mot · G6022040 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. En verkningsfull kamp mot den ekonomiska krisen förutsätter en kvalitativt annorlunda och långsiktigt upplagd industripolitik. saknar en sådan politik. Det som här traditionellt betecknas som industripolitik är ett osammanhängande knippe av kortsiktiga åtgärder, vilka inte hålls samman av något egentligt mål eller någon medveten strävan. I föreliggande motion skisseras bakgrunder, problem och åtgärder, som krisen aktualiserar inom industripolitikens område. * * * * * Till en början måste industripolitiken organiskt knytas samman med det större samhälleliga perspektivet. Industripolitik uppfattas i etablerade sammanhang vanligen teknokratiskt och ekonomistiskt - ett komplex av tekniskt-ekonomiska faktorer, som är mer eller mindre värdeneutrala. Ett industriellt samhälles inbyggare kan inte vika undan frågor såsom vad slags samhälle, som framgår ur en viss industriell och teknologisk utveckling, hur maktförhållanden, värderingar, kultur m. m. påverkas. Av nämnda skäl måste man också frigöra sig från föreställningen, att industripolitik skulle stå neutral i förhållande till samhällsklasserna. Idén att vi sitter alla i samma båt, att industripolitik är ett nationellt intresse i vilket företagare och fackföreningsrörelse förenas, är falsk. Sådana föreställningar uppkommer bara, där ett självständigt ideologiskt medvetande hos arbetarrörelsen saknas eller är dåligt utvecklat. En arbetarrörelse, vars mål är social frigörelse och ett klasslöst samhälle, inser att det på ett större samhälleligt plan måste råda obönhörliga objektiva motsättningar mellan olika intressen och strävanden i det industriella produktionssystemets utvecklingsprocess. I valet av industripolitik tarman, vare sig man vill det eller ej, ställning härtill. Det är emellertid tänkbart att den ideologiska strävan kan vara förenlig med varierande industripolitiska strategier. Det gäller såväl om man utgår från en kapitalistisk som en socialistisk strävan. ***** Svensk industripolitik är passiv och odynamisk. Den består grovt uttryckt av: 1. olika subventioner till företag i form av pengar och tjänster, 2. inslag i statlig forskningspolitik (delvis en förtäckt subvention), 3. speciella regionalpolitiska förmåner samt 4. viss statlig utrednings- och analysverksamhet. Företagsstödet är dels mer generellt, dels avdelat till utpräglade krisbranscher. Krisstöden har varit nödvändiga och oundvikliga men kan sägas ha varit alltför litet inriktade på förnyelse. I realiteten har det statliga engage manget väsentligen blivit ett sätt att överföra privatkapitalets avvecklingskostnader på samhället. Det regionalpolitiska elementet i industripolitiken har varit svagt och inte stått i proportion till krisregionernas behov och situation. Den offentliga analysverksamheten är intressant men utgör mer en spegling av utvecklingen än en bas för självständig politisk meningsbildning. Nästan all industripolitik bedrivs i ett mycket kortsiktigt perspektiv. S. k. strukturplaner för krisbranscher har bara några få års räckvidd. Som långsiktigt räknas allt . Sektoriseringen är utpräglad, varje område betraktas för sig. Graden av förutseende är ringa, och insatserna oftast sena. Framtiden förekommer i det industripolitiska tänkandet enbart som mycket lösliga förutsägelser om trender, och det betonas att man egentligen inte kan sägas något säkert. Kort sagt: det existerar ingen strategi. Avsaknaden av strategi har en bestämd bakgrund. tillhör kretsen av gamla, västliga industriländer. Krisens strukturoch stagnationsproblem har där gjort sig starkt gällande. Framtidsförväntningarna är svaga. Det brister i kritisk självständighet och nyorientering även på det ekonomiska och politiska tänkandets områden. Denna atmosfär har fött romantiska och primitiva föreställningar, vilka griper tillbaka på den klassiska liberala ekonomins schabloner. Synen på industripolitiken är märkt av detta. Industriell utveckling ses som enbart styrd av