mot · G6021647 · 1983-01-25 00:00:00 — Man bör inte - som regeringen gör med denna budgetproposition - först ta flera steg i fel riktning och sedan tro att det blir lättare att ändra kurs. Varje steg bör leda åt samma håll. Som vi utvecklade i vår motion 1982/83:120 skapar växande budgetunderskott inflation, hög ränta och minskat utrymme för industrins investeringar. Rent principiellt tycks regeringen dela denna uppfattning. I finansplanen säger man: Genom de allt större underskotten försvåras en framgångsrik inflationsbekämpning som den offentliga sektorns ökade anspråk på kreditmarknaden riskerar att driva upp räntan, tränga undan företagens investeringar och hämma den ekonomiska tillväxten. (s. 18). I motsats till regeringen vill emellertid följa upp denna insikt med åtgärder som leder till problemets lösning. Problemet med det växande budgetunderskottet och de därmed i accelererande takt ökande räntebetalningarna har också en moralisk dimension. De offentliga utgifter som vi inte vill betala för måste betalas av kommande generationer. Deras konsumtionsutrymme minskas av vår överkonsumtion . De förändringar på budgetens utgiftssida som vi föreslår innebär en begränsning med ca på helår. För /84 inskränker sig besparingarna till ca . De besparingar inom de statliga transfereringsutgifterna som beslutade om, men som rivits upp genom beslut i höstriksdagen, bör enligt vår mening återställas. Därigenom minskar statens utgifter för sjukförsäkring, pensioner, arbetslöshetsförsäkring och barnomsorg med tillhopa ca på helår räknat. Förändringarna bör gälla , varför halva effekten kommer på /84. Därtill vill vi föreslå vissa ytterligare besparingar inom ramen för livsmedelssubventionerna, bostadssubventionerna, statens bidrag till kommunerna samt ökat avgiftsuttag på vissa områden. Totalt kan dessa utgiftsminskningar beräknas till ca på helår och ca hälften på /84. Vi har också i motion 1982/83:141 (Rekonstruktion av Statsföretagsgruppen) föreslagit kapitaltillskott på ca i stället för regeringens förslag på ca för innevarande budgetår. Den princip om utförsäljning av statliga företag som där föreslås kan tillämpas även på andra statliga företag, varför medelstillskottet till t. ex. Svenska Varv kan beräknas bli avsevärt lägre än vad regeringen kommer att anvisa. Till dessa större poster kommer vissa mindre. Vi menar att den statliga byråkratin kan reduceras, med en sammanlagd besparingseffekt på åtminstone 50 milj. kr. Den föreslagna utgiftsökningen till presstödet avvisas till större delen. För ytterligare poster av detta slag hänvisas till specialmotioner. På utgiftssidan har vi två större ökningsposter. Den första gäller u-landsbiståndet. kan inte acceptera den minskning av biståndet som föreslås och föreslår därför en uppräkning av anslaget till 6 835 milj. kr. för att utan dubbelräkningar nå upp till samma andel av BNI som . Den andra större ökningen på utgiftssidan gäller barnbidragen. Vi föreslår där en ökning med . per barn och år. Enligt vår uppfattning är barnbidragen en bättre metod att stödja barnfamiljerna än de generella livsmedelssubventionerna som tillfaller alla medborgare. Enligt vår uppfattning är det naturligt att genomföra nödvändiga besparingar i första hand i generella transfereringar, dvs. sådana transfereringar som kommer alla eller nästan alla till godo. tidigare anslutit sig till denna linje. Vi anser mot den bakgrunden att den ökning av livsmedelssubventionerna om vilken beslöt , efter överenskommelse mellan regeringen och kommunisterna, är mycket beklaglig. Subventionerna på allt annat än mjölk bör därför avvecklas i två etapper med början . Beträffande kommunerna har vi redan i motionen redovisat att vissa ytterligare indragningar av medel måste ske. En lämplig metod kan vara att successivt göra om det kommunala skatteutjämningsbidraget till ett inomkommunalt skatteutjämningssystem efter förebild från de kyrkliga kommunerna (och det system som används inom ). Enligt vår mening måste kommunernas inkomster reduceras med ca , vilket motsvarar av hela skatteunderlaget, genom en avgift som delvis finansierar det kommunala skatteutjämningssystemet. För att kommunerna skall kunna klara denna inkomstminskning utan skattehöjningar krävs att volymökningen hålls tillbaka till högst och att avgiftsfinansiering prövas i ökad omfattning. Vi återkommer i dessa avseenden när regeringen presenterat sin proposition i ämnet. Minskningen av bostadssubventionerna kan lämpligen ske genom att de ökningar i hyresrabatter och annat som beslöt om och som motsatte sig åter avskaffas. Beträffande den ökade avgiftsfinansieringen är den ett led i ambitionen att få ett närmare samband mellan en viss tjänst och kostnaden för denna. Regeringen bör ges i uppdrag att återkomma till med förslag i detta syfte. Vi vill dessutom föreslå vissa förändringar på budgetens inkomstsida. I samband med att de åtgärder som går under benämningen de fyra vallöftena återinförs menar vi att mervärdeskatten och arbetsmarknadsavgiften bör sänkas. Detta innebär att den totala effekten på efterfrågenivån blir ungefär densamma som regeringen anvisar. Skillnaden är att relationerna mellan privata arbetsinkomster och offentliga transfereringsinkomster förändras till förmån för de privata arbetsinkomsterna. Detta ligger helt i linje med den långsiktiga utveckling eftersträvar. Dessutom vill vi föreslå vissa förändringar inom inkomstbeskattningen. Genom att såväl löneökningar som inflation ligger klart över den justering av basenheten som gjordes kommer skattereformen att urholkas en del. Vi föreslår därför att den automatiska indexregleringen återinförs redan fr. o. m. bör skattesatsen höjas i skikten 1-4 (från ). Den införda skattereduktionen för fackföreningsavgifter bör avskaffas. Den faller helt utanför ramen för den träffade skatteuppgörelsen. Vi menar också att den just avskaffade skattereduktionen på aktieutdelningar måste återinföras. Detta förslag liksom ytterligare åtgärder beträf fande företagens tillgång på riskkapital diskuteras närmare i en särskild motion. Nettoeffekten för statens inkomster av förändringarna inom inkomstbeskattningen, fackföreningsavgiften och aktieutdelningarna blir i stort sett noll. Indexregleringen kan uppskattas till ca , skattereduktionen för aktieutdelningar till ca i minskade skatteinkomster som den andra inkomstskatteförändringen och fackföreningsavgiften ökar skatteinkomsterna med summa . 7 Den långsiktiga ekonomiska politiken Vi övergår nu till att diskutera den långsiktiga ekonomiska politiken. Vi behandlar i tur och ordning den offentliga sektorn, företagssektorn och hushållssektorn. 7.1 Den offentliga sektorn Vi har redan i inledningen till denna motion framhållit att ökningen av de offentliga utgifterna och det skattetryck de dragit med sig är en viktig orsak till ekonomiska problem. Parallellt med att de offentliga utgifterna stigit snabbt har också den offentliga regleringen av den privata sektorn ökat i omfattning. Det är en viktig orsak till att marknaderna fungerar sämre . Denna offentliga expansion har till största delen ägt rum i politisk enighet. Expansionen har syftat till att lösa olika samhällsproblem och att åstadkomma en rättvis fördelning av välståndet. Emellertid ambitionerna att skapa ett gott samhälle och rädda välfärden inte längre bäst genom fortsatt offentlig utbyggnad. En offentlig sektor som blir så stor att människorna inte är beredda att betala den blir snart ett hot mot just dessa ambitioner. De offentliga utgifternas ökning har dragit med sig ett ökat skattetryck. Vi trode ha det högsta skattetrycket i den fria världen, av BNP. Tecknen på att vi nått skattetaket blir alltmer uppenbara. Skattehöjningar tenderar att påverka ekonomin på sådant sätt att de offentliga inkomsterna inte ökar särskilt mycket eller inte alls. Varje höjning av skatten drabbar