mot · G6022158 · 1983-01-25 00:00:00 — - Nya bestämmelser om urinprov på fängelserna har införts. En intagen kan numera när som helst föreläggas att lämna urinprov för kontroll av om han är narkotikapåverkad. - Permissionsreglerna för grova narkotikabrottslingar har setts över i permissionsutredningen, som föreslagit en skärpning av dessa. har därefter beslutat om viss skärpning. - Reglerna om telefonavlyssning, akustisk avlyssning och TV-övervakning vid narkotikaspaning omprövas i avsikt att göra spaningen effektivare. - Polisens narkotikabekämpning har förstärkts genom ytterligare tjänster. Särskilda narkotikarotlar har inrättats i 24 polisdistrikt. - Utlandsstationerade polismän som tidigare funnits i och stationeras nu även i och . Vid bekämpningen av narkotikamissbruk är det mot bakgrund av problemets internationella karaktär nödvändigt att åtgärderna inte begränsar sig till vårt eget land utan i görligaste mån är inriktade på såväl själva produktionen av narkotika som på dess vägar in i . Själva råvaruproduktionen är självfallet svår att komma åt, men det är ändå nödvändigt att försök görs med t. ex. u-hjälp till projekt för alternativ odling bland de bönder som lever på hamp- och vallmoodling i bl. Vad gäller narkotikans väg till har betydande arbete nedlagts för att i samarbete med , vissa FN-organ och direkt med de berörda länderna etablera olika typer av spärrar mot utförsel av narkotika från ursprungsländerna. Mycket arbete återstår dock. Allmän social instabilitet, korruption och bristande effektivitet i förvaltningen i berörda länder gör arbetet svårt. Det faktum att det bland befolkningen finns en utbredd uppfattning att narkotikaframställning inte är något illegalt gör det inte lättare. Ett av de allvarligaste bekymren vad gäller narkotikans spridning utgör som är den största mellanstationen i och varifrån den helt dominerande mängden narkotika kommer till . har länge dels bedrivit en synnerligen liberal narkotikapolitik, dels av olika politiska skäl varit ovilligt att med kraft ingripa mot den narkotikabrottslighet som finns i landet och som delvis har stark anknytning till den invandring från som äger rum till . har och på olika nivåer sökt påverka de holländska myndigheterna i dessa frågor och har delvis nått resultat. a. finns, som ovan nämnts, svensk polis stationerad i som ett led i samarbetet med . Åtskilliga stora partier narkotika både på väg från (Den Gyllene Triangeln) till och från till har kunnat beslagtas genom det internationella polissamarbetet. Den helt avgörande införselvägen för narkotika har konstaterats gå genom från och . Den åliga resandeströmmen mellan och uppgår till över 12 miljoner personer varför det är i det närmaste omöjligt att bygga upp en organisation som tillförlitligt skulle kunna kontrollera denna resandeström med avseende på narkotikasmuggling. Ändå är det nödvändigt att här på olika sätt vidta förstärkningar för att öka riskerna särskilt för langarsyndikaten att deras kurirer blir tagna. Det är också nödvändigt att de nordiska länderna gemensamt söker sig fram till lösningar på det växande problem som narkotikasmugglingen vid de nordiska ländernas yttergränser innebär. Klart är att den kontrollverksamhet vi nu har är otillräcklig. Det är viktigt, med tanke på narkotikabrottslighetens konsekvenser för samhälle och enskilda, att tullens effektivitet inte minskar. Tullen måste kunna kontrollera en misstänkt person. Det är nödvändigt att polis, tull och kustbevakning har moderna hjälpmedel till sitt förfogande. Antalet narkotikahundar vid hamnar och flygplatser bör ökas. Ett förtroendefullt samarbete mellan polisen och de sociala myndigheterna är inte minst ur förebyggande syfte viktigt. Narkotikamissbruk på fängelserna kan inte accepteras. Det får inte förekomma att intagna blir narkotikamissbrukare under fängelsevistelsen. Långtgående åtgärder måst därför sättas in för att förhindra alla former av narkotikamissbruk på fängelserna. Urinprov för kontroll av om de intagna är narkotikapåverkade är ett sätt att få bukt med missbruket. En restriktivare användning av som dömts för omfattande narkotikabrottslighet liksom för intagna som har smugglat in narkotika på anstalten måste till. Bruk av narkotika bör också kunna senarelägga tiden för den villkorliga frigivningen. Ett särskilt otäckt faktum är att kriminalvården inte kan få bukt med vare sig insmugglingen av narkotika på anstalterna eller ens de uppenbara fall av tvångsnarkomanisering under hot om våld eller verkligt våld som förekommer inom kriminalvårdsanstalterna . Detta har lett till att domstolarna, i vetskap om riskerna för narkomanisering ibland tvekar att döma ickenarkomaner till fängelse, trots att sådant straff bort följa på brottet. Många interner som aldrig prövat på narkotika blir narkomaner under sin fängelsevistelse. En undersökning visar att av interner har fått sin första kontakt , och på goda grunder kan antas att nära hälften av kriminalvårdens intagna missbrukar narkotika i större eller mindre utsträckning. Mot denna bakgrund måste man bedöma det kraftigt ökade missbruket av permissioner som utvecklats och det ökade antalet rymningar. Härigenom kan narkotikamissbruket fortsätta och arbetet att bryta sönder langarkedjorna försvåras. Narkotikan på anstalterna måste bemästras genom en mer differentierad behandling av de intagna. De som frivilligt önskar