mot · G702244 · 1983-11-25 00:00:00 — Motion 1983/84:244 m. fl Basenheten (prop. 1983/84:69) Moderata samlingspartiet har i flera tidigare motioner kritiserat den nu pågående skatteomläggningen. Vi sade att uppgörelsen innebar att nästan alla skulle få högre skatt, att urholkningen av inflationsskyddet skulle skärpa skattetrycket, att allt fler skulle drabbas av avdragsbegränsningen, att villapriserna skulle falla, att höjda arbetsgivaravgifter var ett felaktigt finansieringssätt m. m. På alla punkter har vi fått rätt. Vi vet att omläggningen innebär att skatterna ökar med och . Detta innebär att de två första stegen i skatteomläggningen dubbelfinansieras. Om de nu föreslagna förändringarna av inflationsskyddet och marginalskatterna genomförs och arbetsgivaravgiften höjs innebär det att det tredje steget i skatteomläggningen näst intill kommer att trippelfinansieras. Den totala skatteskärpningen till följd av hela omläggningen motsvarar i genomsnitt /hushåll. Därmed strider skatteomläggningen mot strävan att fa ekonomi i balans. Detta kan endast ske genom att skattetrycket successivt sänks. Det verkliga motivet till att regeringen nu föreslår ytterligare försämringar av inflationsskyddet av skatteskalan, och dessutom höjningar av skattesatserna, är att LO har krävt detta. Något kvarvarande finansieringsbehov finns ej eftersom andra steget är kraftigt överfinansierat. Trots att regeringen tillmötesgår LO:s krav i skattefrågan och löntagarfondsfrågan kräver LO löneökningar som innebär att de totala lönekostnaderna stiger med . Genom det alltmer urholkade inflationsskyddet kommer fler och fler inkomsttagare över brytpunkten och drabbas därmed av avdragsbegränsningen. Färre och färre får marginalskatt. Antas lönerna stiga resp. 1985 kommer ca 550000 heltidsarbetande inkomsttagare att hamna över brytpunkten . De som har underskottsavdrag berörs betydligt hårdare än vad som förespeglades vid uppgörelsen, dels genom att inkomstskatten blir avsevärt högre för alla, dels genom att avdragsbegränsningen i sig komner att slå hårdare. Den bild av skatteomläggningen som socialdemokraterna och mittenpartierna sökte skapa efter uppgörelsen var att reformen skulle leda till betydande marginalskattesänkningar och sänkt skatt för nästan alla. dast ca 40000 höginkomsttagare med stora underskottsavdrag skulle få höjd skatt. Detta var en helt vilseledande beskrivning av effekterna, eftersom varken finansieringen eller osäkerheten kring den framtida inflationsutvecklingen beaktades. Det faktiska utfallet av skatteomläggningen visar att den helt dominerande delen av inkomsttagarna får en höjd skatt jämfört med det tidigare systemet. Dessa skatteskärpningar kommer att förstärkas till följd av den prisstegringstakt som kan förväntas. Moderata samlingspartiet föreslår en varaktig marginalskattesänkning som har bl. a. följande innehåll: - inflationsskyddet i skatteskalan återinförs, så att automatiska skattehöjningar undviks och marginalskattesänkningarna inte urholkas; - marginalskatterna sänks 1984 att den helt övervägande delen heltidsarbetande får högst marginalskatt 1985. Det innebär att sänkningarna för nästan alla heltidsarbetande är större än vad regeringen föreslår; - rätten till underskottsavdrag, bl. a. för småhusägare, återinförs i full utsträckning. Det är angeläget att underskottsavdragskommittén åter igen tillsätts och snabbt fullföljer sitt arbete på att utforma åtgärder mot otillbörliga avdrag; - den införda 2-procentiga löneskatten slopas; - marginalskattesänkningarna finansieras med besparingar i de statliga utgifterna. Vårt förslag innebär sammanfattningsvis en rejäl marginalskattesänkning som stimulerar till arbete, sparande och företagsamhet. Den motverkas inte av höjda skatter i övrigt, vilket gör att de positiva effekterna fullt ut kommer hushållen och näringslivet till godo. som en planmässig sänkning av skattetrycket genomförs måste skattesystemets struktur ändras. Även efter en genomförd marginalskattesänkning enligt våra