mot · G602230 · 1983-01-12 00:00:00 — Förfarandet vid invändning mot patentansökan Innan ett patent på en uppfinning beviljas, sker en granskning av nyheten och uppfinningshöjden hos patentverket. Därefter trycks och kungörs ansökan, och därefter får envar göra invändning emot beviljande av patent. a. möjliggörs därmed hänsynstagande till exempelvis tidskriftsartiklar som helt naturligt inte kunnat påträffas av patentverket. Enligt förarbetena till patentlagen (NU 1963:6 s. 237) är en avsikt med invändningsförfarandet att slippa onödiga senare processer om patents giltighet, och man har därför velat tillförsäkra invändaren en sådan ställning redan under patenteringsförfarandet att han vinner full trygghet att hans synpunkter beaktas i samma mån som sökandens. Om patentverket beslutar ogilla invändningen, kan invändaren mot betalning av besvärsavgift få saken prövad av patentbesvärsrätten. Sökanden har motsvarande klagorätt och kan t. o. m., i motsats till invändaren, gå vidare till regeringsrätten. 1 förfarandet hos patentverket och hos patentbesvärsrätten erhåller sökanden kopia av alla skrifter som tillförs ärendet. Invändaren erhåller sökandens skrifter endast efter särskild prövning. Skrifter som han ej fått under förfarandets gång översänds senare och tillsammans med beslutet. Om det finns flera invändare, erhåller varje invändare bara kopia av svarsskrifter från sökanden riktade emot hans egna skrifter. Vill en invändare se vad andra invändare framdragit, så får han gå till patentverket och begära fram akten. Denna behandling av invändare måste anses stå i mindre god överensstämmelse med grunderna för förvaltningslagens 15 §. Emellertid följer här patentverket sina genom regeringens bemyndigande utfärdade patentbestämmelser (PRVFS 1981:1 P:5 av ), där 94 § första stycket lyder: 94 § Sökanden skall tillställas exemplar av samtliga skrivelser från invändare (35 § PK). Skriftväxlingen med invändare bör däremot inskränkas till det som är oundgängligen nödvändigt för ärendets utredning. Invändare bör endast efter prövning av omständigheterna beredas tillfälle avgiva påminnelser över sökandens första yttrande över invändningsskriften. Därefter bör invändare ej genom remiss få tillfälle att vidare yttra sig i ärendet, om ej särskilda skäl föreligger (35 § andra stycket PK). PK betyder därvid patentkungörelsen (SFS 1978:151), vars 35 § lyder: 35 § Sökanden skall tillställas exemplar av samtliga skrivelser från invändare. Inkommer sökanden med yttrande över invändningen, beslutar patentverket om ytterligare skriftväxling kräves i ärendet. Det är alltså tydligt att invändaren enligt denna praxis ej alltid skall erhålla exemplar av vad sökanden till sitt försvar anför. Detta synes skarpt strida emot den i förarbetena anförda grundsatsen att hans synpunkter och sökandens skall vara i princip likställda. Liksom detta verkar strida emot 15 § förvaltningslagen verkar motsvarande av patentbesvärsrätten tillämpade praxis strida emot förvaltningsprocesslagens 18 §. Bakgrunden till dessa egendomliga förhållanden synes framskymta i en fotnot i förarbetena (NU 1963:6 s. 237), där det står: Den svenska patenträtten utgår sedan gammalt från att invändaren icke är part i egentlig mening, utan en hjälp för patentmyndigheten vid granskning av patentansökningar. (Se t. ex. SOU 1942:58 s. 67). Enligt minnesgoda och mycket gamla patentombud skall därmed förhålla sig så, att invändaren från att tidigare, , ha behandlats som part i praktiken, genom en praxisändring berövats sin partsställning. Enligt en dylik källa skall saken ha ställts på sin spets kring 1930, då i ett fall trassel förelåg beträffande invändarens ombuds fullmakt och vad slags juridisk person invändaren egentligen var. I ett beslut ad hoc förklarade då patentverket att det inte spelade någon roll, då invändaren inte var part utan bara en hjälpreda åt patentverket. Enligt patentförordning i och intill 1945 gällande avfattning kunde patentverkets i patentavdelning fattade beslut överklagas av sökanden hos patentverkets besvärsavdelning, mot betalning av besvärsavgift. Varje beviljande trots invändning underställdes automatiskt besvärsavdelningens prövning, varför behov av överklagningsrätt för invändare saknades. patentutredning föreslog (se NJA II s. 126) att även invändaren skulle kunna anföra besvär mot inbetalande av besvärsavgift, men den automatiska överprövningen upphöra. Departementschefen biträdde inte förslagets lydelse utan föreslog i stället att invändaren skulle få rätt att under betalning av samma avgift (dvs. det som för sökanden hade namn av besvärsavgift), icke anföra besvär utan påkalla besvärsavdelningens prövning av ansökan, vilket blev beslut. Vid den genomförda förändringen ville departementschefen tydligen framför allt se till att invändaren inte skulle få formell ställning som part, ehuru han vid begäran om underställning fick vidkännas betalning av ett belopp under namn av besvärsavgift. De ovan ur nordiska patentbetänkande hämtade synpunkterna synes innebära att man velat ytterligare stärka invändningsinstitutet, dock under undvikande av den tydligen ännu något kontroversiella frågan om invändarens formella status. Med nutida sätt att se på saken måste det anses att övervägandena är blivna obsoleta framför allt genom tillkomsten av förvaltningslagen. Som gällande lag nu är, företer invändarens ställning alla kriterier på partsställning, och de på gamla överväganden grundade, ännu befintliga bestämmelserna måste betraktas som relikter från gången tid. Ett bibehållande av nuvarande förfaringsregler kan bara stödjas på en motsatsvis tolkning av patentförordningens 35 §, ledande till bristande samstämmighet med förvaltningslagens 15 §. Att denna motsatsvisa tolkning av patentkungörelsen vinner stöd av gamla och ofullständigt bortskrivna lagmotiv till nu upphävda lagar gör ej förhållandet mindre besynnerligt. Det är intressant att konstatera att invändare i regeringsrätten tillerkänns ställning av part då ett ärende förs dit av sökanden. Det är också intressant att patentbesvärsrätten numera, i motsats till patentverket, kräver ombudsfullmakt för invändares ombud. Den enklaste lösningen på denna konflikt torde vara att göra en ändring av patentkungörelsens 35 §, av innebörd att sökande och invändare skall tillställas exemplar av samtliga skrivelser (skrifter) som tillförs ärendet av annan. Till saken hör naturligtvis att det ingalunda är självklart att en förkortning av skriftväxlingen alltid är önskvärd på grund av att just invändaren inkommer med meningslösa och omtuggade skrifter. Det kan precis lika gärna vara en genom invändningen rent sakligt illa ställd sökande som genom filibustertaktik och försök till missledande missbrukar rätten att inge skrifter. Parterna bör därför ges formell jämställdhet. En genomförd likställighet behöver ju inte medföra att patentverket för varenda översänd skrift förelägger motparten att svara, utan det kan gå bra att efter sista kommunikation avgöra ärendet, om det sakligt sett verkar genomtröskat. Jag yrkar därför med hänvisning till vad som anförts i motionen att hos regeringen hemställer att regeringen genomför en ändring i 35 § patentkungörelsen (SFS 1978:151) i enlighet med motionens syfte. minab/gotab 1983 73343