mot · G602742 · 1983-01-20 00:00:00 — Motion 1982/83: 742 Per m. fl. Formerna för statens och sjukvårdshuvudmännens samarbete rörande läkarutbildning och klinisk medicinsk forskning Genom läkarutbildningsavtalen, LUA, regleras samarbetet mellan staten som huvudman för läkarutbildningen och klinisk forskning och sjukvårdshuvudmännen. Enligt avtalen ställer staten medel till förfogande dels som driftkostnadsbidrag, dels som investeringsbidrag. utgör den fastställda driftsersättningen ca 438 milj. kr. och investeringsersättningen ca 80 milj. kr. Äskandena för nästa avtalsperiod uppgår till 1030 milj. kr. 654 milj. kr. avser driftsersättningen, 251 milj. kr. kostnader i samband med att landstingen övertar i och i samt 125 milj. kr. I denna motion berörs i första hand driftsersättningen, varav ca hälften förvaltas direkt av sjukvårdshuvudmännen utan några specificerade villkor. Utformningen och tillämpningen av avtalen har ställts under debatt. Det är två huvudproblem som uppmärksammats. För det första har omfattningen av den ersättning staten betalar till sjukvårdshuvudmännen ifrågasatts. Främst har detta skett från sjukvårdshuvudmännens sida, varvid dessa har hävdat att ersättningen är otillräcklig med hänsyn till den kliniska forskningens omfattning och de effekter denna får på sjuk vårdsproduktionen. För det andra har formerna för medelsfördelningen satts i fråga och de bristande möjligheter till insyn i hur medlen används som kan härledas ur detta. Invändningar i dessa avseenden har främst kommit från de medicinska fakulteterna. Genom en rad ställningstaganden från statsmakternas sida har behovet av förbättrad planering och prioritering vid utnyttjandet av tillgängliga resurser för forskning understrukits. Mot den bakgrunden ter det sig anmärkningsvärt och motsägelsefullt att omkring hälften - eller drygt en kvarts miljard kronor - av staten ställs till förfogande för klinisk forskning i former som inte medgivit påverkan i fördelningen från något ansvarigt, forskningskompetent organs sida. Till en del sammanhänger detta med förhållanden som är specifika för den kliniska forskningen, främst dess oundgängliga, nära samband med själva sjukvården. Gränsdragning mellan å ena sidan forskning och å andra sidan sjukvård och kliniskt utvecklingsarbete är svår att göra, vilket i sin tur ofta gör det vanskligt och ofruktbart att i ett givet fall försöka bestämma exakt hur en viss arbetsinsats eller viss utrustning gagnar respektive verksamhetsgren. Detta är grunden till tvisterna om påverkar emellertid varken högskolan eller sjukvårdshuvudmannen på ett planmässigt sätt denna, i forskningssammanhang synnerligen ansenliga, resurs. De s. k. LUA-medlen hanteras som en intäktspost för eller kommunen. Vid budgeteringen av klinikernas resurser låter det sig endast undantagsvis och ungefärligt fastställas om och i så fall vilka medel som står till forskningens förfogande. De former för samråd mellan högskolan och sjukvårdshuvudmännen som successivt utvecklats har inte kunnat påverka detta förhållande. Med de ekonomiska påfrestningar för såväl sjukvård som forskning som kommer att bli allt mer kännbara kan inte nuvarande ordning för samspelet mellan högskolan - som ansvarig för den kliniska forskningen - och sjukvårdshuvudmännen - som huvudavnämare av den kliniska forskningens resultat vara godtagbar för någondera parten. Denna uppfattning kom också till uttryck vid behandling av proposition 1981/ 82:106 om forskning m.m. (UbU 1981/82:37, SOU 1981/82:3 y). uttalade därvid att man bör inrikta sig på att förbättra möjligheterna för parterna att i det dagliga arbetet komma fram till en i stort sett gemensam uppfattning om hur de tillgängliga resurserna bör användas. Vi anser att frågan har en sådan vikt att mer preciserat bör ge uttryck för sina krav. bör därför som sin mening ge regeringen till känna att staten och sjukvårdshuvudmännen, inom ramen för i huvudsak befintlig organisation och ansvarsfördelning, bör utveckla en ordning som gör det möjligt för de lokala högskolemyndigheterna att medverka till en ur forskningens synvinkel ändamålsenlig fördelning på klinikerna av det statliga driftsbidraget för klinisk forskning. Detta kan uppnås genom att de avtal som träffas centralt och som reglerar driftsbidragets totala volym per sjukvårdshuvudman kompletteras med lokala avtal mellan högskolestyrelserna och huvudmännen i vilka den närmare fördelningen anges. Ett sådant system kan från att omfatta en begränsad del av driftbidragen utvecklas stegvis till att gälla hela bidraget, sedan erfarenheter av den praktiska tillämpningen vunnits. Effekten torde bli väsentligt förbättrade förutsättningar för planering och prioritering av den kliniska forskningen i . Med anledning av vad som ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om ny ordning för fördelning av driftsersättningsmedel i läkarutbildningsavtalen. PER () () () () () () () () ()