intentioner börden statliga inkomstskatten fortsätta att nedbringas med inriktning på ett proportionellt skatteuttag i alla inkomstlägen med undantag för de allra högsta. Det kan erinras om att en helt proportionell statlig inkomstskatt endast skulle behöva uppgå till för att ge samma skatteintäkter som . var ett krisdecennium för svenskt näringsliv. Den ekonomiska tillväxten avtog som inflationstakten steg. Kraftigt ökade oljepriser skapade stora underskott i vår bytesbalans. Utvecklingen ledde till att vi fick en i förhållande till vår import otillräcklig produktion. Till betydande del sammanhänger dessa problem med utvecklingen i vår omvärld. De höjda oljepriserna och nedgången i världshandeln drabbade samtliga industriländer. Men även om andra länder också hade stora svårigheter, finns det knappast något land som hade en sämre industriutveckling än . Orsakerna till den särskilt svaga ekonomiska utvecklingen i måste därför sökas inom landets gränser. De kraftiga balansbrister vi nu har förstärktes som en följd av överbryggningspolitiken 1975 och 1976. Expansionen av den offentliga sektorn, som var ett centralt inslag i den politiken, ledde till en betydligt snabbare tillväxt av såväl offentliga utgifter som skatter jämfört med övriga industriländer. Den offentliga utgiftsexpansionen har förvärrat ekonomiska svårigheter. Skall vi komma till rätta med våra balansproblem är det nödvändigt att skära ned de offentliga utgifterna. En väsentlig anledning till att vi måste minska de offentliga utgifterna är att vi nått smärtgränsen för skatteuttaget. Skattetrycket nådde en nivå som innebär att vår ekonomi förlorat sin tillväxtförmåga. Fortsatta skattehöjningar driver upp pris- och kostnadsnivån och drar ner tillväxten i ekonomin. Det samlade skatteuttaget måste i stället minska. För att inte budgetunderskottet skall växa, måste då de offentliga utgifterna skäras ned. Syftet med nedskärningar i utgifterna är att skapa utrymme för den privata sektorn. Minskade transfereringar och subventioner till hushåll och företag måste kombineras med lägre skatter. Sänkta avgifter och skatter ökar de konkurrenskraftiga företagens expansionsmöjligheter. Genom att en offentlig utgiftsnedskärning kombineras med sänkta skatter hindras den totala åtstramningen från att bli för stor. För att bryta den negativa utvecklingen måste både de offentliga utgifterna och skattetrycket minska. Det går inte med en medelväg som innebär både utgiftsnedskärningar och skattehöjningar. 1970 lade den dåvarande socialdemokratiska regeringen fram förslag till en skattereform, som skulle ge 2/3-delar av svenska folket sänkt skatt. Moderata samlingspartiet motsatte sig förslaget bl. a. med hänvisning till den skärpning av progressiviteten som kunde förutses bli följden, men propositionen antogs av . Det visade sig snart att förändringen ledde till höjda skatter för i stort sett alla till följd av den kombinerade effekten av höga marginalskatter och snabb inflation. Så gott som t.o. 1976 framtvingades därför nya skatteomläggningar. I den statliga inkomstskatteskalan sänktes skattesatserna i lägre inkomstskikt, medan de bibehölls och även höjdes i vanliga och högre skikt. höjdes successivt arbetsgivaravgifterna i syfte att uppväga sänkningarna av inkomstskatten. Eftersom den statliga skatteskalan inte var inflationsskyddad, ledde inflationens verkningar till att skattetrycket automatiskt skärptes. Skattetrycket, mätt i procent av BNP, steg därför från 1970 till 1976. De höga marginalskatterna har undergrävt incitamenten till arbete, före11 1983184. tagande och sparande. De har medverkat til! att driva upp inflationstakten och försvaga den ekonomiska tillväxten i jämfört med flertalet andra länder. 