mot · G7022204 · 1983-01-01 00:00:00 — m. fl. Alliansfrihet i fred, neutralitet i krig och ett starkt totalförsvar - detta har utgjort kärnan i den svenska säkerhetspolitiken. Men den militära kapprustningen och kärnvapenupprustningen har förändrat villkoren för all säkerhetspolitik. I tidigare krig kunde neutrala och alliansfria länder som stå utanför, men alla länder i skulle bli inblandade och beröras av ett modernt krig, även om det inte skulle bli ett kärnvapenkrig. Den svenska säkerhetspolitiken måste därför domineras av politiska insatser för att förhindra kriget, för att skapa förutsättningar för avspänning och nedrustning och för att skapa ett nytt säkerhetspolitiskt system i som vilar på gemensam säkerhet i stället för kämvapenavskräckning. Begreppet säkerhetspolitik måste vidare breddas, och man måste ta ett samlat grepp på frågor som rör svenska säkerhetsintressen. De politiska spänningar som följer av de skilda politiska samhällssystemen i öst- och förstärks av stormaktsmotsättningama och permanentas av de militära allianserna. förvandlas de politiska spänningarna till reella militära motsättningar och bidrar till allt sämre internationellt klimat. Den ständigt ökade utplaceringen av nya kärnvapen i har fördjupat dessa spänningar och bl. a. resulterat i ett sammanbrott för nedrustningssamtalen och en intensifierad kapprustning. Utvecklingen av kärnvapen och konventionella vapen har med en allt större räckvidd, precision och slagkraft på ett helt nytt sätt dragit in hela i de militära strategierna. Stormakterna och de militära allianserna förfogar över enorma kärnvapenarsenaler, och bara i finns över 10000 kärnvapen som skapar ett permanent tillstånd av osäkerhet och risk för ett kärnvapenkrig. Säkerhetspolitiken i är grundad på den s. k. kärnvapenavskräckningen. Men försäkringar om att kärnvapen aldrig skall komma till användning utan bara avskräcka en fiende från att inleda ett krig, eller förhoppningar om enbart ett begränsat kärnvapenkrig, är en dålig grund för säkerhet. Bryter ett krig ut torde det vara svårt att hindra det att övergå i ett kärnvapenkrig. Reagandoktrinen om ett begränsat kärnvapenkrig är ju ett till begränsat kärnvapenkrig, som om det blev till verklighet skulle lägga hela i aska och ruiner. Ett kärnvapenkrig kan dessutom utlösas av misstag, och har vid fler tillfällen på grund av datorfel varit minuter ifrån ett kärnvapenanfall mot . inledde NATO utplaceringen av Pershing 2- och kryssningsmissiler i , och . När programmet avslutas skall även och vara utrustade med kärnvapen. och , som tidigt aviserade motåtgärder om de nya NATO-kämvapnen utplacerades, har också påbörjat utplaceringen av kärnvapen i DDR och . Som en följd härav har nedrustningssamtalen i t. v. upphört, och båda militäralliansema förbereder en fortsatt militär upprustning. Dialogen mellan stormakterna har genomgått en drastisk försämring och medfört en alltmer spänd säkerhetspolitisk situation i . , och är medlemmar i . och är neutrala och alliansfria. har ett s. k. Vänskaps-, Samarbets- och Biståndsavtal () med . Denna situation har ändå inte hindrat att varit ett lågspänningsområde med ett stabilt säkerhetspolitiskt mönster. Utvecklingen med kraftigt ökade militära rustningar och skärpta motsättningar som präglat har också påverkat situationen i det nordiska området. är på väg att bli ett högspänningsområde, och det tidigare säkerhetspolitiska mönstret har rubbats. De två militäralliansema har markant ökat sin militära närvaro i det nordiska området. Både NATO och har genomfört stora militära övningar i . NATO bedriver regelbunden satellit- och flygspaning över , och förekommer kränkningar av det svenska luftrummet. Även bedriver underrättelseverksamhet mot . En sovjetisk ubåt har avslöjats inom svenskt territorialvatten i det militära skyddsområdet vid utanför marinbasen i . påvisade att en sovjetisk ubåt befunnit sig i utanför den basen på . är fritt från kärnvapen. NATO-medlemsländerna och har en särställning