mot · G6022140 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. Inför de allt dystrare prognoserna om den internationella ekonomiska utvecklingen är det inte längre rimligt att basera den ekonomiska politiken i på förhoppningen att den internationella konjunkturen vänder uppåt och ger draghjälp för vårt lands ekonomi. Vi bör därför inte räkna med att världsekonomins utveckling skall kunna lösa vårt lands grundläggande problem. Den ekonomiska politiken måste utformas med utgångspunkt från att den internationella handelns tillväxt fortsätter att vara låg, konkurrensen hård och ränteläget högt. Mittenregeringens politik pekade fram mot en inflation på . efter (s)-regeringens rekorddevalvering, momshöjning och höjningar av arbetsgivaravgifterna lär inflationen bli mer än det dubbla som inflationen i vår omvärld sjunker. Enligt budgetpropositionen räknar den socialdemokratiska regeringen med att budgetunderskottet för innevarande budgetår 1982/83 kommer att bli . Detta skall jämföras med att underskottet för förra budgetåret blev och att beräknade årets underskott till . Budgetunderskottet tillåts alltså öka med jämfört med , en ökning utan jämförelse, och med jämfört med det av beräknade. Budgetunderskottet /84 anger regeringen till och vill i finansplanen göra gällande att man därvid minskat budgetunderskottet med jämfört med innevarande budgetår. Någon reell minskning av budgetunderskottet föreligger emellertid inte. Det skenbart minskade underskottet har i stället uppnåtts dels genom det tidigare påvisade kraftigt uppblåsta underskottet för innevarande budgetår (16 miljarder mer än det av fastställda), dels genom ett antal engångsinkomster. När den tidigare regeringen ville dra in från kommunsektorn till staten utbröt milt uttryckt ett ramaskri från socialdemokraterna. Då talade man om stöld och konfiskation. Men när den socialdemokratiska regeringen nu - stick i stäv med vad man sade före valet plockar av kommunsektorn utöver de tidigare 3,5 miljarderna tiger de socialdemokratiska ledningarna för . 1 1982/83. I finansplanen redovisar regeringen en mycket optimistisk siffra för exporten nämligen en ökning . Skulle regeringen ha missberäknat sig på exporttillväxtens storlek, återstår endast de negativa effekterna av devalveringen. Den kraftiga nedpressningen av reallönerna och därmed av den inhemska efterfrågan kan kommat att innebära en stor påfrestning på sysselsättningen. Balans mellan och inom skilda regioner måste enligt motionen förbli ett av huvudmålen för den ekonomiska politiken. Slutsatsen av den närvarande goda tillgången på kapital på börsen bör vara att därigenom ges en utmärkt chans för staten att sälja ut, helt eller delvis, vissa statliga företag. I motionen föreslås att arbetsgivaravgifterna differentieras beroende på företagens storlek så att småföretag får lägre avgifter än stora. Tre av de fyra besparingar som socialdemokraterna rev upp föreslås återinförda. föreslås en sänkning av momsen. En intressant metod att begränsa de automatiska kostnadsökningarna i budgeten kan vara att full kompensation endast ges upp till en viss nivå för prisstegringarna, varefter ingen eller endast begränsad kompensation ges. En sådan åtgärd får ses i relation till en strävan att hålla nere prisstegringarna. Så snart inflationen stiger över en viss nivå minskar med en sådan metod de reala utgifterna under vissa anslag. Metoden måste kompletteras med fördelningspolitiska undantag för de svagaste grupperna. ATP-systemet har kommit alltmer under debatt dels av fördelningspolitiska skäl, dels av finansieringsskäl. Mot den här bakgrunden anser att det nu är dags att pröva vilka förändringar av pensionssystemet som krävs för att det skall stå i överensstämmelse med vår långsiktiga samhällsekonomiska situation. Vidare föreslås att de statliga bostadslånen överförs på bostadsfinansieringsinstituten, vilket skulle ge 1983/budget ett lägre budgetunderskott. bör en stor del mindre lån kunna avvecklas vilket skulle