marknaden. Den är den anonyma, oåtkomliga allmakten, vars bud inte kan trotsas, med mindre än att avvikelsen straffar sig själv. Industripolitik blir med en sådan inställning en fråga om att anpassa sig till marknaden, att finna någon nisch där. Vad som i sin tur styr marknaden är något man varken vet eller anser sig behöva veta. Eftersom marknaden inte anses kunna förutses, och eftersom prismekanismerna sörjer för att rätt produktion kommer till stånd, får industripolitiken givetvis en osammanhängande, nyckfull och kortsiktig karaktär. Det som sker, sker. Medvetenheten blir låg, då alla tankar på förutseende eller styrande åtgärder avvisas. Industriella framsteg ses som följder av geniers, uppfinnares och ledares initiativ. Personligt ledarskap och elitism förgudas, processens samhälleliga karaktär underskattas, institutionella förhållanden nedvärderas som byråkratiska hinder eller kollektivism. Det är en allmän återgång till en individ-centrerad vilda-västern-bild av modern industrikapitalism - allt medan i verkligheten kapitalismen blir alltmer institutionell och de institutionaliserade jätteföretagens inflytande och betydelse allt större. Denna förljugenhet omöjliggör en verklig problemanalys. Den speglar bara den ekonomiska oligarkins tilltagande egoism och impotens. Högre vinster, lägre löner, mer export och multinationalisering av ekonomin, ersätt politiker med köpta ekonomer och politik med varumarknadens spel - där är den stagnerande kapitalismens krisprogram, ägnat att föra krisens bördor över på andra än oligarkin. Gentemot denna konstlat pionjärromatiska konservatism har svensk arbetarrörelse f. n. inget verkligt alternativ. Socialdemokratins ledning ställer tvärtom aktivt upp på kortsiktigheten, marknadsanpassningen och den falska bilden av kapitalismen. 1930-talets för sin tid nya krispolitik har ingen motsvarighet . Exportoffensiv och sänkta reallöner är budskapet från både börshus och kanslihus. * * * * * Det har sitt intresse att ställa den förhärskande synen på industripolitik i mot den som präglar ett annat avancerat kapitalistiskt etablissemang med hög kapitalkoncentration - det japanska. I återgivningen av officiella japanska ståndpunkter om nutida och framtida industriproblem framgår bl. a. följande: Japansk industripolitik är medvetet långsiktig. Bestämda val av utvecklingsledande sektorer görs och vägleder investeringspolitiken. Detta är en huvudfaktor bakom den japanska industrins förstärkta relativa position efter 1950 och dess relativt sett snabbare produktivitetsutveckling och modernisering. Japansk industripolitik utformas i en samlad institutionell ram och leds av statliga organ. Ehuru den ideologiska sammansmältningen med storkapitalet är fullständig, företräder statsorganen aktivt de övergripande intressena gentemot de enskilda företagen. Planeringen är indikativ och ej styrande, men genom statsorganens starka ställning - även i projektens konkreta utformning - har företagen vanligen inget reellt alternativ utanför de statliga riktlinjerna. Den officiella japanska framtidsvisionen innefattar bl. a. följande premisser: Exporten skall relativt sett dämpas i förhållande till produktion för en vidgad nationell marknad. Detta skall ses mot bakgrund av att exporterar av BNP mot . Den offentliga sektorn växer snabbt i dagens och förutses växa än snabbare i relation till BNP. Skattetrycket förutsätts öka för att möta eftersläpningen i sociala och levnadsförhållanden. Man väljer medvetet utvecklingsledande sektorer, vilka är väsentligen andra än de som varit exportledande. Nationell teknologisk självständighet betonas. Grundforskning skall stärkas på den rena produktforskningens relativa bekostnad. Filosofi och metod i japansk kapitalistisk industripolitik är alltså på nästan alla väsentliga punkter motsatt kapitalistisk industripolitik i . Vi framhåller nu ingalunda industripolitik, därför att den till sitt sociala innehåll skulle vara eftersträvansvärd. Den har tvärtom en mängd djupt stötande drag. Exploatering