mot · G6022214 · 1983-02-28 00:00:00 — m. fl. Ändring i m. m. (villkorlig frigivning och kriminalvård i frihet m. 1982/83:85) Ett införande av obligatorisk villkorlig frigivning innebär att straffdom endast får rättsverkan till en del. Genom en lagregel bestäms att vad som framgår av andra lagregler endast delvis skall äga tillämpning. En sådan ordning underminerar lagarnas och domstolarnas auktoritet. De utförliga resonemang om individual- och allmänpreventiva hänsyn som ligger till grund för domstolarnas straffmätning, och som redovisas i domen, blir helt desavuerade genom en obligatorisk villkorlig frigivning. Lagrådet är av samma uppfattning och skriver i sitt yttrande: Allmänt sett framstår det som otillfredsställande, inte minst med hänsyn till förtroende för rättsväsendet, om de faktiska rättsverkningarna av en straffdom på detta sätt kommer att väsentligt skilja sig från vad den enligt lydelse går ut på; man kan få intrycket att domstolar och åklagare inte menar allvar med uttalanden som i sådan grad avviker från verkligheten. Brottsutvecklingen i inger oro. I denna situation är det angeläget att nya lagregler stärker respekten för lag och skärper kampen mot brott. Ett förslag om obligatorisk villkorlig frigivning verkar i motsatt riktning. Den obligatoriska frigivningen saknar också stöd i det allmänna rättsmedvetandet. Enligt vår mening bör därför obligatorisk villkorlig frigivning avvisas på principiella grunder. Huvudprincipen måste vara att utdömt straff skall avtjänas. Syftet med föreliggande förslag har varit att minska antalet och längden av de straffrättsliga frihetsberövandena. En sådan utveckling har ansetts vara önskvärd av såväl humanitära som ekonomiska skäl. Det står klart att långa fängelsestraff har negativa effekter på den intagne. I vissa fall kan dock frihetsberövandet vara positivt , genom att den dömde kommer ifrån en socialt olämplig miljö. uppfyller rättstillämpningen målet att så långt som möjligt begränsa användandet av och längden på fängelsestraff. I det längsta, om ej hänsyn till den allmänna laglydnaden lägger hinder i vägen, väljer domstolarna andra påföljder än fängelse. Vid bestämmande av frihetsstraff utnyttjas dessutom regelmässigt endast straffskalornas nedre del. Ofta dömer domstolarna till det lägsta straff som är möjligt enligt den tillämpliga straffskalan, särskilt vid brott som har högt straffminimum. Utrymmet för att med nuvarande straffskalor ytterligare begränsa användandet av frihetsstraff måste därför anses vara begränsat. Frihetsberövandets allmänpreventiva effekt gör det vidare inte möjligt att genomföra en generell minskning av antalet frihetspåföljder eller längden på fängelsestraffen, utan att medborgarna uppfattar det så att gränserna vidgas för vad samhället anser sig kunna tolerera i fråga om brottslighet med följande begränsning av samhällsskyddet. Lagrådet anför också att "Mot en förkortning av frihetsstraffen skall då vägas den betydelse straffet kan ha för att tillgodose allmänpreventiva skäl och samhällsskyddsaspekter. Någon sådan avvägning redovisas inte i propositionen. Förslaget innebär att strafflatituder, som var föremål för ingående överväganden i samband med lagens tillkomst, kommer att devalveras . Detta utan att frågan prövats så ingående som en så dramatisk förändring av straffens längd motiverar. Via en generell tillämpning av den fakultativa frigivningen som vi starkt kritiserat, har en förkortning av fängelsestraffen smugits igenom. är tanken att en ytterligare förkortning skall genomföras. Ur allmänpreventiv synvinkel är denna kraftiga schablonmässiga rabattering av fängelsestraff synnerligen olämplig. I anledning av förslaget om påföljden villkorligt fängelse säger departementschefen: "Innan båda kommittéerna har slutfört sitt arbete och möjligheter finns att på grundval av ett fullständigt beslutsunderlag få överblick över hur hela påföljdssystemet bör vara utformat, bör man därför enligt min mening inte lämpligen ta slutlig ställning (prop. s. 62). Denna vägledande uppfattning gäller med än större tyngd för frågan om ett införande av obligatorisk villkorlig frigivning som har en betydande principiell räckvidd. Regeringen har inte anfört skäl som motiverar att denna fråga behandlas skilt från påföljdssystemet i övrigt. Enligt vår uppfattning är det därför