inom alliansen, i fredstid befriade från kärnvapen, men med en oklar formell självbestämmanderätt om kärnvapen i en krissituation skall utplaceras på det egna territoriet. Kärnvapen finns dock i direkt anslutning till det nordiska området: dels vid den sovjetiska basen på , dels i de kämvapenbestyckade NATO-utbåtama utanför den nordnorska kusten. NATO har vidtagit förberedelser och utökat förhandslagringen av krigsmateriel i , och sannolikt också för kärnvapen. Regelbundet befinner sig också ubåtar från båda militärallianserna i det nordiska områdets direkta närhet. Den nu inledda utplaceringen av kärnvapen i förändrar på ett drastiskt sätt det säkerhetspolitiska mönstret i , och därmed också villkoren för den svenska säkerhetspolitiken. NATO:s kryssningsmissiler kan avfyras från ubåtar eller stridsflygplan i . Deras väg mot mål i går över svenskt luftrum. Därmed riskerar också , att trots vår uttalade neutralitet bli direkt indraget i stridshandlingar. Det är också fortfarande oklart hur ska värja sig mot sådana kränkningar som i hög grad handlar om vårt lands trovärdighet när det gäller vår proklamerade neutralitet. beslut att som en motåtgärd utplacera kärnvapen i bl. a. DDR innebär att kämvapenarsenalema i det nordiska områdets direkta närhet ökar. Detta bidrar till en ökad osäkerhet och förändrar även det villkoren för den svenska säkerhetspolitiken. Det nordiska området är således djupt indraget i stormakternas militära strategier. kämvapenfrihet blir alltmer osäker. Försöken att inrätta en nordisk kämvapenfri zon stöter på ett hårt motstånd från NATO-ledningen och från de konservativa regeringarna i och . Principerna för den svenska säkerhetspolitiken utformades i en helt annan säkerhetspolitisk situation än den som råder . Samma principer gäller dock än , även om de har måst utvecklas efter de förändringar som ägt rum. Vetskapen om riskerna för ett kärnvapenkrig och dess katastrofala följder har t. ex. inneburit att de utrikespolitiska insatserna för att främja fred, avspänning och nedrustning kommit att inta en allt viktigare roll. Den aktiva alliansfria utrikespolitiken spelar en större roll än det militära försvaret i den svenska säkerhetspolitiken. Säkerhetspolitiken som var förbehållen militärer, politiker och experter har också alltmer blivit en fråga för den allmänpolitiska debatten. Detta är i första hand ett direkt resultat av fredsrörelsens arbete. Det är positivt och stärker den svenska säkerhetspolitiken. Den ökade osäkerheten i och oron för ett kärnvapenkrig och debatten om vilka konsekvenser detta får för den svenska säkerhetspolitiken har också inneburit att nya meningsmotsättningar uppkommit. Denna oenighet som framkommer behöver inte tolkas som att den tidigare enigheten och uppslutningen kring säkerhetspolitiken upphört. Det finns dock krafter i som i grunden är emot såväl formerna för som principerna bakom den svenska säkerhetspolitiken. De ifrågasätter huruvida kan förbli alliansfritt och förordar ett närmande till NATO. De ifrågasätter de delar av den svenska säkerhetspolitiken som består i utrikespolitiska initiativ och förslag för att främja fred, avspänning och nedrustning, och förordar i stället en kraftig svensk militär upprustning. har en rad händelser inträffat, som var för sig kanske inte är så allvarliga, men som tillsammans ger ett intryck av en regelrätt kampanj emot principerna för vårt lands säkerhetspolitik och det arbete i enlighet härmed som regeringen står för. Det svenska totalförsvaret ingår som en del i den svenska säkerhetspolitiken. Men kapprustningen och framför allt utvecklingen av kärnvapen och andra massförintelsevapen har förändrat totalförsvarets roll i den svenska säkerhetspolitiken. har ett i internationell jämförelse mycket kostnadskrävande militärt försvar och kan inte fortsätta att rusta i kapp med stormakterna och militärallianserna, därför att det medför en allt större påfrestning på samhällsekonomin och undergräver möjligheten att upprätthålla