mot · G602373 · 1983-01-17 00:00:00 — Brottsutvecklingen och har kännetecknats av en kraftig ökning av våldsbrott, andra ordningsbrott och tillgreppsbrott. Utan att man f. n. statistiskt kan vederlägga utvecklingen på våldsbrottssidan, talar dock mycket för att våldsbrotten blivit grövre och gränsningsmännen yngre. Förekomsten av rena våldsligor i storstäderna är en ny och skrämmande dimension på utvecklingen. Vetskapen om att våldsbrott i mycket stor utsträckning orsakas av alkoholmissbruk och att narkotikamissbruket föder en ökande ekonomisk brottslighet ger vid handen, att missbruket spelar en stor och kanske avgörande roll på brottsutvecklingen. Iakttagelsen att alkohol- och narkotikamissbruk går neråt i åldrarna stärker denna slutsats. Men även andra faktorer spelar en viktig roll när det gäller att bedöma orsakerna till en ökande ungdomskriminalitet. Det faktum att ungdom i allmänhet är en brottsintensiv grupp i övergången till tonåren är ett känt faktum. Detta förhållande kan dock inte förklara den allvarliga utveckling som medfört att skolungdom inte sällan begår grova överfall som ibland lett till döden. En tilltagande vandalisering och hänsynslöst beteende som nya och oroväckande inslag , har övergått till ett öppet och naket våld mot värnlösa personer. Förutom missbrukets utbredning , har stora och viktiga strukturella förändringar ägt rum inom familjen. Barnens situation har under denna familjens förändringsepok drastiskt försämrats. Föräldrarnas allt större deltagande i arbetslivet medförde att barnen fick bära de negativa effekterna, som blev kontaktlöshet och främlingskap i hemmet. Genom forskning vet man med betydande säkerhet, vilka faktorer i ett barns uppväxtförhållanden som medverkar till att barnet under sin utveckling kan komma att utveckla destruktiva anlag eller kanske bromsas i sin utveckling. Vidare kan man också med stor säkerhet avgöra hur reaktioner eller utebliven reaktion från fostrare eller samhälle inverkar på barnets normbildning och karaktärsdaning. Genom olika politiska åtgärder har familjens roll och struktur radikalt förändrats. Det gamla hemmet som erbjöd trygghet, utbildning, vård och omsorg, kontakt med den äldre generationen har tömts på sitt för den unga generationen viktiga innehåll. Vården om de gamla har överförts till samhället och där de avskiljts från övriga yrkesverksamma och placerats i . Fostran av barnen har övertagits av samhällets barnomsorg och kontakten med föräldrarnas arbeten sker nu via den av skolan anordnade prao-verksamheten. Hemmets viktiga och centrala plats i den unges liv har försvunnit, det moderna hemmet är tomt. Den för barnen så viktiga kontakten med föräldrarna har inskränkts till ett minimum genom att båda föräldrarna ofta är förvärvsarbetande. Statistiskt vet man att förvärvsarbetande föräldrar har en alltför begränsad kontakt med sina barn. I många fall är denna kontakt så bristfällig att barn aktivt söker nya mamma-papparelationer med personal på barnstugor. Dessa bristande kontakter leder till att barnens utveckling försenas. Tal- och läsförmågan hos dessa barn minskar och i de extrema fallen har t. o. m. barnets grovmotorik och gång försenats. Dessa barn med små kontakter med sina föräldrar får således mycket tidigt störningar, som medverkar till att de i skolsituationen hamnar i svårigheter såväl när det gäller skolarbetet som när det gäller kamratrelationer. Bristande kontakter med kamrater medför att dessa barn genom sin isolering söker sig egna kamrater, ofta barn med samma problem och som finns i grupper där missbruk och kriminalitet är vanliga företeelser. Den trygghet och behov av en fast punkt i tillvaron leder till att barnen i avsaknad av föräldrar och kamrater i skolan söker och antar gängens normer och regler. Den negativa utvecklingen har börjat. I de ungdomsgäng som finns i städer och tätorter, förekommer regelmäs-, sigt barn med sociala utvecklingsstörningar och där dessa störningar fått så djupgående effekter att barnen ofta är föremål för psykiatrisk barna- och ungdomsvård. Genom att barnen i kamratgängen tidigt kommer i kontakt med alkohol och narkotika kompliceras deras situation avsevärt. Barnens normbildning är svag och ofta har de tillägnat sig de normer som gänget uppställt. Dessa normer kan i besvärliga fall innebära brottslig verksamhet såsom en förutsättning för deltagande i gängets gemenskap. Barnen utvecklas då i en kriminell delkultur där samhällets regler och normer fördöms. Samhället har genom sin familjepolitik eller avsaknad av sådan övertagit men ej kunnat fullfölja den fostrarroll som föräldrarna i allmänhet ikläder sig. Samhället har genom en påtaglig normlöshet och svårighet att sätta gränser för ungdomar släppt fram ungdomsgenerationer, för vilka de mest elementära reglerna i samhället är obekanta. 