ge ytterligare . Dessutom föreslås en engångsförbättring av budgeten på ca genom en avveckling av statliga fonder. Slutligen föreslås att riksdagsbeslutet om avdragsrätt för avgifter till fackföreningar rivs upp. För ett litet men högt industrialiserat land som , med stor utrikeshandel, har den internationella ekonomiska situationen avgörande betydelse. Vi kan inte föra en ekonomisk politik som är oberoende av vad som händer i vår omvärld. Den låga aktivitet som präglat världsekonomin i stort efter den första oljekrisen , förvärrad med den andra oljekrisen , har lett till ekonomiska problem i så gott som alla industriländer. Arbetslösheten ligger i genomsnitt på , i många länder t. o. m. . Situationen är likartad oavsett politisk färg på ländernas regeringar. Alla regeringar, såväl socialistiska som icke-socialistiska, möts av samma ekonomiska verklighet. liksom andra länder har hoppats på att få hjälp att lösa sina ekonomiska problem genom en rejäl internationell konjunkturuppgång. Uppgången har av olika bedömare sagts ligga bakom hörnet, men varje gång har förväntningarna gäckats. Konjunkturprognoserna /83 har åter väsentligt nedreviderats av internationella bedömare. Det gäller i speciellt hög grad . Utan tvivel har också konjunkturen under loppet av 1982 utvecklats betydligt svagare än vad många ansåg troligt så sent som . I finns tydliga tecken på en ytterligare försvagning av produktion och efterfrågan ; i har den väntade uppgången blivit mattare än beräknat. För åtskilliga utvecklingsländer har det finansiella läget kraftigt urholkats genom kombinationen försämrade bytesförhållanden, svag efterfrågan på deras produkter, kraftigt ökad skuldbörda och snabbt stigande räntetjänster. Följden har blivit att dessa länders efterfrågan på industrivaror drivits ned väsentligt. Inte heller OPEC-området eller har som helhet bidragit till någon ökning av efterfrågan på produkter. OPEC-ländernas nu utraderade jättelika bytesbalansöverskott, den fördjupade skuldsättningen i åtskilliga både s. k. NIC-länder, öststatsländer och traditionella råvaruproducentländer i kombination med ökad försiktighet i utlåningen från det internationella banksystemet gör att efterfrågan riktad till OECD-området kommer att förbli modest över framöver. Inte förrän dessa länder genom väsentligt höjda exportintäkter eller genom någon form av skuldnedskrivning förbättrat sina finansiella positioner kan en ökad efterfrågan på industrivaror åter påräknas därifrån. En ökning av exporten kräver i sin tur att först genom ökad ekonomisk aktivitet ger dessa länder betydligt bättre avsättning för sina produkter än f. n. En nödvändig förutsättning är därför att industriländerna själva åstadkommer de impulser som behövs för att generera den aktivitetsökning som kan leda till ett mer varaktigt konjunkturuppsving. Utsikterna för en sådan ökning är emellertid på kort sikt inte särskilt ljusa. Alltjämt är den ekonomiska politiken inriktad på inflationsbekämpning och konsolidering av de offentliga sektorernas budgetar, även om betydande framgångar uppnåtts, vad gäller t. ex. inflationsbekämpning. Procentuell volymförändring 1980 1981 1982 -0,4 -1,8 -4,5 -0,2 -0,7 -1,4 -2,0 -0,2 -1,2 -1,0 -0,5 -1,7 -0,5 -1,5 -1,1 -0,7 -0,4 -0,3 -0,6 Källor: AIECE, och SI (Konsumtionsdeflatorer där ej annat anges) Procentuell volymförändring 1980 1981 1982 Källor: AIECE, och SI -20,0 -11,0 -30,6 -25,0 -35,0 -24,8 -20,0 -12,0 -16,5 -13,2 -73,0 -70,0 -60,0 Källor: AIECE, och SI Källor: AIECE, och SI finns det förhoppningar om en försiktig uppgång av konsumtionen i , kanske i storleksordningen 2 å . Frågan är emellertid huruvida en sådan amerikansk uppgång verkligen kommer att utlösa någon avgörande draghjälp på eller om depressionstendenserna där, förstärkta av den finansiella krisen i öst- och som håller tillbaka dessas importefterfrågan, i stället kommer att svälta ut en amerikansk uppgång. Man får nog räkna med en tillväxttakt på maximalt i . Vad som händer 1984 är mot