övriga delar av totalförsvaret. En fortsatt storsatsning på det militära försvaret i en stagnerande ekonomi med nedskärningar på för folkflertalet angelägna sociala områden riskerar dessutom att urholka den folkliga uppslutningen kring det svenska försvaret över huvud taget. Det svenska försvarets planering utgår ifrån förhoppningen att ett kärnvapenkrig, med sina katastrofala följder för hela mänskligheten, aldrig någonsin skall inledas, men att om det ändå mot all förmodan utbryter, inte skall resultera i kärnvapenangrepp mot . Däremot bygger planeringen på att skall kunna försvara svenskt luftrum emot kryssningsmissiler på väg mot mål i andra länder. Olika övningar har också genomförts, vari bl. a. ingått försvar av svenskt luftrum mot kryssningsmissiler. Dessa målsättningar är dock mycket osäkra, eftersom det är fråga om ett helt nytt vapen som programmeras att färdas på låg höjd för att undgå att upptäckas på radar. Huruvida militären kan upptäcka dessa missiler och sedan utan fara för explosion skjuta ner dessa, är fortfarande ytterst tveksamt. Det främsta hotet mot antas dock bestå i att den ena eller den andra militäralliansen vill förhindra motparten från att direkt eller indirekt utnyttja svenskt territorium i en kris- eller krigssituation. Sådana militära operationer mot antas dock få en begränsad omfattning, eftersom man också antar att militäralliansernas huvudstyrkor bli insatta i andra delar av . Enligt försvarspolitiska beslut skall det svenska militära försvaret kunna stå emot ett sådant begränsat konventionellt anfall. Ingen kan med säkerhet uttala sig om scenariot för ett eventuellt framtida krig i , även om olika strateger tror sig känna till stormakternas och militäralliansernas militära strategier. Därför är försvarsledningens tänkta hotbilder ett antagande, som på goda grunder kan diskuteras och ifrågasättas. Det är tveksamt om det svenska militära försvaret kan stå emot också ett begränsat konventionellt anfall. Militärallianserna förfogar utöver sina stora kärnvapenarsenaler också över en ofantligt stor konventionell krigsmakt och har högt utvecklade konventionella massförintelsevapen. Antagandet att eller genom en fortsatt militär upprustning skulle kunna stå emot också ett konventionellt angrepp från någondera eller bådadera militäralliansema är även det högst osäkert. har dessutom svåra brister avslöjats inom det militära försvaret. Mest känt är marinens oförmåga att upptäcka och avvisa främmande ubåtar. Avslöjandena om att främmande ubåtar oupptäckta t. o. m. kunnat ta sig in i militära skyddsområden är mycket oroande. Detta är ett direkt resultat av felbedömningar från militärens sida, som efter överväganden medvetet försvagade marinens ubåtsförsvar. är det militära försvaret koncentrerat kring flygvapnet. Det utgör en stor del av försvarsanslaget och intar en central roll i försvarsplaneringen. Satsningen på flygvapnet har prioriterats och fått motivera nedskärningar inom övriga försvarsgrenar och försummelser inom övriga delar av totalförsvaret. Ändå utgör flygvapnet ett allvarligt osäkerhetsmoment, då det i jämförelse med militäralliansernas oerhört moderna och starka flygvapen, har en begränsad förmåga. Det starka beroendet av reservdelar till flygplanen från utlandet utgör ett annat osäkerhetsmoment. Storsatsningen på flygvapnet har medfört försummelser inom andra delar av totalförsvaret, t. ex. civilförsvaret och det ekonomiska försvaret. Flertalet svenskar saknar skyddsrum och annan nödvändig skyddsutrustning. Civilförsvaret har tvingats begränsa sina övningar och har inte kunnat utvecklas i takt med de växande behoven. Det rör sig om många års försummelser, som resulterat i olika larmrapporter om civilförsvarets brister. Att utveckla och förstärka civilförsvaret är därför en uppgift som måste lösas över en längre tidsrymd. Även det ekonomiska försvaret uppvisar brister, som dock inte är lika kända eller föremål för debatt som t. ex. bristerna i civilförsvaret. Strukturomvandlingen