mot · G602360 · 1983-01-17 00:00:00 — Genom energisparstödet har en medvetenhet skapats om betydelsen av aktiva energihushållningsinsatser från den enskildes sida. Det utbildningssyfte som hushållningsprogrammet haft har emellertid nu givit ett sådant resultat att det statliga engagemanget successivt kan avvecklas. I stället för energisparstöd över statsbudgeten bör staten tillse att nödvändigt utrymme på kreditmarknaden står till förfogande för att energihushållningssträvandena skall ges en tillräcklig omfattning. Det särskilda normsystemet kan avskaffas. Kreditinstituten får förutsättas besitta den nödvändiga kreditbedömningskompetensen. Vi avvisar regeringens propåer om en förstärkning av de statliga styrinsatserna på energihushållningsområdet. Sådana insatser förtar det personliga engagemang som hushållningen måste bygga på och riskerar att leda till en mindre lämplig allokering av tillgängliga resurser. Minskad plan- och markbyråkrati En orsak till ökningen av bostadskostnaderna är den omfattande byråkrati som präglat planeringen av nya bostadsområden. fastsfällelseprövning är ett inslag i denna byråkrati. Kommunerna förfogar över god sakkunskap på området, varför denna statliga prövning kan avskaffas. Detta görs lämpligen i samband med beslut om ny plan- och byggnadslag. prövning bör emellertid redan nu begränsas genom en delreform. Den formella fastställelsen skulle då ligga kvar hos , men det anges på vilka punkter styrelsen har rätt att pröva kommunens antagandebeslut. Reformen bör komma till stånd och kombineras med tidsgränser för handläggning av planärenden samt uttalade begränsningar i samrådsskedet. Besvärsrätten för sakägare berörs inte av detta förslag. Direkt eller indirekt ägd bostad utgör ett attraktivt sparmål för hushållen. En stor andel bostäder med äganderätt och bostadsrätt ger följaktligen ett högt realt sparande, vilket är positivt från samhällsekonomisk synpunkt. I syfte att öka möjligheterna för var och en att skaffa sig en villa eller lägenhet som han själv äger - direkt eller genom bostadsrätt - bör de särskilda regler om skattefritt sparande som infördes behållas och ges en vidgad tillämpning. Sparmedel bör i princip kunna lyftas när som helst - alltså även före femårsperiodens utgång - utan att premien återgår till staten. Förutsättningen är att de frigjorda medlen används till inköp av bostad för permanent- eller fritidsboende. Den nu föreslagna förändringen torde inte skapa några problem annat än möjligen i avseende på de kontrollsvårigheter som kan uppstå vid förvärv av bostadsrättslägenhet. Vid köp av en bostad som ägs direkt av den boende kan kontroll av att ett köp verkligen företagits ske genom krav på att köpebrev eller sedermera lagfartsbevis skall företes. Motsvarande formella handlingar upprättas inte vid överlåtelse av bostadsrättslägenhet. En möjlighet till kontroll är att bostadsrättsföreningen intygar att överlåtelse skett. Av försäljare och förvärvare av bostadsrättslägenhet kan också krävas att en handling upprättas om överlåtelsen med angivande av köpeskillingen. Moderata samlingspartiet slår vakt om den enskilda äganderätten till mark och vatten. Den markpolitik vi förordar förenar allmänna och enskilda intressen på sätt, som ligger i linje med värdegemenskapen i den svenska demokratin. Vi motsätter oss de doktrinärt socialistiska inskränkningar i äganderätten som socialdemokraterna vill förverkliga. Enligt vår uppfattning bör det allmänna i stället underlätta för enskilda att äga mark och hus som den enskildes rättsställning tryggas. Markpolitiken måste utformas under beaktande av grundläggande krav på rättvisa och rättssäkerhet. De många fastighetsägare som utsätts för expropriation, tvångsingripanden, värdeminskande lagändringar och påbud från samhällets sida uppfattar sig inte som medborgare i en rättsstat, när de vägras ersättning för uppkomna ekonomiska förluster eller tillerkänns en starkt reducerad ersättning, som inte grundas på fastighetens verkliga värde. tas det verkliga värdet till utgångspunkt för olika former av beskattning. Samhällsnyttan måste förenas med en respekt för den enskildes äganderätt. Den socialdemokratiska markpolitiken har medvetet och systematiskt urholkat den enskilda äganderätten. Denna politik kontrasterar skarpt mot människors önskemål och allmänna rättsuppfattning. Regleringen av den fysiska samhällsplaneringen har länge, med något undantag, präglats av socialistiska värderingar och ställningstaganden. Vi har ett slags planhushållning, som syftar till en ofta bindande styrning av markanvändningen, vilket urholkar äganderätten och försvårar anpassning till ändrade förhållanden. Samarbete och samverkan har ersatts av direktiv och regleringar. Vi vill i stället, i samspel mellan samhällsintressen och enskilda, få ett rationellt och miljövänligt utnyttjande av mark och natur. Så som samhällsplaneringen och markpolitiken länge bedrevs begränsades på ett oacceptabelt sätt såväl den enskildes valfrihet och rättigheter som de lokala beslutsfattarnas möjligheter