mot · G6021975 · 1983-01-25 00:00:00 — Fritids- och rekreationsanordningar för sjöfolk Det finns en rekommendation utfärdad av (), som rör sjöfolks välfärd till sjöss och i hamn. Enligt den är det varje sjöfarande nations uppgift att i sina hamnar föranstalta om fritids - och rekreationsanordningar för sjöfolk av alla nationaliteter som kommer till dessa hamnar. har anslutit sig till denna rekommendation genom ett riksdagsbeslut och den utgör den viktigaste grunden till att HKF (Handelsflottans kulturoch fritidsråd) driver service i de svenska hamnarna, t. ex. vid anläggningarna Rosenhill i och Kaknäs i som förvisso står öppna för och i hög grad besöks av utländska sjöfarare. I själva verket utgör sjömännen från andra nationer den dominerande majoriteten besökare vid anläggningarna. Eftersom HKF:s verksamhet finansieras genom fyravgifterna, som till långt erläggs av utländska handelsfartyg, kan man dessutom hävda att den utländska sjöfarten också betalar för den service HKF består dess sjömän i svenska hamnar. Av de 90 nationer som anslutit sig till rekommendationen är det dock ett skrämmande litet antal förutom de nordiska bara ytterligare någon handfull som i åtminstone någon mån anstränger sig att leva upp till dess anda. I det stora flertalet sjöfararländer och förvisso också i många s. k. traditionella sådana bryr sig regering och andra myndigheter över huvud taget inte om att försöka göra de tusentals gästande sjömännens besök i deras hamnar till en trivsam och kanske rentav givande upplevelse. I stället för att kosta på de blygsamma slantar som krävs för det är sannerligen inte fråga om stora pengar för t. ex. en idrottsanläggning eller en internationell sjömansklubb, överlämnar man sjömännen antingen till hamnarnas kompakta tristess eller till att på egen hand försöka hitta fram till något som kan vara värt att spendera de få landtimmarna på. Visst finns det sjömansklubbar världen över. Det är bara det att de i de flesta fall är nationella, antingen avsedda exklusivt för det egna landets sjöfolk eller upprättade av en främmande nation och avsedda exklusivt för dess sjöfolk. Det främsta undantaget till detta förhållande är faktiskt de kyrkliga klubbarna som ju drivs på frivillig basis och som resp. stat inte tar något ansvar för. Ett naturligt steg i utvecklingen för att råda bot på denna brist vilken drabbar majoriteten av världens ca 1 miljon sjöfarare är att samordna de resurser som redan finns i åtskilliga hamnar på sjömansservicens område. Att påskynda denna utveckling är också en av de viktigaste uppgif terna för the International Committéé on Seafarers' Welfare, i vilken bl. a. arbetsmarknadens internationella organisationer och de nordiska välfärdsorganen ingår. Nog är det beklämmande att det i många storhamnar i i-länderna, i , i och i , för att ta några exempel, saknas välfärdsanordningar med internationell inriktning under nationellt ansvar och med I LO-rekommendationen som ledfyr. Här måste besinna sitt ansvar och den inleda underhandlingar med andra sjöfarande nationers regeringar i syfte att få dessa länders regeringar och myndigheter att ta sitt ansvar för gästande sjömän av alla nationaliteter. Med hänvisning till ovanstående hemställs att begär att regeringen tar de kontakter med andra sjöfarande länders regeringar för de åtgärder motionen syftar till.