mot · G70291 · 1983-11-15 00:00:00 — Motion 1983/84:91 m. fl. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. 1983/84:40) Motionens huvudsakliga innehåll. problem är endast delvis en följd av den svaga internationella utvecklingen. Till betydande del måste orsakerna till vår ekonomis svårigheter sökas i den interna utvecklingen. Våra balansbrister, dvs. underskotten i den offentliga sektorn och bytesbalansen, inflationen och den ökande arbetslösheten är alla i stor utsträckning direkta konsekvenser av den offentliga sektorns expansion. Höjda skatter och bidrag har brutit ned de ekonomiska drivkrafterna för enskilda människor och företag. Utbyggnaden av den offentliga sektorn har lett till en lönestruktur som missgynnar en expansion i det privata näringslivet. Subventioner och stödinsatser till näringslivet har låst fast produktionsresurser i byggsektorn, krisföretagen etc. På väsentliga områden har dessutom marknadsekonomin begränsats och snärjts in genom ett växande antal regleringar och byråkrati som också sammanhänger med den offentliga sektorns expansion. Det snabbt växande budgetunderskottet har framtvingat en internationellt sett hög räntenivå. Därmed hålls investeringarna och näringslivets tillväxt tillbaka. Budgetunderskottet spär också på olika sätt på inflationen. Den offentliga sektorn är mycket större i än i något annat land. Den socialdemokratiska utvecklingsmodellen har inneburit att i första hand utgifterna och inkomsterna i ekonomin har socialiserats (se tabell 1 s. 11). En utgiftsandel på av BNP och en inkomstandel på saknar motsvarighet i något annat västligt industriland. Utvecklingen med krympande industrisektor och ökad offentlig sektor kan inte få fortsätta. riskerar vi då att komma i ett hopplöst läge där underskotten och obalanserna blir omöjliga att hantera. I en sådan situation tvingas vi till drastiska nedskärningar av både de offentliga utgifterna och den privata konsumtionen. Välfärdssamhället hotas då i sina grundvalar och en dramatisk ökning av arbetslösheten blir oundviklig. Vid nuvarande räntenivå och dollarkurs växer statsskuldräntorna till nästa budgetår. uppgick de till endast . växer således statsskuldräntorna från av statsinkomsterna till . förutsade vi (partimotion 1982/83:2107) att skulle statsskuldräntorna vara lika stora som statsinkomsterna. Eftersom regeringen ingenting gjort och ingenting gör åt statsskuldens ökning är det nu bara kvar till den statsfinansiella bankrutten och samhällsekonomins totala sammanbrott. 1 1983184.3 sami. vid makten har skillnaderna blivit allt större mellan den politik socialdemokraterna gick till val på och den som kommit att föras i regeringsställning. Löften om sänkt arbetslöshet, värdesäkrade pensioner, fart på bostadsbyggandet etc. har brutits när de ställts mot den krassa ekonomiska verkligheten. Den inledda konjunkturuppgången kommer i lika liten utsträckning som uppgången 1979/80 att kunna bryta den trendmässiga nedgången i vår ekonomi. Så länge de offentliga utgifterna, skattetrycket, budgetunderskottet, regleringarna m.m. fortsätter att öka kommer en konjunkturuppgång bara att leda till en tillfällig förbättring av ekonomiska läge. Behovet av strukturpåverkande insatser växer oavsett den konjunkturella utvecklingen. Kraftiga nedskärningar i de offentliga utgifterna är i själva verket nödvändiga för att konjunkturuppgången inte skall brytas alltför . För att skapa utrymme för ökade investeringar måste staten skära ned sina kreditanspråk, annars pressas räntan upp och den industriella expansionen uteblir. Konjunkturförbättringen har med andra ord ökat kraven på en sanering av statsfinanserna. Grundfelet i regeringens ekonomisk-politiska strategi är att de strukturella bristerna i vår ekonomi negligeras. Med hjälp av en låg löne- och prisstegringstakt skall vi enligt regeringen häva oss ur den ekonomiska krisen. Låga löner och prisstegringar är visserligen nödvändiga men långt ifrån tillräckliga. Därutöver krävs för det första en mycket kraftig