1 BRÅ:s rapport 1982:5 om brottslighet och kamratrelationer framgår, vilken central roll gängbildningar har för de unga som finns med i gängen. I rapporten framgår också att gängbildningarna med dess kriminella delkultur har avgörande betydelse för en del av de ungdomar som finns kvar i gängen. Signifikant för många av de ungdomar som hamnar snett och blir kriminella är att ofta varit ute utan tillsyn och att de frekventerat ungdomsgårdar och andra offentliga inrättningar. Det är sannolikt att det bakom flera av dessa ungdomar finns familjer där kontakten varit ytterligt bristfällig med barnet och att barnets huvudsakliga utveckling och normbildning skett utanför hemmet. Rapporten noterar att många av de ungas första kontakt med samhället börjat med s. k. pojkstreck, små och oförargliga beteenden som de flesta vuxna begått . När unga människor från s. k. pojkstreck utvecklar en kriminalitet innebärande återkommande återfall till straffbelagda handlingar finns ett grundläggande fel i samhällets sätt att möta och korrigera pågående destruktiv utveckling. Oberoende av vilken orsak som kan ligga bakom en ung människas kriminalitet , är kriminella handlanden svårt handikappande under kanske hela livet. Att bryta ungdomars brottsliga beteenden, liksom att starkt reagera på brott begångna av unga måste vara en viktig samhällsuppgift. Reaktion mot brott är en uppgift inte bara för föräldrar, utan i lika hög grad av skolan och de rättsvårdande myndigheterna. Behandling av unga lagöverträdare Bestämmelserna om behandling av unga lagöverträdare återfinns i Lag med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Vidare stadgas i socialtjänstlagen om hjälp och stöd till unga som på grund av missbruk eller eljest löper risk att utvecklas destruktivt. Inom ramen för LVU kan också unga missbrukare omhändertas för vård. Vid en första anblick ter sig lagstiftningen på området tämligen konstruktiv och väl anpassad för att hjälpa de unga som löper risk eller som hamnat i missbruk och/eller kriminalitet. Men om lagstiftningen betraktas utifrån dess möjlighet att skydda unga från straff och därmed upphöja unga lagöverträdare till att undvika rättsliga åtgärder framstår lagstiftningen såsom ytterligt betänklig. När det gäller ungdom framstår konflikten mellan allmänpreventionen och individualpreventionen såsom särskilt tydlig, inte minst när det gäller grövre brott eller återkommande brottslighet. Eftersom även den unge skall komma att befinna sig i den situationen, att han inte faller under lagen om unga lagöverträdare utan drabbas av samhällets repretion fullt ut vid brottsligt handlande är det tveksamt att under några viktiga år när personligheten danas undandra den unge från rättsliga åtgärder. Helt uppenbart existerar det många fall där brott eller medverkan vid brott är av den karaktären att straff vore en samhällets excess mot den unge och i synnerhet när den sociala prognosen talar för att brottet är av engångskaraktär. lag med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Enligt svensk rätt är åklagare skyldig att väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal om bevisningen är sådan att tillräcliga skäl föreligger. Denna absoluta åtalsplikt har dock förenats med vissa inskränkningar. Åklagaren har i en allt större utsträckning fått befogenhet att göra lämplighetsprövningar av åtalsfrågan, antingen med hänsyn till brottets beskaffenhet eller gärningsmannens situation. De viktigaste reglerna som tar upp fall där åtal kan underlåtas finns i RB 20:7. Utöver dessa stadganden kan åklagaren under vissa förutsättningar besluta att ej väcka åtalmed stöd av Lag med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Grundtanken bakom lagen var naturligtvis att åstadkomma en övergång