de vanliga människorna. Eftersom deras marginaler redan i utgångsläget är små blir man tvungen att kompensera dem för skattehöjningen. Den senaste höjningen av mervärdeskatten är ett exempel. Redan genom olika slag av kompensation torde omkring två tredjedelar av bruttointäkten försvinna. Till detta kommer att ökade skatter på påverkar människors beteende på sådant sätt att skatteunderlaget riskerar minska. Arbetsutbudet, åtminstone det som ger beskattningsbara inkomster, tenderar att minska. Det skärper ytterligare kravet på skattehöjningar osv. i en ond spiral som hotar mycket av välfärdsstatens fundament. De offentliga utgifterna kan, som vi redan konstaterat, komma att överstiga av BNP. I stort sett går hälften av dessa utgifter till offentlig konsumtion och investeringar och den andra hälften till transfereringar, huvudsakligen till hushållen. En viktig utgångspunkt för varje analys av den offentliga sektorns framtida utveckling måste vara att vi nu nått skattetaket. Skatteuttaget kan med andra ord inte höjas utöver den nuvarande nivån på av BNP. Inom ramen för detta skattetryck är det dessutom viktigt att sänka marginalskatterna. Med denna utgångspunkt tvingas vi acceptera att den skattefinansierade offentliga verksamheten långsiktigt inte ökar snabbare än BNP. Det kommer att kräva nedskärningar i de offentliga utgifterna i förhållande till vad de skulle ha blivit utan några nya beslut. Beträffande den statliga konsumtionen har redan en kraftig uppbromsning skett. I stort sett måste man räkna med att verksamhetsvolymen är oförändrad eller något minskad . Den kommunala konsumtionen har ökat kraftigt ; som andel av BNP från till . Trots en uppbromsning har ökningen fortfarande klart överstigit BNP:s tillväxttakt. beräknas volymökningen nu till (överföringen av statliga sjukhus till landsting oräknad). Denna ökningstakt måste enligt vår bedömning reduceras till högst . service därutöver bör byggas ut endast i den mån det kan ske genom omprioriteringar eller genom avgiftsfinansiering. Effektiviteten inom den kommunala servicen bör kunna ökas genom att kommunerna i ökad omfattning utnyttjar möjligheter till konkurrens, t. ex. genom anbudsförfarande och privat entreprenad. Privata initiativ inom områden som huvudsakligen förbehållits den offentliga sektorn bör uppmuntras. Den omfattande omprövning av många offentliga utgifter som har diskuterats ovan bygger på den totala obalans som föreligger mellan utgifter och inkomster. Utgifterna uppgår till av BNP, medan skatter och avgifter uppgår till . Resultatet är ett stort finansieringsproblem, som naturligtvis måste lösas på ett eller annat sätt. Det är knappast rimligt att hävda att en utgiftsandel på är nödvändig för att uppnå centrala välfärds- och fördelningspolitiska mål. Den omprövning som vi menar måste ske behöver ingalunda innebära att de tjänster som f. n. tillhandahålls av den offentliga sektorn inte längre kommer att finnas. Det behöver inte ens innebära att tjänsterna inte kommer att produceras av offentliga organ. Vad som däremot är nödvändigt är att kostnaden för att tillhandahålla dem i större utsträckning bärs av den som förbrukar tjänsterna i fråga. I många fall är det annars svårt att veta om medborgarna verkligen värderar tjänsten lika högt som den resursförbrukning som krävs för att producera den. Detta blir sannolikt än viktigare , eftersom utvecklingen av konsumtionsmönstret troligen innebär en fortsatt förskjutning mot fler tjänster. Finansieringen av dessa blir därmed ett fortgående problem. måste finansieringen av de offentliga transfereringarna ses över. Inom flera av de nu existerande försäkringssystemen måste sannolikt sambandet mellan individens förmån och utgift stärkas. Det gäller t. ex. sjukförsäkringssystemet och arbetslöshetsförsäkringssystemet. De beräkningar som har gjort om ATP-systemet tyder på att finansieringen av även detta system behöver ses över. Det är