1966 var marginalskatten på en genomsnittlig industriarbetarlön . hade den nära nog fördubblats - den uppgick . Den som fick behålla . av en ytterligare förtjänad hundralapp, fick inte ut mer än . De höga inkomstskatterna utan hänsyn till försörjningsbörda medförde dessutom ett ökat behov av inkomstprövade bostadsbidrag, vilket ytterligare minskade utbytet av en inkomstökning i många barnfamiljer. Den borgerliga valsegern innebar en viktig förändring i den skattepolitiska utvecklingen. har det totala skattetrycket varit i stort sett oförändrat. Eftersom inte obetydliga kommunala skattehöjningar genomförts efter 1976, innebär detta att det statliga skattetrycket har sänkts. Vissa marginalskattesänkningar har också genomförts, även om de borde ha fått en större omfattning. Fr. o. m. 1978 har vi haft ett inflationsskydd i skatteskalan genom indexregleringen av skiktgränserna. Därigenom skapades garantier mot ett till följd av inflationen automatiskt skärpt skattetryck. Indexregleringen gav också ett realt innehåll åt genomförda marginalskattejusteringar. Den tidigare fortlöpande skärpningen av progressiviteten i skattesystemet hejdades. Trepartiregeringen beslöt att genomföra en genomgripande marginalskattereform 198284. träffade mittenpartierna och socialdemokraterna en uppgörelse som innebar en senarelagd skatteomläggning. Uppgörelsen innebar vidare att inflationsskyddet urholkades, att marginalskattesänkningen blev mindre omfattande än avsett och att symmetrin i skattesystemet bröts genom avdragsbegränsningen. Finansieringen skulle ske genom höjda arbetsgivaravgifter eller proms. Moderata samlingspartiet har under en följd av år varnat för konsekvenserna av att inte genomföra en varaktig skattereform. Vi har framhållit att högskattepolitiken driver på inflationen och hämmar den ekonomiska tillväxten. Utvecklinen har givit oss rätt i dessa hänseenden. Få kan längre blunda för de problem som skattesystemet skapat. Allt fler människor har kommit till den uppfattningen att det inte lönar sig att arbeta och göra extra arbetsinsatser. Vi har fått en växande dold sektor i den svenska ekonomin med arbetsbyten och transaktioner utan kvitton. Djupt oroande är den uppluckring av skattemoralen som blivit påtaglig. Skatten tar slutligen ingen hänsyn till försörjningsbörda. Tvärtom blir marginaleffekterna till följd av högre skatt och minskade bidrag normalt högre ju fler barn som finns i familjen. 2.3 Krav på skattepolitiken Moderata samlingspartiet har mot denna bakgrund länge och konsekvent arbetat för en sänkning av marginalskatterna och för en minskning av det höga skattetrycket. Ett centralt inslag i partiets budskap har varit att betona de höga skatternas hämmande effekt på arbete, sparande och företagande. Det är därför en framgång för moderata idéer när allt fler inser vikten av att sänka de höga marginalskatterna. Moderata samlingspartiet anser att det är utomordentligt viktigt att en marginalskattereform blir tillräckligt omfattande, så att den verkligen kommer den dominerande delen av de heltidsarbetande till del. Förutsättningen för en varaktig marginalskattesänkning är att inflationen inte höjer skattetrycket. Endast vid ett fullgott inflationsskydd kommer skattesatsen att vara oförändrad vid en oförändrad real inkomstnivå. Förändringar i det reala skatteuttaget bör endast kunna beslutas på politisk väg, och inte bli en konsekvens av inflationstakten. I själva verket är det centrala motivet för ett progressivt skattesystem att skatten utgår efter bärkraft. Ökar inflationen skatteuttaget utan att bärkraften, dvs. den reala inkomsten har ökat, är denna grundläggande princip åsidosatt. Moderata samlingspartiet anser alltså att skatteskalan bör vara inflationsskyddad fullt ut. I nuvarande statsfinansiella läge bör en marginalskattesänkning totalfinansieras. En rimlig definition av begreppet totalfinansiering är att statsbudgeten efter marginalskattesänkningens genomförande inte skall få ett större underskott än om reformen inte genomförts. Med denna utgångspunkt kan finansieringen i princip ske på tre olika sätt: Självfinansiering genom en ökning av skatteunderlaget, 2. minskning av statens utgifter, 3. höjning av andra skatter eller avgifter. Det avgörande motivet för en marginalskattesänkning är att stimulera