av människa och natur är, liksom det sociala förtrycket, långt brutalare i än i . Klasstriderna är följaktligen också bittrare - talet om japanska arbetares samhörighet med företagen är en myt. Det intressanta ligger i stället i analys och metodik, som så helt skiljer sig från den svenska motsvarigheten. Härskande föreställningar i ter sig primitiva och verklighetsfrämmande. De japanska utgår från en långt sannare bild av en högt utvecklad industrikapitalism och dess villkor. Man inser exportstrategins begränsning. Man erkänner behovet av förutseende och planering (låt vara enbart kapitalistisk sådan). Man ser marknaden lika mycket som en produkt av industrins agerande som en bas härför. Man har inga illusioner om fria företag och företagare - man ser de institutionella sambanden och utvecklingens karaktär av integrerad process. Dessa observationer är giltiga också för andra mogna - eller övermogna - kapitalistiska hör till denna grupp av ekonomier. * * * * * Uppgiften för svensk arbetarrörelse är att dels övervinna den industriella krisen, dels knyta antikrispolitiken på det industriella planet till en förändring av kvalitativa samhällsförhållanden - främst den sociala och ekonomiska maktstrukturen. I ljuset av denna uppgift ter sig nuvarande svenska industripolitik passiv och konservativ. Den måste därför nyformuleras. Detta bör ske utifrån några grundläggande element i krisens natur och den ekonomiska situationen över huvud taget. Kortfattat är utgångspunkterna därvid följande. I regeringens finansplan framställs krisen väsentligen som en produkt av åtstramningspolitiken i ett antal industriländer. Åtstramningspolitiken förvärrar visserligen krisen men förklarar den inte och utgör inte dess orsak. Krisen består av flera element. Den är till en del en kortsiktig vågdal av den art, som regelmässigt förekommit i kapitalistiska ekonomier . Orsaken härtill är temporär överackumulation av kapital som följd av ekonomins anarkiska karaktär (investeringsbeslut är inte samordnade) samt en inneboende motsättning mellan arbete och kapital. Den senare skapar tendens till kontinuerlig obalans mellan produktion och avsättning. Dagens korta konjunkturkris ingår i en längre våg, inom vilken de korta nedgångarna blivit allt djupare. Den längre vågen började kring 1965. Den sammanfaller med en stor omgruppering av kapital och en snabbt tilltagande multinationalisering av världsekonomin. Omgrupperingen har många inslag -t. ex. den ökade kapital- och industriutflyttningen från , den mindre mångsidigheten i inhemsk produktion, den ökade kapitalkoncentrationen, det större importberoendet. Inom krisens allmänna ram utlöses vidare vissa för typiska strukturproblem, bundenhet vid energikrävande och råvaruextensiv produktion, långsiktigt sjunkande relativpriser på vissa viktiga stapelvaror. Liknande fenomen i svensk ekonomi förekom årtiondena kring 1880 och . blemet förvärras av att det i hög grad drabbar vissa landsdelar med ensidig, kolonial ekonomi. Industriell teknologi håller på att anta radikalt annorlunda former. Följderna blir sannolikt dels att hela skikt av en befolkning ställs utanför normala samband med arbetsliv och samhälle, dels ökad uppknytning av mindre länder till koncept formade av industriella stormakter och/eller transnationella finansimperier. Ingen tycks heller ha grepp om de allmänna djupgående följderna för hela samhällets utformning, som den nya teknologiska epoken kan framkalla. Det enda som hållit de drastiska förändringarna tillbaka är depressionen själv med sitt pessimistiska investeringsklimat. Krisen förstärks över huvud genom det privata kapitalets svaga förväntningar. Defensiva strategier, kortsiktiga perspektiv och förskjutning av aktiviteten till finansiella operationer dominerar. Politiskt har detta en tendens att befordra och skärpa diverse kompenserande företeelser: rustningssträvanden, aggressivitet, imperialism, tilltagande likgiltighet inför sociala och ekologiska aspekter på industrialismen. Till de