angeläget att regeringen påbörjar en översyn av hur detta finansieringsproblem för den offentliga sektorn kan lösas och därvid diskuterar såväl en tänkbar framtida struktur som vägen dit. Om man underlåter att göra det blir resultatet förödande för just de medborgargrupper som man främst vill skydda. Som vi tidigare konstaterat måste det vara varje svensk regerings ambition att få till stånd en tillväxt i svensk industri. Det kräver i sin tur att de svenska företagen blir mer konkurrenskraftiga i förhållande till sina utländska konkurrenter. För att nå detta syfte måste en rad faktorer samverka. Vissa av dessa påverkas genom politiska beslut, andra avgörs ute i de enskilda företagen. De viktiga besluten om investeringar, marknader, produktionsinriktning och liknande måste fattas i företagen. Statens uppgift skall vara att skapa en miljö som gynnar företagsamhet och industriell tillväxt. Staten har alltid fattat beslut som påverkat företagens villkor. Men har den statliga politiken kompletterats med en alltmer selektiv närings- och industripolitik. Den har bestått i att staten dels har etablerat ett stort antal institutioner huvudsakligen för förmedling av kapital till företag, dels i statligt stöd direkt till ett antal företag och branscher. Vi menar att den industripolitiska byråkratin måste kraftigt reduceras. Av central betydelse för företagens utveckling är kostnadsutvecklingen. Den bestäms i sin tur framför allt av lönekostnadsutvecklingen. Lönerna avgörs av arbetsmarknadens parter i fria förhandlingar men förutsättningarna härför skapas till stor del av den allmänna ekonomiska politiken. Vid sidan om kostnadsutvecklingen spelar tillgången på riskvilligt kapital i företagen en viktig roll för deras utveckling. Soliditeten, andelen eget (= riskvilligt) kapital i förhållande till det totala kapitalet, har sjunkit kontinuerligt . låg den kring , kring . har osäkerheten i industriella satsningar ökat vilket egentligen borde motivera en starkare soliditet . Det egna kapitalet är nämligen ett slags buffert för företagen som kan parera nedgången vid misslyckade satsningar eller tillfälliga störningar. En god soliditet ökar därför benägenheten att ta risker och ger de anställda en större trygghet. För att stärka företagens soliditet måste de bli mer lönsamma vilket innebär att de skapar nya riskvilliga pengar på egen hand, men framför allt måste de tillföras nytt riskvilligt kapital utifrån, genom nyemissioner av aktier. Det förutsätter en fungerande aktiemarknad. Vi kommer att behandla denna fråga i en särskild motion. Här skall blott några principiella synpunkter framhållas. Vi anser att tillskottet av riskvilligt kapital i första hand bör komma ur enskilda människors frivilliga sparande. Det glädjande gensvaret på mittenregeringens åtgärder för att stimulera aktiesparande har visat att det är fullt möjligt att på detta sätt mobilisera det riskkapital som krävs. Såväl tillskottet av kapital som nyemissionerna på aktiemarknaden har varit stora . a. med hänsyn härtill avvisar vi tanken på kollektiva löntagarfonder. Olika skäl har redovisats för dessa men en röd tråd i argumentationen har varit att ändra maktstrukturen så att politiska eller fackliga organ får överta en allt större del av ägandet i svenskt näringsliv. Vi är övertygade om att det skulle vara utomordentligt olyckligt för den långsiktiga utvecklingen i . Det viktigaste skälet härför har med ägarfunktionen i företagen att göra. Ägarnas kanske viktigaste uppgift, åtminstone i de stora företagen, är att bevaka lönsamhetskravet. De har ett särskilt intresse i det genom att avkastningen på deras insats är beroende av hur lönsamma företagen är. Det är av största vikt att någon grupp i företagen bevakar avkastningskravet. Den allmänna uppfattningen delas i regel av dem som förespråkar kollektiva löntagarfonder. Men de menar att detta krav lika väl kan tillgodoses av politiska eller fackliga