arbete, sparande och företagande. Det är därför en marginalskattesänkning är en central del i arbetet på att återställa balansen i svensk ekonomi. En varaktig förbättring av den svenska ekonomins produktionsförmåga kan inte åstadkommas utan att marginalskatterna sänks. Härigenom kommer en marginalskattereform att betala sig själv. Reformens syfte är att öka arbetsutbudet, minska behovet av höga nominella löneökningar och därmed också öka konkurrensförmågan och skatteunderlaget, dvs. de inkomster på vilka skatteuttaget beräknas. Det är dock inte realistiskt att räkna med att effekterna av stimulansen inträder . Marginalskattesänkningar måste därför övergångsvis kompenseras med besparingar på statsbudgetens utgiftssida. Detta är särskilt nödvändigt i en situation med ett mycket stort budgetunderskott. En av orsakerna till våra ekonomiska problem är den alltför stora offentliga sektorn. Kompensationen skall därför ske genom besparingar. Det är en princip som också den dåvarande mittenregeringen bekände sig till, när den skulle kompensera inkomstbortfallet till följd av den sänkta momsen. Höjda löneskatter drabbar produktionen och missgynnar dessutom svensk produktion i förhållande till utländsk, eftersom dessa skatter inte läggs på vid import eller avräknas vid export. Ett utslag av principen skatt efter bärkraft och kravet pä symmetri i skattesystemet är att ränteutgifter får dras av, medan ränteinkomster skall tas upp som intäkt vid deklarationen. Detsamma gäller beträffande underskott och förluster, som får kvittas mot överskott. Denna princip är självklar. Moderata samlingspartiet anser att symmetrin i skattesystemet måste återställas. Inkomster och utgifter skall behandlas lika. Det faktum att marginalskatterna är extremt höga har gjort avdragsrätten förmånlig. Sänkta marginalskatter verkar därför i sig dämpande på avdragsbenägenheten. En av huvudorsakerna till ekonomiska problem är ett alltför högt skattetryck. Det har drivit upp kostnaderna och försämrat näringslivets internationella konkurrenskraft. Förutsättningen för en vital ekonomi med ekonomisk tillväxt, låg arbetslöshet och låga räntor är ett stegvis sänkt skattetryck. Endast därigenom kan de enskilda människorna stimuleras till ökade arbetsinsatser och företagen till ökad produktion. Detta är i sin tur en förutsättning för bevarad välfärd. Skall denna utveckling komma till stånd, fordras att de offentliga utgifterna hålls tillbaka så att de successivt tar i anspråk en minskande andel av den samlade produktionen. En varaktig förbättring av den svenska ekonomins produktionsförmåga kan inte åstadkommas utan att marginalskatterna sänks. En sådan sänkning måste vara ett led i en sänkning av det totala skattetrycket. Kombinerad med höjda löneskatter och med en urholkning av inflationsskyddet leder marginalskattereformen tvärtom till ett skärpt skattetryck och till återigen stigande marginalskatter. Skatteomläggningen 1982 och dess effekter I regeringsförklaringen vid inledningen av 1976/uttalade den borgerliga trepartiregeringen: Skattesystemet måste reformeras. En varaktig skattereform skall innehålla bl. a. sänkta marginalskatter i vanliga inkomstlägen, inflationsskydd i skattesystemet samt åtgärder för att hålla tillbaka de kommunala skattehöjningarna. Vid den andra trepartiregeringens tillträde sade statsminister i regeringsförklaringen : En fortsatt reformering av skatterna är nödvändig. om inflationsskyddet i skattesystemet . Regeringen ser förslaget för 1980 som ett led i ett målmedvetet arbete - som skall föras vidare - för att reformera skattesystemet och minska marginaleffekterna, så att det blir mer över av en löneökning eller en extraförtjänst . Rätten att göra avdrag för räntekostnader bibehålls. 