synnerligen otillfredsställande att regeringen valt att bryta ut denna ur sitt kriminalpolitiska sammanhang. Även lagrådet är starkt kritisk till regeringens handläggning. Det olämpliga i förfarandet framstår mycket tydligt genom att fängelsestraffkommittén synes egentligen vilja föreslå ett avskaffande av den villkorliga frigivningen, men avstått härifrån av praktiska skäl som flera remissinstanser förordat ett avskaffande av den villkorliga frigivningen. Endast vid en samlad bedömning av påföljdssystemets utformning och kriminalpolitikens utveckling kan en nödvändig avvägning mellan olika intressen göras. Förslaget innebär att de faktiska strafftiderna för en lång rad - i många fall grova - brott minskar med en tredjedel. Detta sker utan någon bedömning huruvida de aktuella brottstyperna, var för sig, per skall ha ett lägre straffvärde. Enligt preliminära beräkningar från kommer ca 450 intagna att friges . Detta innebär en mycket kraftig belastning på frivårdens resurser. Lämpligheten av att frisläppa ett så stort antal intagna kan starkt ifrågasättas. Det kan inte uteslutas att den reella strafftiden vid några brott skall sänkas. Det är heller inte osannolikt att tiden i vissa fall skall förlängas. Dessa avvägningar bör dock göras vid en samlad bedömning där såväl övergripande kriminalpolitiska synpunkter som de enskilda brottstypernas straffvärde noga beaktas. Skulle resultatet av denna bedömning bli att påföljderna bör förändras, skall detta ske genom att strafflatituderna ändras. Vi finner därför att den föreslagna schablonförkortningen av fängelsetiderna är oacceptabel. Av propositionen framgår att vid sidan av de humanitära skälen har ekonomiska motiv spelat en framträdande roll för förslaget om förkortning av fängelsestraffen. Regeringens slutsats av att landets fängelser är mycket hårt belastade är att fängelsestraffen är för många och för långa. Enligt vår uppfattning är skälet att brottsligheten är för omfattande och grov. Statistik över brottsutvecklingen stöder denna uppfattning. Departementschefen säger att beläggningen på fängelserna har gett upphov till betydande kapacitetsmässiga problem och han fortsätter för mig står det klart att det även från samhällsekonomiska synpunkter måste vara ett önskemål att denna utveckling bryts. Vi anser att kriminalpolitiska avgöranden skall bestämma brottspåföljderna, inte ekonomiska. Regeringsförslaget ger starkt intrycket av att vi riskerar att få fängelestraff, vars längd är beroende av kortsiktiga ekonomiska bedömningar. Denna typ av indexreglerade fängelsestraff säger vi bestämt nej till. Den fakultativa villkorliga frigivningen har kommit att tillämpas närmast som om den vore obligatorisk. De argument som vi ovan redovisat mot den obligatoriska frigivningen äger ägen giltighet beträffande en generellt tillämpad fakultativ frigivning. Den i praktiken tillämpade regeln att villkorlig frigivning vid fängelsestraff och sker efter två tredjedelar av strafftiden, medan frigivning vid längre fängelsestraff sker redan efter halva tiden är stötande både ur proportionalitetssynpunkt och av allmänpreventiva skäl. Lång strafftid kan enligt vår mening aldrig schablonmässigt anses vara sådant särskilt skäl som anges i 26 kap. 6 § 1 p . Utgångspunkten för straffverkställighet skall vara att utdömt straff skall avtjänas. Det är domstolarnas sak att göra en total bedömning av vad som är en adekvat påföljd i det individuella fallet. Endast undantagsvis bör utdömd påföljd genom administrativt beslut förändras. Mot bakgrund av det anförda och med särskilt beaktande av att mera ingripande förändringar i principerna för straffverkställighet bör göras vid en bedömning av påföljdssystemet i sin helhet, föreslår vi att förslaget när det gäller villkorlig frigivning avvisas. Vi anser det dock nödvändigt att praxis ändras så att strafftid längre än och inte generellt ger villkorlig frigivning efter halva tiden. Hur framtidens frivårdssystem skall utformas bör diskuteras i samband med att frivårdskommitténs slutbetänkande presenteras. Mot bakgrund av vad som anförts hemställs 1. att avslår proposition 1982/83:85 i vad avser förslag om införande av obligatorisk generell frigivning, 2. att avslår förslag till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt i vad avser 33 §. () () () () () () () () () ()