bantning av de offentliga utgifterna och en neddragning av budgetunderskottet. För det andra krävs en sänkning av skattetrycket så att drivkrafterna bakom arbete, investeringar, sparande och risktagande stimuleras. För det tredje krävs ordentliga systemförändringar som syftar till en omstrukturering av den offentliga sektorn. En ökad privatisering, konkurrens, avgiftsfinansiering och avreglering är nödvändig för att tillväxttakten i vår ekonomi varaktigt skall återställas. Ingenting i regeringens politik tyder på att den klarar att ta itu med problemen i den offentliga sektorn. De av regeringen föreslagna besparingarna ärt. o. m. mindre än vad statsskulden ökar med . I stället för skattesänkningar föreslår regeringen rader av skattehöjningar och nya skatter. Det sänkta inflationsskyddet innebär att marginalskatteomläggningen urholkas ännu snabbare av inflationen. Regeringen ändrar t. o. m. direkt i skatteskalan. Allt detta kommer att minska stimulansen att arbeta och investera. Trots det kraftigt ökade skattetrycket klarar inte regeringen att hålla budgetunderskottet för nästa budgetår kvar på den redan alltför höga nivån. Den av regeringen föreslagna politiken går rakt emot den som behöver för att lösa de strukturella balansbristerna. Därmed raseras också förutsättningarna för att uppnå målen sänkt arbetslöshet och låg inflation. Regeringen saknar en trovärdig politik för att bekämpa inflationen, trots att den prioriterar just denna sak. Antiinflationspolitiken består endast av mycket begränsade förslag till utgiftsnedskärningar samt ett inflationstak på för en liten del av de utgifter som påverkas av inflationen. Den centrala delen av antiinflationspolitiken tycks vara att regeringen hoppas på låga avtalsmässiga löneökningar. Mot bakgrund av att LO:s lönekrav innebär en lönekostnadsökning på framstår regeringens förhoppningar som ogrundade. Dessa insatser räcker inte. Budgetunderskottet dras inte ned, i praktiken görs ingenting åt marknadens bristande flexibilitet och den föreslagna avindexeringen av vissa utgifter är otillräcklig för att bryta de rådande inflationsförväntningarna. Moderata samlingspartiet förordar en mycket stram ekonomisk politik för att få ned inflationstakten. En neddragning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottet har en avgörande betydelse för våra möjligheter att nedbringa prisstegringarna. Att dra ned budgetunderskottet genom utgiftsnedskärningar är nödvändigt också för att tillväxtmöjligheterna och sysselsättningen i det privata näringslivet skall kunna förbättras. Vi förordar dessutom lägre skatter som ett sätt att bekämpa inflationen och stimulera sysselsättningen. För att komma till rätta med inflationsdrivande och arbetslöshetsskapande lönehöjningar förordar vi en politik som innebär att arbetsmarknadens parter tar ansvar för sysselsättningen. Regeringen kan inte ta ansvar för någonting som den inte själv kan kontrollera. Den fria förhandlingsrätten är en frihet under ansvar. har regeringen genomfört skattehöjningar för nästan (se tabell 3). Det motsvarar skattehöjningar på i genomsnitt . Moderata samlingspartiet har avvisat nästan samtliga dessa skattehöjningar och föreslagit att de rivs upp från det kommande årsskiftet. Oförmågan att spara har lett till att regeringen nu föreslår skattehöjningar på ytterligare ca (se tabell 4). Vi avvisar alla dessa nya förslag till skattehöjningar utom höjningen av vin-, sprit- och tobaksskatten. Nästan alla de skattehöjningar som regeringen genomfört och ämnar genomföra kommer att innebära en minskad stimulans att arbeta, investera och spara. Det privata näringslivets tillväxtkraft försvagas ytterligare. Moderata samlingspartiet förordar en skattepolitik som går i motsatt riktning. Vi har föreslagit att marginalskattesänkningen görs varaktig genom återinförandet av en fullständig indexreglering och att avdragsbegränsningen och den tvåprocentiga löneskatten slopas . Våra samtliga skatteförslag innebär jämfört med regeringens förslag en skattesänkning för /85 med ca . För innevarande budgetår räknar regeringen med att budgetunderskottet skall ligga på ungefär oförändrad nominell nivå. Detta innebär inte att budgetbehandlingen skulle ha varit särskilt bra eller att regeringens åtstramningspaket skulle orsaka någon typ av trendbrott. 