mot · G602502 · 1983-01-18 00:00:00 — m. fl. Kommunernas ansvar för arbetsmarknadspolitiken har liksom den övriga industrialiserade världen drabbats av stora sysselsättningsproblem . I vårt land har dessa problem i högre grad än i andra länder mötts med arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det har därför varit möjligt att hålla den öppna arbetslösheten på en jämförelsevis låg nivå. Detta har varit av stort värde inte minst ur social synpunkt. Utvecklingen har lett till att arbetsmarknadspolitiken har fått en mycket stor omfattning. Totalt sett har anslagits ca 16 miljarder till olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Situationen har framtvingat en mycket snabb tillväxt av arbetsmarknadsverket. Risken är uppenbar att systemet genom sin snabba tillväxt och sin stora omfattning blir tungrott och byråkratiskt. Det finns också en risk att arbetsmarknadspolitiken genom sin nuvarande organisation isoleras från övriga samhällsaktiviteter och att de utbildningsinsatser och arbetsinsatser som sker inom dess ram inte samordnas tillräckligt mycket med samhällets verksamhet i övrigt. Eftersom f. n. en så stor del av den offentliga verksamheten sker inom arbetsmarknadspolitikens ram finns det anledning att pröva möjligheterna att bättre integrera denna politik med annan samhällsverksamhet och anpassa den till samhällets behov i övrigt. En sådan integration är lättast att åstadkomma om inflytandet över arbetsmarknadspolitiken decentraliseras kraftigt. Mycket talar för att det skulle vara stora fördelar att vinna om kommunerna fick ett mera avgörande inflytande över arbetsmarknadspolitikens praktiska tillämpning inom sina resp. områden. Kommunerna har bättre än något statligt verk överblick över vilken typ av samhällsnyttiga insatser som kan åstadkommas med hjälp av beredskapsarbeten. Detta gäller såväl offentliga beredskapsarbeten som inom det privata näringslivet. En stor del av arbetsmarknadspolitiken består av utbildningsinsatser. Nästan all annan utbildning till och med gymnasial nivå sker i kommunernas regi. Det förefaller rimligt att en bättre samordning mellan arbetsmarknadsutbildning och den kommunala ungdoms- och vuxenutbildningen skulle vara till stor fördel. Kommunerna har redan nu ett stort ansvar gentemot de ungdomar som hotas av arbetslöshet. Genom att kommunerna fick ett mera övergripande sysselsättningsansvar inom sina resp. områden skulle onödiga konstlade åldersgränser kunna undvikas. I samband med den pågående översynen av arbetsmarknadspolitikens organisation bör också ett alternativ där kommunerna övertar huvudansvaret för arbetsmarknadspolitiken utredas. En sådan lösning skulle kunna bygga på att staten ger kommunerna anslag i förhållande till antalet arbetslösa eller i arbetsmarknadsåtgärder. Kommunerna skulle sedan kunna ha ganska stor frihet när det gäller att välja hur dessa medel skulle användas för sysselsättningsskapande åtgärder. Vissa regler bör dock finnas när det gäller arbetsmarknadspolitiskt motiverade stöd till enskilda företag så att inte arbetsmarknadsstöd kan användas som ett konkurrensmedel mellan olika kommuner för att locka till sig företag. Däremot är sannolikt behovet av detaljregler när det gäller sysselsättningsskapande åtgärder inom kommunens egen verksamhet inte så stort. Ett viktigt inslag i ett nytt system måste vara att det är flexibelt och lätt att anpassa till förhållanden i varje kommun. En annan målsättning måste vara att göra det så lätt som möjligt för kommunerna att organisera beredskapsarbete av olika slag så att de arbetsinsatser som görs fyller angelägna behov på orten. Ett särskilt problem när det gäller att åstadkomma bästa möjliga resursanvändning på arbetsmarknadspolitikens område är den uppdelning som finns mellan medel för arbetsmarknadsinsatser och medel för arbetslöshetsersättning. Det faktum att arbetslöshetsersättningen inte i sin helhet som kostnad belastar samma konton som arbetsmarknadsåtgärderna kan eventuellt leda till att resurserna inte används på bästa möjliga sätt. Det borde därför prövas om inte också huvudansvaret för arbetslöshetsersättningen borde överföras på kommunerna så att kommunerna direkt kunde tillgodogöra sig besparingen i minskad arbetslöshetsersättning när man drar i gång sysselsättningsskapande åtgärder. Det nuvarande systemet där arbetslöshetsersättningen ombesörjs av en rik flora av arbetslöshetskassor skapar stora orättvisor mellan olika branscher. Såväl avgiftsnivå som ersättningsnivå varierar starkt. Särskilt arbetslöshetsdrabbade grupper drabbas också av högre avgifter och sämre ersättningar. Om ansvaret för arbetslöshetsersättningen överfördes till kommunerna skulle den typen av orättvisor kunna undanröjas. Genom att kommunerna på detta sätt fick ett samlat ansvar för sysselsättningsskapande åtgärder och arbetslöshetsersättning skulle användningen av resurserna kunna prioriteras bättre. Ett kommunalt sysselsättningsansvar skapas, där man kan förutsätta att arbetslöshetsersättning tillgrips endast i de fall då det visar sig omöjligt för kommunen att ordna en sysselsättning. Med stöd av ovanstående hemställs att hos regeringen anhåller om en utredning att överföra huvudansvaret för arbetsmarknadspolitiken och motsvarande resurser till kommunerna. () () () ()