från det stadium där åtal är uteslutet, dvs. gärningsmän till ett där straffrättsskipningen tillämpas fullt ut. En annan tanke var också att genom ökade möjligheter till åtalsunderlåtelse undvika ev skadliga verkningar som lagföring och dom ansågs kunna ha på unga människor. Denna situation har dock radikalt förändrats genom narkotikamissbrukets utbredning. Den starka drivkraft som beroendetillståndet utgör, medför att den unge missbrukaren knappast gör någon kalkyl innebärande att han skulle avstå från brott om detta skulle innebära straffprocess. Grundtanken med lagen är när det gäller missbrukare knappast verkningsfull eller fyller det syfte som lagen avses ha. Andra unga lagöverträdare, ungdom som genom liten kontakt med föräldrar och med stor frånvaro i skolan och där gänget blivit referenspunkten kan knappast finna annat än välbehag i ständiga åtalsunderlåtelser och där deras återkommande brott inte tycks föranleda samhället någon åtgärd. Lagen om unga lagöverträdare, som lämnar möjlighet till åtalsunderlåtelser förstärker den unges uppfattning om att brott knappast är något allvarligt, eftersom reaktion uteblir. Möjligheten att underlåta åtal bör därför intimt vara förknippat med andra åtgärder. Om den unge begår brott och det vid den sociala utredningen framkommer akuta behov såväl hos den unge som hos dennes familj bör åtal kunna underlåtas med hänsyn till de åtgärder som vidtas från sida. Men om genom kontaktmän och övervakare tillsatta genom tidigare brottslighet uttömt sina resurser bör åtal väckas. Principen måste vara reaktion och en stegrad reaktion från samhällets sida. Det är viktigt att vid en översyn beakta den ansvarsfördelning som skall råda mellan åklagare och när det gäller unga lagöverträdare. Åklagaren har i sin utredning rörande begånget brott att se tillbaka och söka fastställa skulden, medan utredning i huvudsak är framåtsyftande och avser utröna behandlingsvägar och möjligheter för den unge lagöverträdaren. Detta medför att myndigheterna i sina utredningar styrs av helt olika ideologier. Dessa skillnader i myndigheternas funktion och målsättning gör att handläggningen blir krånglig och svåröverskådlig. För den unge framstår med nödvändighet hela händelseförloppet som sammanvävt och obegripligt. De dessutom allt för långa handläggningstiderna medför att den unge inte får den naturliga återkopplingen till vad han gjort dvs. som genom remiss från åklagarmyndigheten skall yttra sig om vilka åtgärder man ämnar vidta påyrkar även åtgärder från åklagaren, dvs. man tillstyrker åtalsunderlåtelse eller överlämnar till åklagaren att besluta. Det är inte troligt att genomgående ser det rättsliga förfarandet såsom skadligt för den unge, men säkert finns stor skepsis inför tanken om rättsligt förfarande mot unga lagöverträdare hos många tjänstemän inom . Detta tar sig uttryck i att man försöker hitta åtgärder som skall vara tillräckliga för att åklagaren inte skall åtala. Det kan då bli fråga om mer ingripande åtgärder än som annars vore motiverade. Det är naturligtvis också ett sätt för nämnden att skaffa sig garantier för att åklagarens bedömning inte blir annan än nämndens. Ett beslut att väcka åtal skulle nämligen rubba förutsättningarna för de åtgärder nämnden redan inlett. Syftet med åtgärderna från sida måste i första hand vara att återföra den unge och inte att tillfredsställa förmodade krav från åklagaren. För att komma till rätta med detta måste en klarare arbetsfördelning komma till stånd med enkla och klara regler för de olika myndigheternas uppgifter. Den nya lydelsen i RB 20:7 tredje stycket bör ligga till grund för sådana regler. Bestämmelsen upptar åtalsunderlåtelse om det i det enskilda fallet förekommer resocialiseringsåtgärder. Det är således av stor vikt att regler utformas för berörda myndigheter, som bygger på principen alltid reaktion inför brott. Vidare måste åtalsunderlåtelseinstitutet handhas med stor försiktighet och endast tillgripas i de fall där de planerade resocialiseringsåtgärderna har utsikter att lyckas. Det tillämpade slentrianmässiga tillstyrkandet av åtalsunderlåtelser producerar generationer unga, som, förutom att de finner spänning i att begå brott kanske också fyller sin fritid med en roande sysselsättning, inte kan inse eller förstå det