1* 1983/84.3 sami. ga försämringen av budgetunderskottet har inte upphört. Att det kassamässiga underskottet tycks ha slutat att stiga beror på två faktorer. För det första har regeringen pressat upp underskottet 1982/83 genom en rad exceptionella utgiftsökningar som knappast torde återkomma. Regeringens våldsamma ökning av industrisubventionerna till framför allt statliga företag har gjort att man nu fått andrum vad det gäller behovet av industristöd. Engångsutgifterna på utgiftssidan /83 innebar att budgetunderskottet hamnade nära över den förväntade trendmässiga försämringen (se diagram 10). Den andra viktiga förklaringen är att budgetunderskottet under innevarande budgetår reduceras med till följd av en rad åtgärder av uppbördsteknisk natur på inkomstsidan i budgeten. Dessa tillfälliga inkomstökningar innebär att den trendmässiga försämringen av budgetunderskottet döljs. Regeringens förslag till utgiftsnedskärningar /85 uppgår till ca . Drygt hälften av förslagen har en långsiktig effekt och resten är av tillfällig natur. med förslagen till besparingar föreslår regeringen ökade AMSutgifter och nya utgifter inom det s. k. ROT-programmet. Nettobesparingarna uppgår därför endast till ca . Regeringens oförmåga att bryta den offentliga utgiftsexpansionen - trots att viljan tycks finnas inom delar av regeringen - är den allvarligaste bristen i den ekonomiska politik som föreslås. Regeringen har tidigare missat tre tåg. Varken i oktoberpropositionen , budgetpropositionen från eller kompletteringspropositionen fanns det några besparingsförslag. Tvärtom har i statliga utgiftsökningar genomförts. De relativt obetydliga besparingar regeringen nu föreslår innebär att den missar även det fjärde tåget. Denna tempoförlust som i praktiken uppgår till två tredjedelar av regeringens mandatperiod kan mycket väl visa sig vara ödesdiger för våra möjligheter att få bukt med den annalkande statsfinansiella krisen. Det är troligt att underskottet /85 nu riskerar att flyttas upp på en ännu högre nivå, vilket gör att det kommande, nödvändiga saneringsarbetet med statsfinanserna kommer att ta och bli mycket svårare än om regeringen hade haft kraft att nu lägga om kursen. Moderata samlingspartiet föreslog besparingar på och skattesänkningar på ca . Vårt budgetunderskott /84 låg med andra ord under regeringens som beräknas till ca . Vi godtar huvuddelen av regeringens förslag till utgiftsnedskärningar. Inom alla huvudtitlar utom försvarsdepartementet har vi - som framgår av våra tidigare motioner - varit beredda att gå mycket längre vad gäller utgiftsnedskärningar. Av våra tidigare föreslagna besparingar på använder regeringen nu . få fall vi inte accepterat regeringens besparingsförslag har vi föreslagit alternativa utgiftsneddragningar. Vi ämnar återkomma med de av våra tidigare besparingsförslag som regeringen inte nu accepterar. Dessutom kommer vi då att lägga ytterligare besparingsyrkanden på ca för /85. Ca hälften av dessa besparingar kommer att innebära en neddragning av statsbidragen till kommunerna. Våra totala förslag till utgiftsnedskärningar /85 kommer därmed tillsammans med våra förslag till skattesänkningar att innebära en neddragning av budgetunderskottet med ca jämfört med det budgetunderskott som regeringen kommer att presentera, förutsatt att regeringen inte föreslår ytterligare åtgärder på utgifts- och inkomstsidan i januaripropositionen. För att lösa den djupa strukturkris som befinner sig i räcker det inte med nedskärningar i de offentliga utgifterna. Den offentliga sektorn måste dessutom struktureras om. Systemförändringar måste vidtas i syfte att förändra och finna nya verksamhetsformer för stora delar av den service som ges via den offentliga