ideologiska följdföreteelserna hör också vad man kallar konsumism - dvs. en inriktning på varu- och prylkonsumtion som ett huvudändamål för det mänskliga livet. Det är varorna som gör människan. Följaktligen blir också det ekonomiskt-politiska programmet för både borgerligheten och det ledande skiktet inom socialdemokratin att söka återvinna speciella typ av tillväxtekonomi. « * * * * Från de generella dragen i krisens dynamik ger sig sedan ett antal bestämda slutsatser rörande den svenska industriutvecklingen. Exportstrategin är felaktig och riskfylld. Exporten kan inte väntas bli ledande i industrialiseringens nya fas. Devalveringen ändrar i grund ingenting - särskilt inte på en smula sikt. Flera länder (, , ) devalverar , pundet och dollarn flyter nedåt. Världshandelns utveckling är svag, särskilt inom de regioner, dit svensk export är koncentrerad. Att ytterligare öka multinationalisering och specialisering i svensk industri är heller inte fördelaktigt. Huvudbasen för nyindustrialiseringen blir nationell. Den inhemska efterfrågan får vital betydelse. Detta står i motsättning till såväl den hittillsvarande tendensen som den ekonomiska politikens inriktning. Det stämmer däremot med det allt tydligare behovet att försvaga en någorlunda rimlig grad av ekonomisk och politisk självständighet för landet. Ingenting visar att det privata storkapitalet kan förväntas bli ledande i en nödvändig nyindustrialisering. Den ledande faktorn måste i stället vara ett program utarbetat och lett i samhällelig regi. Inom detta program måste en rad långsiktiga vägval träffas. Man måste äntligen erkänna att produktionen påverkar marknaden minst lika mycket som marknaden påverkar produktionen. Arbetarrörelsen och arbetarpartiernas parlamentariska majoritet måste ha en klar, självständig filosofi rörande framtidens industriella teknologi. Den senare innehåller en potential av djupt motsägelsefulla möjligheter. Sådana möjligheter måste främjas, som tjänar uppbyggnaden av ett jämlikhetens och demokratins samhälle, som motverkar hierarkier, elitism och kunskapsmonopol och som kan bidra till lösningen av motsättningar mellan produktion och ekologi. Tillväxt måste tolkas i kvalitativa, sociala värdetermer och mindre i kvantitativa. Det blir också allt uppenbarare att måste välja en självständig väg i den fortsatta industrialiseringen. En liten nation får inte låta internationaliseringen drivas över den optimala gräns, bortom vilken landet blir en ekonomisk banan-republik. Frihandeln får inte övertolkas därhän, att multinationella imperier styr alla grundläggande villkor för den industriella utvecklingen. En överdriven grad av specialisering av industrin bryter dessutom sönder de samband, som eljest råder i en industriell ekonomi. Detta tenderar att skapa en rad problem i form av stockningar, marknadsstörningar och strukturella obalanser. Ett program för landets industriella utveckling bör därför ta sikte på att återställa förlorade samband och eftersträva en större allsidighet i den industriella produktionen som helhet. Det nu anförda problemet bildar en viktig del av de analyser och diskussioner som förs rörande ekonomisk utveckling. I allt högre grad framstår ett sammanhållet nationellt hushållningssystem som ett villkor för en sund och balanserad industrialisering. Snabbare varucirkulation, inbyggda slitage och produktvariationer som är socialt och civilisatoriskt ändamålslösa måste motverkas. Sådan teknik och produktion skall i stället främjas som tjänar lösandet av stora sociala och miljömässiga problem, och som förbättrar levnadsförhållandena i en djupare mening. Det är t. ex. viktigare att omvandla de totala stadsmiljöerna, så att de blir uthärdligare för barnen, än att lyckliggöra de vuxna med två eller tre personbilar per hushåll. Det är viktigare att bygga upp arbetarkooperativ i än att med investeringar i världens frizoner skärpa utplundringen av fattiga och beroende folk. Det är viktigare att mobilisera den breda befolkningens förmåga till