denna bakgrund en öppen fråga. Inför de allt dystrare prognoserna om den internationella ekonomiska utvecklingen synes det därför inte längre rimligt att basera den ekonomiska politiken i på förhoppningen att den internationella konjunkturen vänder uppåt och ger draghjälp för vårt lands ekonomi. Vi bör därför inte räkna med att världsekonomins utveckling skall kunna lösa vårt lands grundläggande problem. Den ekonomiska politiken måste utformas med utgångspunkt från att den internationella handelns tillväxt fortsätter att vara låg, konkurrensen hård och ränteläget högt. Erfarenhetsmässigt går det inte för ett land att föra en från omvärlden kraftigt avvikande ekonomisk politik, allra minst för ett litet land. Exempel härpå är den svenska överbryggningspolitiken 1975-1976 och den expansiva ekonomiska politik som inledde . En mera expansiv inriktning av industriländernas ekonomiska politik är emellertid starkt önskvärd. Detta har hävdats av under en följd av år. Skall det vara möjligt att uppnå en mera varaktig och genomgripande uppgång i världsekonomin är en samlad övergång till expansionspolitik erforderlig. I nuvarande läge framstår det som naturligt att en sådan inriktning leds av länder som , och . Stor betydelse för den industriella aktiviteten har den internationella räntesituationen. Realräntan har legat extremt högt i vissa ekonomiskt dominerande länder, främst . Detta har framtvingat höga räntor även i andra länder med dämpad ekonomisk aktivitet som följd. En viss sänkning av den internationella räntan har kunnat skönjas den allra . RT IIr dk NATIONELLA RÄNTOR "Prime rate»" li* ,67 '7,50 '5,75 1 k ,50 Noter: 1) Meöelråntan (inta »vgift) för krediter i räkning i »ffår«b»nkem» enligt rikabanken» rånte»nal/s. 2) Siat» tillgänglig» mänadsnotering av "priaie rate". iCi^Ie: Chase . 2) Sista tillgängliga mänadsnotering av "prine rate". Den ekonomiska utvecklingen i fram till regeringsskiftet När de ekonomiska problemen från den första oljekrisen började välla in över trodde man att det var en traditionell konjunkturnedgång. Den s. k. överbryggningsteorin lanserades. Tanken var att den här gången inte skulle behöva känna av konjunkturnedgången, utan i stället producera på lager. Dessa lager skulle sedan kunna säljas av när väl konjunkturen svängde uppåt och den internationella efterfrågan åter steg. Industriproduktionen i och 1970-1982 Index 1970 = 100 //Vf) ru C :CD fUtOfA I I I I 1 1.1 i I i l! 1970 1971 1972 1973 1974 1975 197$ 1977 1979 1979 1980 1981 1982 Anm. Uppgifterna för avser en icke kvartalsuppdelad prognos. Källa: Ekonomidepartementet. Den kortsiktiga effekten av överbryggningspolitiken syns tydligt i diagrammet. Medan industriproduktionen i (den heldragna linjen) faller kraftigt , gör den svenska industriproduktionen (den streckade linjen) 1974 bara en antydan att börja falla (punkt 1) men stiger sedan åter. När OECD-produktionen når sin botten når den högsta topp svensk industriproduktion någonsin haft (punkt 2). Det var mot denna bakgrund den s. k. övervinstdebatten fördes, tanken om löntagarfonder lanserades och avtalsrörelsen /76 fördes. I denna avtalsrörelse lät den dåvarande socialdemokratiska regeringen staten bli löneledande, vilket, skulle det snart visa sig, ledde till alldeles för höga lönepåslag. Dessa löneökningar kombinerades med kraftigt höjda arbetsgivaravgifter och gav en fyrtioprocentig ökning av de svenska arbetskraftskostnaderna. Konjunktursvackan efter oljekrisen visade sig emellertid vara djupare än man trott. orkade därför inte genomföra överbryggningspolitiken utan började även den svenska produktionen falla. När sedan OECD-produktionen vände uppåt slog den kostnadskris, som de kraftiga arbetskraftskostnaderna förorsakat, till med full kraft och kunde inte haka på den internationella uppgången (punkt 3). drabbades av en strukturkris för flera av vår industris basnäringar som malm, stål, skog och värst av allt varven. Det var i denna föga avundsvärda situation som den första trepartiregeringen tillträdde 1976. Nedgången i industriproduktionen kunde inte brytas förrän regeringen lämnade den s. k. valutaormen och devalverade den svenska kronan (punkt 4). Därefter hakade på den internationella utvecklingen, men vi var långt efter i uppförsbacken. 