styrelser som av enskilda aktieägare (eller deras ombud). Vi tror inte det är fallet. Det kapital som löntagarfonderna förutsätts förvalta kommer genom beskattning ur anonyma källor och inga enskilda berörs direkt av vilken avkastning det ger. I en sådan situation kommer det att finnas en stark benägenhet att tona ned avkastningsintresset och fästa större vikt vid andra, i vissa fall kolliderande intressen. Vi vill i detta avsnitt också framhålla betydelsen av att småföretagen ges rimliga arbetsvillkor. En rad åtgärder har vidtagits, främst på skattesidan, för att förbättra situationen. En fortsättning på detta arbete är nödvändigt. Det finns dock en stark benägenhet hos oss politiker att söka lösningar på problem, det gäller också småföretagens, i nya institutioner. Vi har en stark känsla av att dessas betydelse överdrivs i den politiska debatten. Det skulle vara angeläget att vidga kunskaperna om vilka faktorer som verkligen är av betydelse för etableringen av nya företag och utvecklingen av redan etablerade småföretag. Ett demokratiskt samhälle utgår i princip från att alla människor är förnuftiga och själva kan fatta beslut som rör deras egen situation och framtid. Den allmänna rösträtten utgår från denna värdering. Detta bör vara en viktig utgångspunkt också för den ekonomiska politiken i vid mening. En annan utgångspunkt måste vara att människors överväganden och beslut påverkas av vilka effekter de kan se av sitt handlande. Om det nästan inte blir något utbyte alls av en viss arbetsinsats tvekar många att göra den. Även om dessa utgångspunkter kan synas självklara är det inte alltid de tillåts prägla det politiska handlandet. Statsmakterna kan t. ex. behöva korrigera marknadspriserna med hänsyn till externa effekter som gör att de samhällsekonomiska kostnaderna överstiger de företagsekonomiska. Ett exempel på det är den extra skatt som läggs på alkoholhaltiga drycker och tobak. Statsmakterna kan också anse sig ha bättre information än vad som kortsiktigt kommer till uttryck på marknaden om den framtida prisutvecklingen. Sådana överväganden kan sägas ligga bakom energibeskattningen. Men i många fall sker styrningen utan några klart redovisade motiv av detta slag. Utgångspunkten är snarare att politikerna inte är nöjda med människornas värderingar och därför vill styra konsumtionen. Ett exempel på denna typ av ingrepp är den beslutade skatten på videoapparater. Den motiveras inte av några externa effekter utan av att riksdagsmajoriteten anser att sådana apparater är en lyx som bör beskattas. Frågan kan synas vara av mindre betydelse så länge beskattningen inskränker sig till videoapparater men det finns en betydande risk att det synsätt som ligger bakom får prägla också kommande överväganden. Detta slag av konsumtionsstyrning, som inte har klara samhällsekonomiska motiv, bör enligt vår mening avvisas. Det finns också starka skäl att pröva sådana åtgärder som ökar möjligheterna till marknadsmässighet för sådan produktion som huvudsakligen sker i monopolistisk form i den offentliga sektorn. Ett viktigt medel härför är en ökad konkurrens mellan privata och offentliga tjänster. Det förutsätter i sin tur ökad avgiftsfinansiering inom den offentliga sektorn. Hushållens inkomster kommer från i huvudsak två källor, arbete och transfereringar. De disponibla inkomsterna torde till ungefär lika delar komma ur dessa källor. Självklart är bilden för olika kategorier olika. Enligt vår uppfattning är det inte acceptabelt med en fortsatt förskjutning från arbetsinkomster till transfereringsinkomster. Sambandet mellan arbetsinsatser och olika slag av förmåner får inte luckras upp i större utsträckning än vad som redan skett. I stället måste finansieringen av transfereringarna lösas så att sambandet mellan utlägg och förmån blir tydligare. Skattetrycket i uppgår till av BNP. Vi har tidigare redovisat vår uppfattning att vi nu nått skattetaket. Ytterligare