1983/84: 244 offentliggjorde den borgerliga trepartiregeringen ett ekonomiskt handlingsprogram med en rejäl marginalskattesänkning som viktigaste beståndsdel. I handlingsprogrammet hette det: Inriktningen bör vara att sänka marginalskatten till för den helt dominerande andelen heltidsarbetande inkomsttagare. Detta förutsätter motsvarande justering av gällande marginalskattetak. En reform med den inriktningen bör genomföras i tre steg med början 1982 och fullföljas 1983 och 1984. Handlingsprogrammet innebar att det skattepolitiska reformarbete som inletts genom regeringsskiftet skulle fullföljas i ett accelererat tempo. Med hänsyn till det statsfinansielia läget uttalades att skatteomläggningen skulle totalfinansieras. Hur detta skulle ske angavs inte bortsett från ett uttalande om att ett lagfäst sparande kunde övervägas. I handlingsprogrammet föreslogs inte några åtgärder, som syftade till att begränsa värdet av underskottsavdrag eller urholka inflationsskyddet. Mot bakgrund av handlingsprogrammet inleddes diskussioner med socialdemokraterna om utformningen av en skatteomläggning. Fram till vidhöll trepartiregeringen huvudpunkterna i sitt handlingsprogram. träffades trots detta en uppgörelse mellan mittenpartierna och socialdemokraterna om en skatteomläggning som i centrala avseenden avvek från handlingsprogrammet. Uppgörelsen byggde på en av överlämnad föredragningspromemoria. Uppgörelsen innebar följande: O Skatteomläggningen skulle inte påbörjas . O Marginalskattesänkningarna skulle bli mindre omfattande än vad trepartiregeringen hade beslutat. O Indexregleringen skulle inte bibehållas i sin nuvarande form. O Rätten till underskottsavdrag skulle inskränkas. O Skatteomläggningen skulle i sin helhet finansieras genom höjda arbetsgivaravgifter eller genom införandet av en s. k. produktionsfaktorskatt. Från socialdemokratiskt håll uttalades att överenskommelsen i allt väsentligt innebar att deras krav på skattepolitiken hade tillgodosetts. För moderata samlingspartiet innebar uppgörelsen att fortsatt medverkan i trepartiregeringen blev omöjlig. Mot bakgrund av skatteuppgörelsen utformade en expertgrupp, med företrädare för mittenpartierna och socialdemokraterna, ett konkret förslag till skatteomläggning. På grundval av detta förslag utarbetades departementspromemorian Reformerad inkomstbeskattning (Ds B 1981:16). Remissinstanserna välkomnade de föreslagna marginalskattesänkning arna men ställde sig kritiska på andra viktiga punkter. Kritiken avsåg främst den föreslagna metoden för avdragsbegränsning och de konsekvenser för framför allt företagsamheten, villaägarna och jordbruket som denna skulle leda till. Det bör påpekas att remissomgången inte omfattade finansieringen. Att den föreslagna omläggningen skulle medföra ett krångligare skattesystem, som blev svåröverblickbart för de skattskyldiga, var man överens om, liksom om att kringgående dispositioner för att parera förslaget skulle komma att öka på ett drastiskt sätt. föreläde mittenregeringen en proposition som i allt väsentligt överensstämde med uppgörelsen med socialdemokraterna . Moderata samlingspartiet utvecklade i partimotion 1981/82:2529 kritiken mot den föreslagna skatteomläggningen. Urholkningen av inflationsskyddet skulle redan första året av omläggningen leda till en automatisk skärpning av skattetrycket. Fler skulle drabbas av avdragsbegränsningen, som redan hade lett till en realminskning av fastighetsvärdena. Genom de höjda arbetsgivaravgifterna skulle den svenska konkurrenskraften försämras och sysselsättningsproblemen öka. På alla punkter har vi fått rätt. De tre borgerliga partierna förlorade valet bl. a. på grund av splittringen i skattefrågan. Den socialdemokratiska regering som tillträdde devalverade den svenska kronan . Genom den beslutade urholkningen av inflationsskyddet i skatteskalan innebar devalveringen att skattetrycket ökade ytterligare. Den ekonomiska politik som den nya regeringen bedrev skulle även i övrigt komma att leda till en inflationstakt som var högre än vad som kunde accepteras med utgångspunkt från det fastlåsta inflationsskyddet. Mittenpartierna och regeringen lyckades inte träffa en uppgörelse angående finansieringen av det andra steget av skatteomläggningen. Regeringen föreslog