kunskap och insikt, än att främja produktionssystem, som delar folk i kunskapseliter och maktlösa underproletariat. Det finns med andra ord avgörande vägval, som väntar i den svenska industrialiseringens nästa avsnitt. Frågan gäller, vems värderingar som skall avgöra dem. ***** Mot den här skisserade bakgrunden kan ett program för en vidare, långsiktig industrialisering av formuleras i följande punkter: Ett samlat nationellt program för industrins utveckling bör utarbetas. Det bör i en perspektivplan fastlägga utvecklingslinjer och områden för avgörande nya insatser. bör målet för programmet vara ett nytillskott av 100 000 heltidsarbeten utöver den rådande trenden. Ansvaret för programmet är en samhällelig angelägenhet. Det måste utarbetas under ledning av regering, riksdag samt valda företrädare för fackföreningsrörelsen och ett - förhoppningsvis - helt löntagarstyrt fondsystem. Olika former för gemensamt och samhälleligt ägande torde bli oundgängliga för merparten av den nya industrin. Affärsbanker och finansinstitut bör nationaliseras. De bör med sin fackexpertis delta i programmets utarbetande. Programunderlaget bör vara en kombination av ekonomisk, industriteknisk, naturvetenskaplig och socialvetenskaplig kunskap, där man strävar efter samhälleliga perspektiv. Programmet bör allmänt syfta till att minska det tunga inslaget av råvaruproduktion, halvfabrikat och energikrävande processer till förmån för vidareförädling och avancerad färdigvaruproduktion. Detta är nödvändigt, inte minst för att bryta den ensidiga ekonomi, som traditionellt präglar stora delar av landet. De områden som främst kan komma i fråga som ledande i utvecklingsprogrammet är: teknik för utbildning och kunskapsförmedling alternativ, förnybar energi Behovet att utveckla en rimligare nationell självständighet på nyare avancerade områden får inte ställas i motsättning till behovet av förnyelse i traditionella industrier, som järn-, stål- och skogsindustri. Även om de senare inte kan ge nettotillskott till sysselsättningen, är de i behov av insatser för att försvara befintliga positioner. Delar av den nyare industrin bör därför inriktas på att stödja modernisering av de gamla basindustrierna (processanläggningar, energiteknik). Dator- och elektronikbranscherna bör nationaliseras. Det är helt nödvändigt att skapa en bas för frigörelse från utländska koncept och utländsk produktion på området. Detta är ett villkor för att den nya tekniken skall kunna formas efter progressiva sociala och mänskliga värderingar och accepteras som sådan. Nästa generation datorer bör grundas på självständiga koncept. Datoriseringen av tillverkningsindustri och administration bör styras så, att den mobiliserar kunskap hos de breda skikten arbetande och tillgodogör sig befintlig yrkeskunskap. Efterfrågebasen för väsentliga delar av den nya produktionen måste skapas genom samhällsinvesteringar på viktiga områden. Dessa kan riktas så, att genomgripande resultat uppnås på områden, där förnyelse är särskilt angelägen. I programmets tidiga skede kan de spårbundna trafiksystemen och processindustrins modernisering vara exempel härpå. Likaså är installationer och metoder för att bekämpa arbetsmiljöfaror inom industrin ett område, där avsevärda sociala och ekonomiska vinster kan bli följden. Samhällsinvesteringarna har över huvud stor betydelse som normgivare för produktionens utformning. De regionala obalanserna och kriserna måste föranleda en riktad fördelning av de nya industriinvesteringarna. Detta är särskilt viktigt, med tanke på att strukturproblemen är proportionsvis svårare i skogslän och bruksbygder- även om arbetslösheten kvantitativt är större i söder. Tillskottet av nya arbeten i skogslänen måste sålunda vara proportionellt större än deras andel av arbetslöshet och undersysselsättning. En mindre, men inte oväsentlig del av de nya investeringarna bör ägnas vad man i bl. a. brukar kalla autonoma strukturer. Dit hör arbetar- och bondekooperativ eller andra typer av företag i mindre