att tillgodose medborgarnas önskemål och krav. Offentliga regleringar och en alltmer invecklad marklagstiftning har givit kommunerna ett ansvar för hela byggprocessen, från planeringsinitiativ till färdigställande av hus och i många fall även förvaltning. Kommunerna har genom sin planläggning bestämmanderätten över var och när mark skall bebyggas. Genom skilda institut, som förköp, expropriation och det s. k. markvillkoret, har kommunerna fått det helt avgörande inflytandet över vem som skall bygga. Detta planhushållningssystem har resulterat i en situation där bostadsbyggandet starkt fjärmat sig från människors önskemål. Systemet leder vidare till en i det närmaste obefintlig kostnadskontroll och uppenbara risker för maktmissbruk från de kommunala myndigheternas sida. Enligt vår uppfattning bör kommunerna inte äga mer mark än vad som är oundgängligen nödvändigt. En förutsättning för expropriation skall vara att det föreligger ett behov av aktuell mark . Det allmänna skall ge markägaren full ersättning för genom expropriationen uppkomna kostnader. I en nyligen avkunnad dom vid har konstaterats att den svenska expropriationslagen allvarligt brister när det gäller grundläggande rättssäkerhetskrav. Den svenska lagstiftningen måste ofördröjligen ändras i enlighet med utslag så att den uppfyller de krav medborgarna i en rättsstat har rätt att ställa. Det finns ingen anledning att i expropriationslagen behålla speciella bevisregler från den utgångspunkten att samhället skulle kunna anses ha del i värdestegringar eller av andra skäl. Det är även stötande för rättsmedvetandet att, såsom nu sker enligt den vid expropriation gällande presumtionsregeln, lägga bevisbördan på den svagare parten i ett rättsförhållande. Genom det kommunala planmonopolet, expropriationsrätten och kommunens överlägsna ekonomiska och personella resurser har kommunen en mycket stark ställning gentemot en enskild fastighetsägare. Mot denna bakgrund föreligger inte behov av förköpsrätt. Mycket angelägna markförvärv kan, om överenskommelse inte kan träffas, lösas genom expropriation. En sådan ordning skulle med all sannolikhet leda till ett totalt mindre kommunalt markinnehav. Förköpslagen bör således avskaffas. Som villkor för statliga bostadslån gäller att marken skall vara i ägo och att byggnadsobjektet upphandlas i konkurrens. Dessa villkor, de s. k. mark- och konkurrensvillkoren, syftar till att förhindra byggande i enskild regi. Effekterna har också blivit att kommunerna utökat sitt engagemang i bostadsbyggandet. Båda lånevillkoren är i första hand riktade mot det traditionella byggandet av stora objekt på obebyggd mark. Denna typ av byggande blir dock alltmer ovanlig. Vid byggande i förnyelseområden är det orealistiskt att kommuner först skall lösa in marken för att därefter fördela den och att sedan byggnadsarbetena skall utlysas på entreprenad av dem som väl tilldelats marken. Förutsättningarna för ett bättre bostadsbyggande är att enskilda företag återigen ges möjlighet att planera sin verksamhet på . De tillfälliga lättnader i villkoren som f. n. gäller ändrar inte denna inställning. Mark- och konkurrensvillkoren bör avskaffas. Bebyggelse utanför planlagt område samt strandskydd Rätten att bygga utanför områden med stads- eller byggnadsplan måste värnas. Endast under angivande av klart redovisade skäl skall kommun ha rätt att vägra byggnadslov. Genom en ändring 1974 kom strandskyddet att gälla generellt. Dispens erfordras för allt byggande intill från strandlinjen. De tidigare reglerna, som innebar att länsstyrelserna förordnade om strandskydd i de områden där detta ansågs erforderligt, fungerade på ett smidigare och mindre byråkratiskt sätt. Inom områden som saknar intresse för det rörliga friluftslivet belastades inte byggnadslovgivningen med den särskilda dispensprövningen. Erfarenheterna av de nya reglerna talar för att man går tillbaka till den tidigare regleringen av strandskyddet. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs* 1. att upphäver bostadsanvisningslagen (1980:94), 2. att hos regeringen begär att ett nytt hyressättningssystem i enlighet med motionen skyndsamt utreds, 3. att som sin mening ger regeringen till känna att ett nytt lånesystem byggt på enhetslån per lägenhet skall införas, 4. att hos regeringen begär att genomförandet av en avveckling av de generella subventionerna utreds, 5. att som sin mening ger regeringen till känna att de generella bostadssubventionerna gradvis skall reduceras genom minskade räntebidrag i enlighet med vad som i motionen anförts. 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om en omläggning av energisparlånesystemet, 7. att upphäver förköpslagen (1967:868), 8. att avskaffar de s. k. mark- och konkurrensvillkoren, 9. att hos regeringen anhåller om förslag till ändring av 15 § i naturvårdslagen (1964:822) med innebörden att strandskyddet utformas så att länsstyrelserna ges rätt att förordna härom där så erfordras. H. () () () () () () () () () () L. () PER () *Se även motionerna 1982/83:361-362.