1979 slog den andra oljekrisen till. Då föll igen såväl den internationella som den svenska produktionen (punkt 5). Efter en kort återhämtning både utomlands och i (punkt 6), påbörjades ånyo utförsbacken för industriproduktionen. Även drabbade fallet både totalt och (punkt 7). Huvudmålsättningen i regeringspolitiken har varit att upprätthålla en hög sysselsättning. När jämförbara länder 1982, oavsett politisk färg på regeringarna, registrerade dubbelt eller tredubbelt så hög arbetslöshet lyckades hålla nere arbetslösheten kring , dvs. detsamma som (s)-regeringen hade omkring 1972. Denna politik kunde förenas med en antiinflationspolitik. Efter det att inflationen 1980 varit sjönk den . 1982 låg prognosen före regeringsskiftet på . bedömde att inflationen skulle sjunka till om mittenregeringens politik fullföljdes. Internationellt hade vi från att ha legat bland de sämst placerade länderna 1980 avancerat till en placering ungefär i mitten av inflationsligan. Inflationen i olika länder 1974-1982 dec 76- dec 77dec 78 Ett tredje inslag i mittenregeringens politik var att förbättra ekonomins produktionsförmåga. Den viktigaste åtgärden var den skattereform som (c), (fp) och (s) enats om. Sänkta marginalskatter och avdragsbegränsning skulle 1* 1982183. göra det mer lönande att arbeta och mindre lönande att spekulera. Dessutom förbättrades företagens tillgång till riskvilligt kapital genom skattefondsparandet och lindrad beskattning för aktieutdelning. Slutligen förbättrades arbetsmarknadens funktionsförmåga genom vissa lindringar i de s. k. Åmanlagarna. Ett fjärde inslag av den ekonomiska politik i regeringsställning lett var återhållsamhet med den offentliga sektorns tillväxt såväl i stat som kommuner. upplevde västvärlden i allmänhet och i synnerhet en exempellös ekonomisk tillväxt. De växande tillgångarna räckte både till att kraftigt höja den privata levnadsstandarden och öka de offentliga ambitionerna. Vi byggde upp ett stort antal sociala trygghetssystem, där besluten innebar stora åtaganden för framtiden. har den ekonomiska situationen drastiskt förändrats både ute i världen och här hemma. Den ekonomiska tillväxttakten har sjunkit radikalt och såvitt man nu kan bedöma . Detta har fört med sig en betydligt lägre ökningstakt av det allmännas inkomster. Inkomsterna växer ju helt enkelt inte i takt med utgifternas ökning. Tillväxttakten för utgifterna är ju bestämd av de beslut som togs i en helt annan ekonomisk situation. Denna situation, med automatiskt snabbt växande utgifter å ena sidan, och betydligt långsammare växande inkomster å andra sidan, måste med nödvändighet leda till ett alltmer ökande budgetgap. Så har också skett såväl i som i andra länder. I denna situation finns i princip bara två vägar att gå, att skärpa beskattningen så att inkomsterna anpassas efter utgifterna eller att anpassa utgifterna till inkomsterna. Socialdemokraterna valde den förra metoden. Detta ledde till att fick världens högsta skattetryck. Allvarligare var dock att det höga skattetrycket fick mycket negativa effekter på ekonomins fuktionssätt. Det lönade sig bl. a. allt sämre att arbeta vitt och allt bättre att arbeta svart. Det finns numera dock en rätt entydig uppfattning att ökade skattepålagor inte är någon framkomlig väg att i någon betydande utsträckning öka inkomsterna i ett land som redan har så högt skattetryck som vi har i . Då återstår bara den andra vägen, nämligen att anpassa utgifterna till inkomsterna. En sådan anpassning kan, om den skall få tillräcklig omfattning, bara ske genom att man begränsar den automatik när det gäller utgiftshöjningarna, som finns inbyggd i de tidigare fattade besluten. Ett sådant arbete är dock politiskt besvärligt, även