och den ekonomiska krisen har medfört stora förändringar inom svensk industri. Följderna därav för oberoende, suveränitet och självförsörjning är inte helt kartlagda. Det finns dock larmrapporter från olika områden: viss tillverkningsindustri är ytterligt beroende av insatsvaror från utlandet; jordbruket är mycket känsligt för störningar i leveranser av kemikalier och drivmedel; livsmedelsproduktionen har fått ett ökat inslag av utländska ägare och är starkt koncentrerad till några få stora anläggningar; kommunikationerna har genomgått en allvarlig försämring som i ett krisläge medför stora påfrestningar för samhället och militären; energiproduktionen är även den starkt koncentrerad och beroende av kärnkraftverken. Vår lands geografiska läge, historiska och politiska skäl, har medfört att vårt lands handel är starkt koncentrerad till västvärldens länder, i synnerhet till och till de större kapitalistiska staterna i . Merparten av vårt lands export och import sker med dessa länder. Det senaste årets kraftigt ökade handel med västvärlden har förstärkt denna obalans, och eftersom handeln med t. ex. de socialistiska länderna är låg och utvecklas långsamt som handeln med västvärlden även i fortsättningen skall prioriteras, riskerar dessa obalanser att bli ändå större. Vid sidan om aspekterna på sårbarhet och självförsörjning finns också de politiska. stora handel och koncentration till ett fåtal västländer innebär ekonomiska och politiska bindningar och beroenden som allvarligt kan undergräva säkerhetspolitikens fastställda mål om alliansfrihet och neutralitet och den internationella tilltron till denna. Bristerna i vårt lands självförsörjning på olika områden och det stora utlandsberoendet utgör även ett hot emot det militära försvarets förmåga redan vid en avspärrning av vårt land och ändå mer i en krigssituation. Försvarsförmågan sätts allvarligt ned av dåliga kommunikationer, brist på livsmedel och drivmedel m. m. Men vad värre är, det svenska försvaret och särskilt flygvapnet, är mycket beroende av reservdelar från utlandet. Det nya stridsflygplanet vitalaste delar kommer från . De levereras i enlighet med ingångna kontrakt, som i ett kris- eller krigstillstånd kan upphöra eller rent av användas för politiska påtryckningar. Säkerhetspolitik är således med nödvändighet ett sammansatt begrepp som inte bara handlar om utrikespolitik, totalförsvar och nedrustning. De säkerhetspolitiska studier och analyser som utförs domineras dock fortfarande i hög grad av militärens synsätt på begreppet säkerhetspolitik. Tilltron till den svenska säkerhetspolitiken En avgörande faktor för den svenska säkerhetspolitiken är den internationella tilltro den äger. alliansfrihet och neutralitet måste erkännas och respekteras för att erbjuda den säkerhet vi söker. Bristande tilltro till den svenska linjen utgör inte heller bara ökad osäkerhet för vårt land utan bidrar till att skapa osäkerhet i det övriga . alliansfrihet och neutralitet har också varit föremål för debatt, såväl i som utomlands. Vpk har varnat för de bindningar och beroenden ensidiga handel och ekonomiska utbyte med framför allt de stora västeuropeiska länderna som ingår i NATO utgör. Försvarsmaktens stora utlandsberoende av materielleveranser och reservdelar från och samt vapenexport och vapenteknologiskt samarbete främst med västsidan är också farligt med hänsyn till den internationella tilltron till den svenska alliansfriheten. En helt annan kritik har framförts av bl. a. moderata samlingspartiet som menar att regeringen varit undfallande gentemot den ena stormakten, , och förespråkat ett agerande som i hög grad sammanfaller med och NATO:s ställningstaganden och säkerhetspolitiska synsätt. Olika, moderata samlingspartiet närstående, organisationer har gått ännu längre och beskyllt regeringen för att bryta mot principerna för den svenska säkerhetspolitiken och förordat upprättandet av ett biståndsavtal med NATO. har alliansfrihet och neutralitetspolitik också varit