mot · G6022105 · 1983-01-25 00:00:00 — Utvecklingen på landsbygden har genomgått stora förändringar vilket beror på den utveckling som skett i samhället som helhet. Det finns dock en gräns för hur långt bl. a. den negativa befolkningsutvecklingen på landet kan fortskrida utan mycket negativa följdverkningar för samhället som helhet. I vårt land finns en skiftande och vacker natur med goda förutsättningar för såväl bebyggelse som verksamhet av skilda slag. Det kulturlandskap som formats under generationer är också värt att vårda och bevara till kommande släktled. Landsbygden har tillgångar som rätt utnyttjade är värdefulla för framtiden. Vad som behövs är en helhetssyn på de frågor som berör områden utanför tätorterna. Skilda sektoriella intressen utgör i många fall hinder för en positiv utveckling med bl. a. enskilda initiativ. De areella näringarna är viktiga såväl när det gäller arbetstillfällen som bevarandet av det öppna landskapet. Kombinationen jord-skogsbruk är oftast förekommande, och den är även en förutsättning för att stora delar av landsbygden skall kunna fortleva. Men även andra verksamheter kan med fördel bedrivas utanför planlagda områden eller i anslutning till mindre tätortsbildningar. Det är nödvändigt att enskilda initiativ tillvaratas och att inte särskilda sektorsintressen försvårar och omöjliggör sådana initiativ. Vidare är vägnätet av stor betydelse, och här finns skäl att noga pröva möjligheten till ytterligare hårdbeläggning av landsvägarna. Genom en hårdbeläggning sjunker oftast underhållskostnaderna så att totalkostnaden vad gäller drift och underhåll blir lägre än vid enbart grusbeläggning. Vad som behövs är ett nytänkande på såväl det fysiska planeringsområdet som inom den kommersiella och sociala servicesektorn. Detta kan man inte lösa genom ytterligare styrning eller subventioner från samhällets sida utan snarare genom att tillvarata de särskilda förutsättningar som finns på landsbygden utifrån enskilda människors önskemål och initiativ. I debatten förs oftast fram att kostnaderna för samhället blir höga vid t. ex. glesbebyggelse. Detta är ett felaktigt resonemang som också förs utan att ta hänsyn till att de som bor i glesbygd också får vara med och betala kostnadskrävande centrala serviceanläggningar utan att de själva i större utsträckning kan utnyttja dessa. Ytterligare byggnation skapar däremot oftast möjlighet att bättre utnyttja de investeringar som redan finns t. ex. i form av vägar. Till detta kommer att den kommersiella och sociala servicen får ett bättre underlag. Skevheten i det nuvarande betraktelsesättet visar att som man säger nej till bebyggelse inom ett område och därmed omöjliggör en positiv befolkningsutveckling, så kan samhället tvingas gå in med glesbygdsstöd till lanthandeln för att de människor som redan finns inom området skall ha i varje fall en minimal service. Om sedan lanthandeln skall byta ägare kommer oftast hälsovårdsnämndens krav på viss standard att falla ut gentemot den nye ägaren. Detta kan då innebära att kostnaderna för dessa åtgärdskrav blir så höga att butiken tvingas lägga ner. Detta visar att sektorskrav på ett område, t. ex. de fysiska kraven på butikslokaler, medverkar till att servicen försämras katastrofalt inom ett område, som kommunen på annat sätt försöker upprätthålla rimlig service. Nej till byggnadslov kan sedan få som följdeffekt att underlaget för skolan blir för litet och att skolan därför läggs ner. Man har då hamnat i den situationen, att de skilda sektorskraven negativt påverkat utvecklingen på orten i fråga. Samma förhållande kan gälla inom åldringsvården. Den uppläggning av åldringsvården som finns är ofta anpassad efter en viss storleksordning. Detta innebär att det lilla ortsanknutna ålderdomshemmet inte kan vara kvar. som antalet åldringar stiger inom ett glesbygdsområde så kommer deras trygghet att försvinna. De gamla på landsbygden blir därför i många fall hänvisade till åldringsvård i ett stort centralt beläget . Detta medför att som de gamla tvingas bryta upp från hemmiljön så kommer de att hamna i en helt främmande tätortsmiljö, vilket ytterligare försvårar omställningen och möjligheten till trivsel. Säkerligen skulle många äldre nöja sig med en något lägre standard bara de finge stanna kvar i sin gamla socken, där de har sina sociala rötter. Här skulle säkerligen mindre små enskilda vårdhem kunna bli ett alternativ till centraliseringen. Men detta kräver att det ges reella möjligheter att etablera sådana enskilda serviceanrättningar. Vid den totalplanering av samhället som bl. a. vissa förslag i den nya PBL-lagstiftningen skulle medföra kommer etableringsprövningen och byråkratin ytterligare att öka ute på landet. Till detta kommer att enligt vissa tankegångar inte heller full ersättning skulle utgå till de markägare som drabbas av tätortsexpansion eller det rörliga friluftslivets intressen. Så skulle t. ex. ett markintrång på av taxeringsvärdet få accepteras utan ersättning för markägaren, enligt ett av förslagen som diskuterats. Detta är helt orimliga utgångspunkter. Det kan inte vara riktigt att ytterligare begränsa och försvåra en positiv utveckling på landet. Det rörliga friluftslivets intressen har också kommit att bli något av en schablonmotivering i många sammanhang som har att göra med nyetableringar utanför planlagda områden. Även tätortsbefolkningen är betjänt av en levande landsbygd. Det är kombinationen av natur och kulturlandskapet som skapar fina förutsättningar för fritid och rekreation. Detta samspel måste utnyttjas och tillvaratas. fortsatt avfolkning av landsbygden och en minskning av det öppna kulturlandskapet är ett betydligt större hot mot de positiva fritidsintressena totalt sett än vad en generösare glesbyggelserätt skulle vara. Detta gäller såväl permanent som fritidsbebyggelse. Den fina svenska landsbygden skulle kunna bli betydligt mera attraktiv som fritids- och turistmål om den bofasta befolkningen ökade och därmed verksamheten i stort kunda intensifieras utanför planlagda områden. När man ser landsbygden i historiens ljus, så beklagas oftast att skogen tagit över kulturlandskapet. nekas unga människor att bosätta sig på landet utifrån de mest skiftande och krystade motiv. Detta visar återigen hur landsbygden negativt drabbas av ett överdrivet sektorstänkande. Det behövs en samlad bedömning, där sektorsintressena måste underordnas helhetsbilden, när det gäller landsbygdens framtid. För att kunna bryta de nuvarande förhållandena krävs en förutsättningslös prövning och bedömning av olika faktorer. En sådan prövning kunde lämpligen göras genom att förslagsvis två orter i landet blir försöksorter när det gäller att upprätta ett heltäckande åtgärdsförslag. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen anhåller att inom förslagsvis två lämpliga försöksområden upprätta åtgärdsförslag som utifrån en helhetsbedömning syftar till samlade positiva åtgärder för landsbygden.