inkomstförstärkningar genom höjning av skatterna på bensin, olja och el. Vid riksdagsbehandlingen bifölls förslagen om höjning av skatterna på olja och el, medan förslaget om höjning av skatten på bensin avslogs. I proposition 1983/84:69 föreslår nu regeringen ytterligare försämringar av inflationsskyddet av skatteskalan och dessutom direkta höjningar av skattesatserna i vissa inkomstskikt. Som motiv för dessa förändringar angav man dels att någon överenskommelse om finansieringen av skatteomläggningens andra steg ej kunnat träffats, dels att löneutvecklingen inte har motsvarat de krav som ställdes i samband med att uppgörelsen träffades. I ett uttalande förklarade de tre partierna bakom skatteuppgörelsen följande: Tillgängligt utrymme för löneförbättringar bör i huvudsak tillfalla de inkomsttagare, som i begränsad utsträckning får fördelar av de sänkta I överenskommelsen förutsätts att arbetsmarknadens parter visar sig beredda att verka för en sådan inriktning av lönepolitiken. Om löneutvecklingen i praktiken avviker från denna inriktning kan steget i marginalskattesänkningen bli föremål för omprövning. Detta gav i realiteten socialdemokraterna fribrev om de, efter egen tolkning, sade sig inte vara nöjda med utfallet av lönerörelserna att ändra den överenskomna marginalskattesänkningen. Det är detta fribrev regeringen nu hänvisar till när den i propositionen föreslår ytterligare urholkningar av inflationsskyddet och höjda skattesatser i vissa inkomstskikt. I fråga om löneutvecklingen redovisas i propositionen ingen analys som visar att lönerörelsen generellt fått ett sådant utfall att stegen i marginalskattesänkningarna skulle behöva frångås. Sammantaget står det helt klart att den skatteuppgörelse som träffades så sent som nu har spruckit. När skatteuppgörelsen mellan socialdemokraterna och mittenpartierna presenterades, framhölls att denna uppgörelse innebar att skatteomläggningen skulle hålla . I realiteten är det emellertid omöjligt att träffa en hållbar uppgörelse i fråga om enbart en del av skattepolitiken, som uppfattningarna i fråga om den ekonomiska politiken i stort (och skattepolitiken i övrigt) skiljer sig kraftigt åt. Utformningen av skattepolitiken är dessutom en ideologiskt betingad fråga. För socialdemokraterna, som förespråkar kollektiva lösningar på samhällsproblem, är det uppenbart svårt att frigöra sig från tanken på ett ständigt stigande skattetryck. Erfarenheterna sedan socialdemokratiska regeringen tillträdde bekräftar detta. 3.4 Det urholkade inflationsskyddet Med de regler som tidigare gällde för inflationsskyddet skulle prisstegringen (basbeloppsindex) mellan bestämma skatteskalan . Justeringen skulle ske genom att basenheten, som anger skiktgränserna i inkomstskatteskalan, ökade med inflationen. innebar att basenheten , 1984 och 1985 fastställdes i förväg så att hänsyn endast skulle tas till en prisstegring upp till ca 5,. Genom att prisutvecklingen i realiteten legat och ligger över 5,tillåts skattetrycket att öka automatiskt. Stegen i marginalskattesänkningarna urholkas efter hand. I propositionen föreslår regeringen ytterligare försämringar av infla skall skyddet bara gälla upp till en inflation på och för en inflation på . I tabell 1 åskådliggörs effekterna av det urholkade inflationsskyddet. Tabellen visar basenheten för åren 1983 1985 enligt tidigare regler för inflationsskyddet, enligt skatteuppgörelsen och enligt propositionen. Inflationen har antagits bli mellan . regler för inflationsskyddet 7500 8100 8700 7300 7700 8 100 Proposition 1983/84:69 7 300 7 600 7 800 skulle brytpunkten (gränsen för marginalskatt och den inkomst där avdragsbegränsningen sätter in) vara . Vid ett inflationsskydd enligt tidigare gällande regler skulle brytpunkten varit . blir, om regeringens proposition godkänns av , brytpunkten i stället . (priser). Genom det alltmer urholkade inflationsskyddet kommer fler och fler inkomsttagare över brytpunkten och drabbas därmed av avdragsbegränsningen. Färre och färre får marginalskatt.