föremål för en internationell debatt och kritik. I olika västeuropeiska länder talas t. ex. om en sovjetisering av vårt land. Överbefälhavaren för NATO, , har gjort anmärkningsvärda uttalanden som antyder att man i NATO ser som en del av den västliga militäralliansens norra flank. Den amerikanske vicepresidenten gjorde i samband med sitt Sverigebesök också uttalanden som visade okunnighet eller bristande respekt för vår neutralitetspolitik. Kritik och beskyllningar har också framförts från . Den svenska säkerhetspolitiken har således varit diskuterad och kritiserad på ett sätt som inte förekommit . Uppenbarligen finns oklarheter, misstro och bristande repekt för den svenska linjen. Detta utgör ett hot mot vårt lands säkerhetsintressen, och det måste därför vara en central uppgift att återställa den tidigare så starka internationella respekten och tilltron till den svenska linjen. Säkerhetspolitik för fred, avspänning och nedrustning De utrikespolitiska initiativen för att främja fred, avspänning och nedrustning har kommit att inta en allt större roll i den svenska säkerhetspolitiken. Det spända läget i och den fortsatta kapprustningen, men framför allt vår vilja att förhindra att ett krig alls utbryter och i stället främja en fredlig utveckling, medför att den aktiva svenska utrikespolitiken även i fortsättningen måste utgöra säkerhetspolitikens främsta inslag. riksdag och regering har fastslagit målsättningen att inrätta en nordisk kärnvapenfri zon och åstadkomma ett helt kärnvapenfritt . Regeringen har också bedrivit ett aktivt arbete i enlighet därmed. Regeringen har därutöver tagit andra initiativ, som t. ex. att tillställa regeringarna i den s. k. förslag om att i inrätta en från kärnvapen fri korridor mellan NATO och Warszawapaktsländema. Det för tillfället mycket spända förhållandet mellan stormakterna och de avbrutna nedrustningssamtalen i har dock omöjliggjort några som helst framsteg för nedrustningsarbetet. Dialogen är avbruten, och i stället har kapprustningen skjutit ny fart. Men det faktum att förutsättningarna för framsteg i nedrustningsarbetet är dåliga får inte medföra passivitet och pessimism, i stället måste ansträngningarna att skapa ett bättre klimat för avspänning och nedrustning intensifieras. I detta arbete kan tillsammans med andra neutrala och alliansfria länder i ge viktiga bidrag. Två uppgifter står i detta sammanhang i förgrunden: att få till stånd fortsatta nedrustningssamtal i och att frysa utplaceringen av nya kärnvapen i så länge förhandlingarna pågår. , med företrädare från både och , föreslog vid sitt sammanträde i () ett 12 månaders stopp för utplacering av nya kärnvapen och återupptagna förhandlingar. bör tillsammans med andra länder i verka för detta konkreta förslag. Den pågående om förtroendeskapande åtgärder i kan bidra till att skapa ett bättre klimat mellan stormakterna och länderna i . Konferensen är ett av de få organ där en dialog förekommer och kan därigenom spela en viktig roll. Huvuduppgiften att söka enas om olika förtroendeskapande åtgärder är också angelägen, men framsteg i den riktningen beror i hög grad på om förhållandet mellan stormakterna kan förbättras. Att alls kommit till stånd beror mycket på de konstruktiva insatser och övriga neutrala och alliansfria länder gjorde under i . Sådana insatser kommer också att behövas under konferensen i . Säkerhetspolitiken i är grundad på den s. k. kämvapenavskräckningen, dvs. att kärnvapen och hotet om ett kärnvapenkrig skall avskräcka något land från åtgärder som kan riskera att ett krig utbryter. Tillskyndarna av denna terrorbalans hävdar att kämvapenavskräckningen säkrat freden och hindrat krig att utbryta. Sant är att varit skonat från krigshandlingar, men för världen i övrigt är det bara att konstatera att krig pågått var dag sedan slut. Att krig inte utbrutit i kan inte heller tillskrivas kämvapenavskräckningen eller tas till intäkt för att denna skulle vara den enda eller bästa sättet att säkra världsfreden. Allt