sektorn. Det är nödvändigt att stimulera alternativ till den offentliga servicen och till de kollektiva skyddsnäten. De systemförändringar som vi förespråkar - privatisering och konkurrens, ökad avgiftsfinansiering, avreglering och avbyråkratisering etc. - är inte bara nödvändiga för att lösa vår ekonomiska kris de är också nödvändiga för att fullt ut kunna tillvarata de många möjligheter som framtiden kommer att innebära. I en stärkt marknadsekonomi finns en inneboende vilja och förmåga till förändring. Det är i en sådan ekonomi som de enskilda individernas krav på, och de enskilda företagens förmåga till, förändring säkrast och snabbast ger resultat som kommer hela samhället till godo. Den internationella ekonomiska utvecklingen är på väg upp ur bottenläget från , men bilden är fortfarande ganska splittrad. I går utvecklingen bättre än väntat. Tillväxttakten de senaste kvartalen har legat på på årsbasis. Detta trots mycket höga realräntor () och sjunkande internationell konkurrenskraft genom den höga dollarkursen. Återhämtningen håller nu på att sprida sig genom hela den amerikanska ekonomin. Ökningen av den privata konsumtionen är den viktigaste faktorn i uppgången. Tillväxttakten är än så länge minst lika hög som i tidigare konjunkturuppgångar. Årets genomsnittliga BNP-ökning väntas bli . I är f. n. finanspolitiken expansiv. Budgetunderskottet har ökat snabbt som en följd av att försvarsutgifterna har ökat som skattelättnader genomförts. Penningpolitiken, som 1980-1982 var mycket restriktiv, svänger om i expansiv riktning. Detta har bidragit till att de extremt höga nominella räntenivåerna har fallit . Den höga tillväxttakten i har medfört att arbetslösheten sjunkit från knappt 10,8 till . Uppgången i är och förefaller bli betydligt svagare. tror på en BNP-ökning . väntas stå för den snabbaste uppgången. Orderingång, industriproduktion och privatkonsumtion håller på att återhämtas. BNP-tillväxten beräknas bli . I har den privata konsumtionen stigit något. Tillväxten förväntas dock bli . För del förutspås en viss tillbakagång. har fått betala och får fortsätta att betala ett högt pris för regeringen första år, då en kraftig expansiv politik ledde till ökad inflation och ökat bytesbalansunderskott. tvingas föra en mycket restriktiv ekonomisk politik med låg tillväxt och hög arbetslöshet som ofrånkomliga konsekvenser. Det är värt att notera att de två länder som tydligast slagit in på en marknadsekonomisk linje, och , är de länder som förväntas få den bästa tillväxten , medan det land som fört en traditionellt socialdemokratisk politik, , förväntas få en negativ tillväxt. Någon egentlig expansionskraft förefaller ännu inte finnas i . Konjunkturrapporterna förutspår låga tillväxttal även . Flera västeuropeiska länder tvingas föra en mycket restriktiv ekonomisk politik. Förutom gäller detta även , , och . Att tillväxten i ser ut att bli svag har stor betydelse för våra exportmöjligheter. av vår varuexport avsätts i . av exporten går till . Den svaga utvecklingen i har med andra ord mycket större betydelse för våra tillväxtmöjligheter än den goda konjunkturutvecklingen i . Det stora internationella glädjeämnet är den låga inflationstakten. Prisstegringen i omvärlden är lägre än den varit . Genomsnittet för alla ligger på . Länder som , , , och ligger alla i inflation. Den låga inflationstakten i omvärlden har starkt bidragit till att den svenska prisstegringen nu ser ut att bli något mindre än den som väntades . Inflationen i stannar troligen på . Det innebär att vi hamnar näst högst i inflationstabellen. Bland de västliga industriländerna kommer endast att ha en högre inflationstakt. Det finns fortfarande en del riskmoment som gör att styrkan och stabiliteten i konjunkturuppgången är något osäker. Räntorna i kan åter börja stiga som en följd av budgetunderskottets utveckling. Det växande antalet och östländer med betalningsbalansproblem bidrar till en svag utveckling av världshandeln. Den tilltagande protektionismen i många länder