allvarliga i sitt handlande. Det är många unga kriminella som på grund av en felaktig missinriktad politik fått sina liv ödelagda. Barn och ungdom kräver kärlek och omtanke. Ett tecken på detta är att någon reagerar och bryr sig om. Att ständigt underlåta detta skapar individer utan förmåga till eget självständigt ansvarstagande. Det svenska straffsystemet kan sägas vara tillämpligt på kriminella personer och icke kriminellt belastade. För den grupp av unga lagöverträdare som begår brott och återfaller i brott och där bakgrunden i huvudsak har social karaktär finns inget lämpligt tillrättaförande system. Det är naturligtvis lätt att i den situationen lämna åtalsunderlåtelser med hänvisning till bakomliggande orsaker. Men enligt vår mening styrs inte individen av bakomliggande orsaker, möjligen av omognad och oförstånd. Men detta kan aldrig vara grund för straffrihet. I anlsutning till beredningen av proposition 1962:10 anförde justitiekanslerämbetet följande: Huru motbjudande det än ur flera synpunkter må te sig att ingripa mot en så ung människa som en som är med åtgärder inom kriminalvården, förekomma i verkligheten understundom sådana om synnerligen råhet och hänsynslöshet vittnande gärningar av ungdomar i nämnd ålder, att det väcker starka betänkligheter att kategoriskt förbjuda ådömande av fängelse för dem som i stället i princip hänvisa dem till behandling inom barnavården, och detta oavsett, att den behandling den unge där underkastas kan bli djupt ingripande. Vidare anförde ämbetet: Ämbetet frågar sig vidare, om det icke skulle vara möjligt att skärpa ingripandet mot de unga som gjort sig skyldiga till ett något så när allvarligt brott och på så sätt låta dem och deras kamrater efter brottets upptäckt få ett påtagligt bevis om det allvar, varmed samhället betraktar deras gärningar. Av justitiekanslerämbetets remissvar framgår tydligt att ämbetet under inga förhållanden kunde lämna unga lagöverträdare utanför möjlighet till rättsligt förfarande. Men å andra sidan fann ämbetet att de till buds stående straffen inte helt kunde anses anpassade till den grupp det här var fråga om. Samma förhållande gäller för dagen, möjligen än mer tillspetsat. De allmänpreventiva straffen såsom fängelse och böter är inte verkningsfulla straff. Korta och ytterst flyktiga fängelsevistelser som det kan bli aktuellt för unga lagöverträdare vid de första tillfällena inger ingen respekt eller uttrycker inte det allvar som samhället ser på deras gärningar. Böter ensamt eller i kombination med villkorlig dom är inte heller det verkningsfulla straff, särskilt som unga sällan har en fast inkomst. Lika verkningslöst är att i de övre åldrarna rekommendera Återstår därför åtalsunderlåtelse för myndigheten, för att komma ur en komplicerad situation. Den alltmer tilltagande ungdomsbrottligheten kräver därför ett nytt anpassat straffsystem för unga lagöverträdare. I ett sådant straffsystem skall naturligtvis som en av huvudpunkterna vara kontraktsvård för dem som begått brott i anslutning till missbruk eller för finansierande av missbruk. Ett nytt straffsystem bör inte utesluta de straff som finns i dagens straffsystem, men arsenalen av åtgärder som mer inriktar sig på unga bör tillföras systemet. Huruvida de förslag som BRÅ tagit upp i sin PM Nytt straffsystem är tillräckliga kan vi inte uttala oss om. De åtgärder BRÅ föreslagit avser även vuxna lagöverträdare, för vilka dagens straffsystem är anpassat och knappast behöver reformeras. Ett nytt straffsystem för unga lagöverträdare bör ha såsom bärande element, fostrande och normgivande delar. Vidare bör ett sådant straffsystem bygga på omedelbarhet, dvs. att gärningsmannen själv får delta i återuppbyggnad eller återställandet av genom vandalisering skadad egendom. Den unge skall bringas att aktivt delta i återställandet av tillgripen egendom eller på annat sätt återskapa det som genom hans/hennes vållande skadats. Mot bakgrund av vad som anförts hemställs 1. att hos regeringen begär en översyn av lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, 2. att hos regeringen begär en översyn av ansvarsfördelningen mellan och åklagarmyndigheten syftande till klarare regler, 3. att hos regeringen begär en utredning rörande ett nytt straffsystem anpassat för unga lagöverträdare.