skala, vilka är delar av regionala självförsörjningssystem. De utgör alternativ till överdrivet koncentrerade strukturer och är ägnade att minska den regionala sårbarheten. Deras aktivitetsskapande roll i en eljest starkt institutionaliserad industrialism skall inte heller underskattas. En förändring inom vissa ramar av förhållande till vad som kallas frihandelssystemet är nödvändig. Även om behåller en relativt stor utrikeshandel (av BNP torde vara minimum även med våra utgångspunkter), är en måttfull protektionism oundviklig för uppbyggnaden av vissa nya typer av produktion. Begränsningarna behöver dock inte bli mer omfattande än de som redan i skilda former tillämpas av flera stora industriländer (, ). De kan i betydande mån ha formen av styrda samhälleliga beställningar. I en ny industriell epok måste också ett genombrott ske för nya former av arbetsorganisation och förvaltning. Man måste bryta med de hierarkiska och elitistiska styrprinciperna, och ersätta dem med demokratiska förvaltnings- och styrformer, där de arbetande själva är den kollektiva ledande kraften. Nya såväl som existerande samhällsägda industrier är naturliga spjutspetsar i denna demokratisering. Till demokratiseringen är också knutet en förändring i den ekonomiska teoribildningen. Tillväxt är att definiera som en ökning i produktionens sociala nytta och dess bidrag till höjande av den samhälleliga livsformens civilisatoriska innehåll. Rovdrift och förgiftning är inte tillväxt, så är inte heller fler varuenheter med urholkat bruksvärde. Tillväxt är egentligen bara lika med produktion, som utan att föröda rikedomens urkällor - naturen och arbetaren - med en minskande daglig arbetstid förmår åstadkomma en ständig ökad mängd bruksvärden till ett samlat bytesvärde. finns eller är under utveckling, som möjliggör ett sådant ekologiskt och rationellt industrisamhälle. Det gäller att hindra denna tekniks deformering för rent kommersiella syften. Det gäller med andra ord makten över den. Att beräkna kostnad och effekt av ett långsiktigt industriprogram är vanskligt. Det underlag som finns i form av prognoser och s. k. scenarier är alltför svävande. Med reservation härför kan dock vissa uppskattningar göras. Industrins bruttoinvesteringar var och de väntas minska något 1983. Uppskattningar från pekar mot en total bruttoinvestering i industrin av 190 miljarder pris. Den aktuella trenden tyder på ca 170. Ett tillskott av 100 000 nya heltidsarbeten nödvändiggör - uppskattat med ledning av tidigare investeringsmönster och utveckling av antalet arbeten - en höjning av investeringarna med . Beloppet varierar med hänsyn till utbyggnadens fördelning på produktionsgrenar. Finansieringen av programmet är tänkbar i något olika former, bl. a. beroende på hur pass ambitiöst man arbetar med att bygga upp någon form av löntagarstyrt fondsystem. Via ett fondsystems kanaler eller via beskattning kan man också dra in delar av de medel, vilka nu används för finansiella operationer av improduktiv natur. I övrigt kan man - i olika proportioner tillföra medel via statsbudget, statlig upplåning och direkt via banksystemet. Uppskattningar av hur antalet nya arbeten kommer att fördelas är svåra att göra utan mer förfinade modeller. De tal som här anförs ska ses, inte som prognoser, utan som möjliga och önskvärda mål för medvetna och riktade insatser. De skiljer sig i detta avseende från tal, vilka redovisas av t. ex. i dess prognoser och sannolikhetsbedömningar. Då det gäller fördelningen på produktionsområden får talen ses som approximativa. Inom samma totala program är något annorlunda kombinationer tänkbara. De här redovisade talen bygger på en förhållandevis snabb utbyggnad av ny teknik - som förut sagts gäller förutsättningen av en samhällsstyrd datorisering utifrån nationella program. Vad som vinns i antal arbeten genom en sådan snabb utvecklingstakt kan naturligtvis minska tillskotten i vissa andra branscher, beroende på att automatisering av tillverkningsprocesser där går snabbare.