om det görs med den klara föresatsen att skydda de sämst ställda grupperna. Eftersom sådana besparingsbeslut med nödvändighet kommer att beröra många enskilda människor är det naturligtvis lockande för en ansvarslös och skrupelfri opposition att slå politiskt mynt av att motsätta sig varje anpassning och karaktärisera den som social nedrustning. Med just en sådan löftespolitik vann socialdemokraterna årets val. Mittenregeringens politik på den statliga sidan inriktades emellertid på att budgetunderskottet skulle dämpas. För /82 blev resultatet./. /83 kunde regeringen vid den reviderade finansplanen sänka det beräknade underskottet från till dvs. samma beräknade underskott som /82. I sammanhanget kan det finnas anledning att påpeka att budgetunderskottets hastiga ökning började av och inte som den socialdemokratiska propagandan vill göra gällande först efter det borgerliga maktövertagandet 1976. Men den ständigt stigande kurvan har ett hack neråt just /76. Detta berodde på att de mycket stora löneökningarna då gav stora skatteinkomster just . Men detta var sett i ett större sammanhang en Döbelnsmedicin som bäddade för det katastrofala läge det svenska näringslivet hamnade i 1976/77 jämfört med sina konkurrenter. Statsbudgetens utveckling /62-1982/83 1961/62 1962/63 1963/64 1964/65 1965/66 1966/67 1967/68 1968/69 1969/70 1970/71 1971/72 1972/73 (- = minskad disposition) (+ = förbrukning - = uppbyggnad) (- = minskad disposition) 1 Förändring av anslagsbehållningar har för utfallsåren beräknats i anslagen. 2 Inkl. beräknat tillkommande utgiftsbehov, netto. Den kommunala volymökningen pressades tillbaka och var målsättningen högst . Även om kommunerna ännu inte uppnått detta var de på god väg. 1981 var volymökningen treprocentig och 1982 . Det skall jämföras . Som ett naturligt resultat hade också de kommunala skattehöjningarna kommit ner till en mycket låg nivå. Sammanfattningsvis var alla fristående bedömare - svenska såväl som internationella (t. ex. ) ense om att den svenska politiken än en gång liksom 1978 var på rätt väg. Den socialdemokratiska politiken före och efter regeringsskiftet statistik över valutautflödet visar att den socialdemokratiska devalveringen enbart var ett utslag av farhågorna för en socialdemokratisk politik. Det var först före valet, när opinionsinstituten förutspådde en socialdemokratisk seger, som valutan började strömma ut okontrollerat. Så snart valresultatet var ett faktum ökade utflödet lavinartat. var det uppe i mot , som varit genomsnittet för mittenregeringen. I det läget tvingades socialdemokraterna devalvera. En fem-sexprocentig devalvering hade varit tillräcklig även i denna situation. I stället slog man till . Devalveringen ger med nödvändighet en kraftigt höjd inflation. hörde vid regeringsskiftet till de 6 å 7 länder som hade den lägsta inflationen i . Inflationsförväntningarna, som socialdemokraterna tidigare brukade tala mycket om, började ebba ut. har både inflationen och förväntningarna om ett fortsatt sjunkande penningvärde ökat med kraft. I sammanhanget kan återges ett par citat hämtade ur ett litet häfte med rubriken och konkret program, som nuvarande finansministern gav ut inför årets valrörelse. Häftet är skrivet så sent, för det socialdemokratiska maktövertagandet, att det är svårt att påstå att den ekonomiska situationen för på något avgörande sätt hunnit förändras fram till socialdemokraternas tillträde. Den enda betydelsefulla förändringen skulle i så fall vara att det blivit socialistisk majoritet i . Jag framhöll tidigare att löper risken att hamna i en devalveringscykel, där vi med jämna mellanrum misslyckas med kostnads- och prisläget och tvingas till nya nedskrivningar av kronan. Ur den synpunkten är 1983 ett kritiskt år. Det är inflationsutvecklingen som avgör om vi kan framgångsrikt genomföra övriga delar av politiken. kan inflationen på länge komma under 10procentstrecket, men vi borde 1983 komma väsentligt lägre. Vi bör inrikta oss på att