fler människor i , och protesterar mot kämvapenavskräckningen och kräver ett helt nytt säkerhetssystem. Kärnvapenupprustningen medför enorma påfrestningar på ekonomin för stormakterna och . används på utvecklingen av kärnvapen, som angelägna sociala behov blir eftersatta. Ett antal internationella studier har också påvisat kapprustningens konsekvenser och medansvar för den stagnerande världsekonomin. Vetskapen om att ett kärnvapenkrig dessutom kan starta av misstag bidrar givetvis ytterligare till att öka människors oro och till att stärka fredsrörelsen och kravet om förbud och avskaffande av kärnvapen - i både öst och väst. Kämvapenavskräckningen måste avföras och ersättas av ett system för fred och gemensam säkerhet. har den internationella fredsrörelsen vuxit i styrka och omfattning. Risken finns att denna livsviktiga opionion passiviseras om nedrustningssträvandena misslyckas. Förhoppningarna är stora, men framstegen få. Därför är det nödvändigt att fredsarbetet, som tenderar att vara allt för kortsiktigt, får ett längre och bredare perspektiv. Det behövs en strategi för freden, med såväl kortsiktiga som långsiktiga krav och målsättningar. främsta insats kan ske på det internationella planet. Men den svenska säkerhetspolitiken ålägger oss även att på det bilaterala och nationella planet främja avspänning och nedrustning. relationer till stormakterna har varierat under årens gång. Det är angeläget att ha normala förbindelser med alla stater, vilket ändå inte utesluter eller berövar oss rätten att framföra kritik. är de svenska relationerna till mindre bra, framför allt som ett resultat av de gränskränkningar sovjetiska ubåtar gjort sig skyldiga till och som resulterat i att officiella svenska protestnotor överlämnats till . de förhållandet mellan och främjar inte avspänningen i och och har även negativt påverkat andra områden, som t. ex. handel, kulturellt, vetenskapligt och tekniskt utbyte. En uppgift för den svenska säkerhetspolitiken måste därför vara att återställa normala relationer och förbindelser med , som ges garantier för att man respekterar vårt lands gränser och suveränitet. Ett sådant återupptagande av normala relationer kan även bidra till ett stabilare säkerhetspolitiskt mönster framför allt i det nordiska området. På det nationella planet är det angeläget att i all politik söker främja avspänning och nedrustning samt solidaritet med förtryckta länder och folk. bör ensidigt överväga olika förtroendeskapande åtgärder, utöver de som regleras i olika internationella överenskommelser. Den svenska vapenexporten bör prövas strängare än som nya regler för vapenexporten utvecklas. Det är helt oacceptabelt och oförenligt med vårt lands freds- och neutralitetspolitik att svenska vapen förekommer i olika krig och t. ex. vänds emot sociala och nationella befrielserörelser. Av tradition intar solidariteten med folkens frihetskamp och med världens fattiga länder och folk en framskjuten plats i svensk politik. Det är angeläget att den aktiva och självständiga svenska utrikespolitiken bibehålls och utvecklas ytterligare. Enprocentsmålet för det svenska biståndet bör återupprättas och tillfalla behövande länder som även kan garantera att biståndet används och fördelas på ett rimligt och rättvist sätt. Vpk har i särskilda partimotioner tagit upp ovan nämnda frågor och hänvisar i övrigt till dessa. behöver ett allsidigt och realistiskt totalförsvar, även om totalförsvarets roll i den svenska säkerhetspolitiken förändrats. Vi har också ett i internationell jämförelse mycket avancerat militärt försvar och satsar mer än flertalet andra länder på militärutgifter. Det svenska försvaret är i huvudsak en kopia av stormakternas försvarsorganisation. Men vårt lands geografiska läge, mellan de två militärallianserna, med omfattande kustområden och ett utsträckt landområde, reser mycket speciella krav på det svenska försvaret. I takt med det ändrade säkerhetspolitiska läget i och har också uppenbara brister avslöjats.