vissa undantag från kravet finns men i huvudsak syftar rationaliseringen till att av huvuddelen av det berörda förrättningsområdet åstadkomma sådana enheter. Konsekvenserna för äganderättsinnehavarna i av detta krav kan belysas med följande uppgifter. Totala skogsmarksarealen inom socken (och församlingar) uppgår till 30 000 ha. av denna areal tillhör personer med markinnehav (ägokrav) mindre än 10 ha skogsmark. ryms inom storleksgruppen 10-40 ha skogsmark. Återstående av skogsmarksarealen tillhör brukningsenheter som har mer än 40 ha skogsmark. Av antalet skogsägare inom socken, ca 2 000 stycken, har ägokrav understigande 10 ha skogsmark. har ägokrav mellan 10-40 ha skogsmark. har ägokrav överstigande 40 ha skogsmark. Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att av antalet skogsägare förfogar av totala skogsmarksarealen, fördelad på brukningsenheter större än 10 ha skogsmark/enheter. Återstående av antalet skogsägare förfogar av totala skogsmarksarealen, fördelad på brukningsenheter mindre än 10 ha skogsmark/enhet. De rättsinnehavare som sålunda inte med ett splittrat innehav efter arronderingen kan nå upp till ca 40 ha avses antingen få andel i gemensamhetsskog eller helt enkelt köpas ut. Här bör dessutom erinras om att gemensamhetsskog dubbelbeskattas och sålunda ur beskattningssynpunkt framstår som ogynnsam jämfört med enskilt ägande. Helt klart är att en omarronderingsverksamhet med de sällsynt besvärliga förhållanden som råder i inte helt kan undgå att leda till vissa intrång i äganderätter. I annat fall kan man aldrig åstadkomma en förrättning. Den avvägning som myndigheterna i detta hänseende gjort för del är emellertid från rättspolitiska utgångspunkter oacceptabel. Den leder nämligen till att en majoritet av de berörda rättsinnehavarna skulle förlora sin lagfarna rätt till sin mark. Myndigheterna måste sålunda med avsevärt större hänsynstagande till rättspolitiska grunder ändra sina kravgränser till minst hälften och därtill öppna möjlighet för flera rättsinnehavare med litet ägovälde, vilka nu saknar möjligheter att nå upp till även starkt reducerade kravgränser, att gå samman med sina rättsinnehav för att nå upp till nivåer som sammantaget ger rätt till lantbruksnämndens bidrag till förrättningskostnaderna. Gemensamhetsskogar är ett sätt att uppnå en från skogspolitisk synpunkt vettig rationalisering. Enligt vår uppfattning får emellertid det tvång till bildande av gemensamhetsskogar som i fall kommer att utövas mot ett mycket stort antal rättsinnehavare med små ägovälden oacceptabla konsekvenser. Gemensamhetsskogar bör enligt vår uppfattning i princip grundas på frivillighet, en princip som självfallet inte kan drivas till sina yttersta konsekvenser men som bör innebära att en betryggande majoritet av de berörda ändå frivilligt anser gemensamhetsskog vara en god lösning. I detta sammanhang bör särskilt uppmärksammas de även med mycket små skogsinnehav förbundna jakt- och fiskerättigheterna. Dessa rättigheter blir vid bildande av gemensamhetsskogar gemensamma för delägarna, vilket alltså innebär en ytterligare rättsförlust för den som tvingas in i gemensamhetsskog. Någon lösning på detta problem erbjuder inte myndigheterna, varför gemensamhetsskog från såväl skattesynpunkt som andra synpunkter blivit ett icke attraktivt sätt att lösa ut mycket små rättsinnehav vid en arronderingsförrättning. Särskilda åtgärder är alltså nödvändiga att vidta för att göra gemensamhetsskog till ett godtagbart alternativ för ett större antal rättsinnehavare med små ägoinnehav. Mot bakgrund av det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna behovet av särskilda bestämmelser och åtgärder i enlighet med vad som i motionen anförs för den fortsatta omarronderingsverksamheten i .