kan också fördröja en uppgång. Eftersom en varaktig låg inflationstakt är en förutsättning för att komma till rätta med de strukturella bristerna i västvärldens ekonomier kommer kampen mot inflationen sannolikt även i fortsättningen att ges högsta prioritet i de stora industriländerna. Det finns ingen anledning att räkna med en stabil tillväxt i världsekonomin så länge inflationen inte bemästras även på lång sikt. Av samma orsak finns ej heller någon orsak att räkna med en förstärkt underskottspolitik för att öka tillväxten. Allt fler industriländer har insett att underskotten måste saneras för att säkerställa en varaktig stabil uppgång. Några centrala strukturproblem i svensk ekonomi problem är delvis en följd av den svaga internationella utvecklingen. De kraftiga oljeprishöjningarna och andra störningar i världsekonomin bidrog tili en nedgång i den ekonomiska tillväxten i . Våra problem kan emellertid inte enbart förklaras av den internationella utvecklingen. I en rad avseenden har utvecklingen i varit sämre än i omvärlden. har haft en mycket svagare tillväxt i ekonomin än övriga (se diagram 1). Den dåliga utvecklingen i är ännu tydligare när det gäller industriproduktionen (se diagram 2). Även om regeringens relativt optimistiska prognos skulle infrias, innebär det bara att vi är tillbaka på i stort sett nivå. har industriproduktionen i stigit med . Vi har med andra ord mycket lång väg kvar, innan vi återtagit det som förlorats . Till betydande del måste orsakerna till den svenska ekonomins svårigheter sökas i den interna utvecklingen. Våra balansbrister, dvs. underskotten i den offentliga sektorn och bytesbalansen, inflationen och den trendmässigt ökande arbetslösheten, är alla i stor utsträckning direkta konsekvenser av den offentliga sektorns expansion. Höjda skatter och bidrag har brutit ned de ekonomiska drivkrafterna för enskilda människor och företag. Utbyggnaden av den offentliga sektorn har lett till en lönestruktur som missgynnat en expansion i det privata näringslivet. Subventioner och stödinsatser till näringslivet har låst fast produktionsresurser i byggsektorn, krisföretagen etc. På väsentliga områden har dessutom marknadsekonomin begränsats och snärjts in genom ett växande antal regleringar och byråkrati som också sammanhänger med den offentliga sektorns expansion. 1** 1983184.3 sami. Bruttonationalproduktens utveckling i , och europeiska 1970-1982 Index 1961 = 100 70 71 72 73 74 75 76 77 73 79 30 31 82 Industriproduktionens utveckling i och 1970-1983 Index 1970 = 100 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 * = Prognos. Det snabbt växande budgetunderskottet har framtvingat en internationellt sett hög räntenivå. Därmed hålls investeringarna och näringslivets tillväxtförmåga tillbaka. Budgetunderskottet spär också på olika sätt på inflationen. Ett resultat av devalveringarna 1981 och 1982 är den relativt kraftiga lönsamhetsförbättringen 1982 och 1983. Räntabiliteten på totalt kapital i industrin uppgick till ca 8,. kommer räntabilitetssiffrorna att stiga ytterligare, vilket innebär att vi rent av kan komma upp till nivå. Industriinvesteringarna är låga och de beräknas fortsätta att falla. Investeringskvoten beräknas uppgå till endast (se diagram 8). Att investeringarna inte förväntas öka i takt med lönsamhetsförbättringen beror dels på det låga kapacitetsutnyttjandet i industrin, dels på den höga räntenivån som bl. a. orsakas av det växande budgetunderskottet. 