komma ner till en inflation på högst . Men , efter socialdemokratisk rekorddevalvering, momshöjning och höjningar av arbetsgivaravgifterna tror en samstämmig bedömarkör snarare på inflation dvs. mer än det dubbla. Och detta som inflationen sjunker i vår omvärld. Inflationen drabbar särskilt hårt barnfamiljerna. Trots detta ger höjningarna bara en ringa, mycket ringa kompensation till barnfamiljerna. En ytterligare bieffekt av socialdemokraternas inflationspolitik är att en av grundförutsättningarna för den stora skattereformen revs upp. När de tre partierna enades om reformen var de också överens om att föra en antiinflationspolitik. Därför ansåg och det rimligt att låsa indexskyddet i skatteskalan till . När det stod klart att (s) avsåg att föra en inflationspolitik i stället för den antiinflationspolitik man förordat före valet, var det nödvändigt att också kräva ett högre indexskydd. Här kan ytterligare ett citat vara på sin plats. Det är hämtat ur socialdemokraternas reservation till finansutskottets betänkande daterat och om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och för budgetregleringen. Enligt utskottets mening är det en styrka om en skattereform av den omfattning som är aktuell kan genomföras med stöd av en bred parlamentarisk majoritet. Saknas detta stöd är det stor risk att reformen förlorar i trovärdighet och inte får den avsedda ekonomiska stimulanseffekten. Hushåll och företag vågar då inte utgå från att de nya reglerna verkligen blir bestående. Det är enligt utskottet vidare värdefullt att skattepolitiken läggs fast framöver. Men i stället för att söka bygga vidare med skattepolitiken på den breda parlamentariska majoriteten valde den socialdemokratiska regeringen att följa påbuden från LO-kansliet. Detta innebar bl. a. införande av avdragsrätt för fackföreningsavgifter. På så vis gick fastheten i förutsättningarna liksom den breda parlamentariska majoriteten förlorad genom devalveringen och inflationspolitiken. I Framtid för , förslag till handlingslinjer för att föra ur krisen, dvs. socialdemokraternas s. k. krisprogram som presenterades 1981 och då också antogs av den socialdemokratiska partikongressen kan följande läsas: Statsfinanserna måste saneras. Ytterligare dröjsmål förvärrar situationen och lägger än tyngre bördor på kommande generationer. Om vi inte är beredda att tillgripa erforderliga - och även smärtsamma - åtgärder , kommer morgondagen att kräva ännu mer drastiska ingrepp än vad som är nödvändigt. Men räknar den socialdemokratiska regeringen att budgetunderskottet för innevarande budgetår 1982/83 kommer att bli . Detta skall jämföras med att underskottet för förra budgetåret blev och att beräknade årets underskott till . Budgetunderskottet tillåts alltså öka med jämfört med en ökning utan jämförelse, och med 16 miljarder kronor jämfört med det av beräknade. Det är uppenbart att (s)-regeringens utgiftspolitik präglas av taktiken att innevarande budgetår lägga ut så stora kostnader som möjligt för att sedan inför /84 kunna åtminstone i budgetpropositionen uppvisa ett något minskat budgetunderskott. Utgiftsökningarna innevarande budgetår 1982/83 kan i huvudsak uppdelas i fem delar: - sådana som är en direkt följd av devalveringen och inflationspolitiken, - sådana som är en indirekt följd av samma politik, nämligen utgifter för att begränsa ökningen av arbetslösheten till följd av den hårda åtstramning som sker, - stora nya kapitaltillskott till de statliga företagen, - ofinansierad del av de socialdemokratiska vallöftena, - ökade statsskuldräntor. Mittenregeringen hade redan beslutat om betydande arbetsmarknadspolitiska insatser för hösten och vintern. Dessa åtgärder gav också en påtaglig minskning i arbetslösheten månader. Regeringen har dels redan lagt en proposition om tillskott till statsföretagsgruppen på ca , dels i budgetpropositionen aviserat nya stora tillskott till de statliga företagen. I den av fastställda budgeten fanns redan avsatt ca för förlusttäckning.