skattehöjningar påverkar människors beteende på ett sätt som innebär att de samhällsekonomiska kostnaderna överstiger vinsterna. Självklart kan inte den punkt där detta sker entydigt fastställas en gång för alla. Det går inte att avgöra om skattetaket ligger vid 48 eller av BNP eller om det ligger på exakt samma nivå oavsett hur skatterna tas ut. Men det är inte heller avgörande. Vad som framstår som väsentligt är att vi i vår planering utgår ifrån att skattetrycket inte kan höjas. Vi tror inte heller det är realistiskt att för relativt räkna med någon större minskning. Underskottet i det offentliga sparandet är alltför stort. De offentliga utgifterna måste i första hand anpassas till det rådande skattetrycket. Inom ramen för ett i huvudsak oförändrat skattetryck måste marginalskatterna sänkas. Genom den skattereform som beslutade om kan marginalskatterna komma att sänkas kraftigt för majoriteten av heltidsarbetande. Det allvarligaste hotet mot skattereformen utgörs av regeringens inflationspolitik. För att säkerställa att reformen får den materiella innebörd som varit avsikten bör därför det automatiska inflationsskyddet av skatteskalan återinföras. bör reformeringen av skattesystemet successivt föras vidare. Det är angeläget att successivt sänka marginalskatterna också för inkomsttagare över den s. k. brytpunkten (vid 16 basenheter). 50-procentsskiktet bör utsträckas utöver . (priser) som marginalskattetaket sänks från . För att skydda löntagarnas reallöner är det viktigt att också få ned inflationstakten. Vi har tidigare kritiserat regeringens s. k. inflationsbekämpning. Riskerna är betydande att inflationstakten framåt ligger kvar på en hög nivå om inte politiken läggs om. Av stor betydelse för en framgångsrik antiinflationspolitik är att regeringen för en stram finanspolitik. Erfarenheterna visar att den svenska inflationen sett över i genomsnitt följer den internationella, men att vi ligger högre när vi för en expansiv politik och lägre när vi för en stramare ekonomisk politik. En återhållsam offentlig utgiftspolitik är ett led också i en effektiv antiinflationspolitik. Om man däremot väljer att strama åt genom skattehöjningar tenderar dessa att leda till ökad inflation. Det är viktigt att statsmakterna söker skapa trovärdighet för en långsiktigt låg prisökningstakt. En metod kan vara att ange ett mål för inflationstakten, t. ex. , och att därefter med lämpliga åtgärder ge eftertryck åt denna målsättning. Den ekonomiska politiken måste också skapa en rättvis fördelning av välståndet. Viktigast i det avseendet är att skapa långsiktiga och stabila förutsättningar för en hög sysselsättning och låg inflation. Det sociala skyddsnätet måste fortsätta att ge hushåll i utsatta situationer stöd. I många fall kan det föreligga en konflikt mellan fördelningspolitiska Åtgärder som vidtas i uttalat fördelningspolitiskt syfte kan visserligen ge de önskade effekterna i ett mycket kort perspektiv medan andra och oönskade effekter kan uppträda på . Denna konflikt måste ägnas ökad uppmärksamhet. Ett exempel är marginalskattehöjningarna . Deras syfte var att omfördela från rika till fattiga men det är sannolikt att det var de senare som drabbades hårdast av dem till följd av effekterna på tillväxt och inflation. Ett liknande resonemang kan föras om skattetrycket i allmänhet. Även om skattehöjningar vidtas i de bästa avsikter att upprätthålla eller förbättra standarden för vissa s. k. svaga grupper kan de genom liknande mekanismer komma att slå hårt just mot dessa. Med hänvisning till ovanstående hemställs,* 1. att godkänner de riktlinjer för den ekonomiska politiken som redovisas i motionen, 2. att godkänner de riktlinjer för budgetregleringen som redovisas i motionen, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om behovet av en översyn av den offentliga sektorns långsiktiga finanseringsformer. () () () () () () () () * Se även motionerna 1982/83:1648-1652.