70 72 74 76 78 80 82 70 72 74 76 78 80 82 Räntabilitetsutveckling på totalt kapi- Räntabilitetsutvecklingen på finantal inom tillverkningsindustrin samt siellt resp. arbetande kapital inom avkastningen på statsobligationer, tillverkningsindustrin, 1970-1982 Källa: SCB. Källa: SCB. Som framgår av diagram 3 uppstod det ett stort gap mellan avkastningen på finansiellt kapital och avkastningen på arbetande kapital. Avkastningen på totalt kapital var 1982 , medan avkastningen på det arbetande kapitalet endast var . Av diagrammet framgår att avkastningen på det arbetande kapitalet fortfarande ligger långt under den avkastning som industriföretagen hade 1973 och 1974. svarade den finansiella verksamheten för ca hälften av industrins resultat att jämföra med ca en fjärdedel . Det är mot denna bakgrund inte så förvånande att företagens investeringar i realkapital blir låga. För att en investeringsuppgång skall ske krävs en avkastning på det arbetande kapitalet som ligger en bit över avkastningen på finansiella placeringar (i huvudsak riskfria placeringar i obligationer). Även om en ytterligare förbättring av avkastningen på det arbetande kapitalet sker , kommer ett betydande avkastningsgap att kvarstå gentemot finansiella placeringar. Avkastningen på de införda riksobligationerna (13,5-13,) innebär dessutom att de finansiella placeringarnas attraktivitet har ökat. För att få till stånd en industriell expansion och ökad industrisysselsättning är det nödvändigt med en ökad lönsamhet. Detta är emellertid inte tillräckligt. Dessutom krävs en sänkt avkastning på finansiell verksamhet. En förutsättning för detta är en kraftig neddragning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottet. Endast om statens kreditanspråk minskar, kan räntenivån i sänkas. Den offentliga sektorn är mycket större i än i något annat land, vilket mått som än används. Det finns tre vedertagna mått på den offentliga sektorns storlek: de offentliga utgifternas andel av BNP, de offentliga inkomsternas andel av BNP och den offentliga produktionens andel av BNP. Den socialdemokratiska utvecklingsmodellen har inneburit att i första hand utgifts- och inkomstsidan i ekonomin har socialiserats (se tabell 1). En utgiftsandel på av BNP och en inkomstandel på saknar motsvarighet i något annat västligt industriland. De offentliga transfereringarna har stigit från av BNP till . Motsvarande andel i övriga västländer är endast hälften så stor. Ändå är välfärden i t. ex. och jämförbar med i . En skillnad mellan dessa länder och är att vi i mycket stor utsträckning ersatt det privata skyddsnätet med ett kollektivt. Den offentliga sektorns storlek i Statens och kommunernas utgifter för sjukvård, utbildning, försvar etc. uppgår till av BNP. Genomsnittet i ligger på . Även inkomsterna är i starkt socialiserade för en marknadsekonomi. 1950 gick av landets samlade inkomster till den offentliga sektorn. har andelen ökat till att jämföra med genomsnittet i på . Utvecklingen inom den offentliga sektorn i är internationellt sett unik. tillhörde en grupp länder med en då relativt stor offentlig utgiftsandel (). den offentliga utgiftsandelen ökat med . För del är ökningen . En tredje möjlighet att mäta den offentliga sektorns storlek är att mäta dess andel av den totala produktionen. Den produktion som sker i offentlig regi svarar för av BNP. Kommunaliseringen och förstatligandet av produktionen har skett i en något långsammare takt än tidigare redovisade förändringar. Även om nivån ligger högt vid en internationell jämförelse är den inte lika anmärkningsvärd som för ekonomins utgifts- och inkomstsida. Ett fjärde mått på den offentliga sektorns storlek är andelen sysselsatta. arbetade av antalet sysselsatta i den offentliga sektorn. Av drygt 4,2 miljoner sysselsatta arbetar nästan 1,4 miljoner i stat och kommun. Antalet offentliganställda ökade enbart med 500000 personer. ökade det totala antalet sysselsatta med endast 350000 personer och antalet industrisysselsatta minskade med över 70000. Det finns många orsaker bakom den redovisade utvecklingen. En viktig förklaring är förmodligen långt drivna ambitioner att jämna ut människornas disponibla inkomster. Att fungerande privata skyddsnät m. m. ersatts med kollektiva har bidragit till utgiftsexpansionen. En tredje mer grundläggande förklaring är att det politiska systemet tillsammans med tilltron till den socialdemokratiska utvecklingsmodellen medfört en stor benägenhet att använda bidrag, subventioner och skatter för att lösa mer eller mindre verkliga problem och svårigheter.