underkasta sig kontinuerlig stickprovsvis kontroll av förekomst av narkotika i kroppen skall ges möjlighet till kriminalvård i relativt sett större frihet än övriga. Intagna som inte vill underkasta sig detta får finna sig i att hållas i anstalt med betydligt mer restriktiv kontakt med yttervärlden. Förhållandena på flera anstalter har lett till att den ordinarie anstaltspersonalen kan hantera de svåra langar- och missbruksproblemen. En rad åtgärder måste därför vidtas för att helt få bort narkotikan från anstalterna. En sådan åtgärd är att öka satsningen på särskilda visitationspatruller, vilka synes ha uppnått goda resultat i sin verksamhet. Utgångspunkten måste självfallet vara att alla kriminalvårdsanstalter skall vara helt fria från narkotika. Så länge personer som gjort sig skyldiga till grova narkotikabrott blandas med övriga intagna kommer det att bli svårt att få bukt med den narkotikahandel som faktiskt äger rum på våra anstalter. Det är därför nödvändigt att särskilda anstalter inrättas för grova narkotikabrottslingar. Regeringen har tillsatt en kommission med uppgift att framlägga förslag snabbt för att komma till rätta med narkotikaproblemet. Vi välkomnar initiativet som tidigare föreslagits av moderata samlingspartiet och avvaktar med ytterligare ställningstaganden till dess kommissionen framlagt sina förslag. Den ekonomiska brottsligheten och den organiserade brottsligheten Ekonomisk brottslighet och organiserad brottslighet har utan tvivel stor omfattning i och medför en rad skadeverkningar. Det är därför angeläget att samhället här sätter in kraftfulla åtgärder på bred front. Sådana åtgärder har också kommit till stånd framför allt efter regeringsskiftet . Som organiserad brottslighet räknar man i allmänhet kriminaliserad verksamhet som både till uppläggning och syfte kan liknas vid ett näringsfång. Termen ekonomisk brottslighet får i den allmänna debatten inte sällan en ganska diffus innebörd. En vanlig avgränsning går emellertid ut på att det skall röra sig om sådan brottslighet inom ramen för en tillåten näringsverksamhet som bedrivs mera planmässigt och syftar till ekonomisk . Skattebrott och valutabrott är exempel på ekonomiska brott som innebär att någon undandrar sig förpliktelser mot det allmänna men de ekonomiska brotten kan också rikta sig mot en större eller mindre krets av enskilda, t. ex. bedrägerier och gäldenärsbrott. Bland de allvarligaste skadeverkningarna av den ekonomiska brottsligheten är att den riskerar att allvarligt skada stora medborgargruppers lojalitet mot regelsystemet på främst skatterättens område. En fortsatt utveckling av det kvittolösa samhället kan få svåra konsekvenser för den allmänna laglydnaden. En annan allvarlig följd av denna brottslighet är att en snedvriden konkurrenssituation mellan olika företag lätt uppstår. fullgöra sina skyldigheter i fråga om skatter och avgifter kan mindre nogräknade företag ge låga anbud och hålla låga priser och som en konsekvens därav slå ut mer seriösa företag. I detta liksom i andra sammanhang är det självfallet av stor vikt att den ekonomiska brottsligheten motverkas effektivt. Den särskilda prioriteringen av ekonomisk brottslighet och den intensiva satsningen på lagstiftningssidan är en förhållandevis ny företeelse. De kan dateras , dvs. tiden för den första trepartiregeringen. hade dessa problem uppmärksammats förhållandevis litet både i lagstiftningsverksamheten och i det organisatoriska arbetet. Utan överdrift kan det slås fast att det är först under det borgerliga regeringsinnehavet som ett samlat grepp har tagits. uppdrog regeringen åt brottsförebyggande rådet (BRÅ) att göra en övergripande översyn av lagstiftningen mot den organiserade och den ekonomiska brottsligheten. För ändamålet byggdes inom BRÅ upp en organisation som efter hand lade fram förslag till ändrad eller ny lagstiftning eller till andra åtgärder som legat till grund för lagstiftning på åtskilliga områden. Trots detta har klarhet inte kunnat vinnas om den ekonomiska brottslighetens omfattning. Det bör kunna bättre klarläggas i vad mån det är fråga om en mer omfattande organiserad brottslighet eller olika slags åtgärder att vidtas i syfte att undgå skatt. I detta syfte ansåg moderata samlingspartiet att en expertgrupp borde tillsättas. Regeringen har tillsatt en kommission med uppgift att komma med förslag för att minska den ekonomiska brottsligheten. Också på denna punkt tillgodoses ett av våra krav. De förslag kommissionen kan komma med får vi ta ställning till då. Redan nu vill vi emellertid framföra följande synpunkter. Kampen mot den ekonomiska brottsligheten kräver ett smidigt och väl fungerande samarbete mellan berörda myndigheter. Polisen har /78 tillförts mer än 100 tjänster för bekämpande av denna brottslighet. En särskild organisation för ändamålet har - förutom vid - tillskapats i de tre storstäderna och på ytterligare åtta orter i landet. En kraftig satsning har gjorts på utbildning av poliser, åklagare och domare. Medel har ställts till förfogande för att fastare knyta utomstående expertis till brottsutredningar. Resurserna för bl. a. skatte- och avgiftskontroll har fortgående förstärkts. Utöver ovanstående har nya och skärpta lagregler införts mot illegala spelklubbar, mot sakhäleri, om konkurskarantän, m. m. Lagstiftning som riktar sig mot den ekonomiska brottsligheten bygger på tanken att man måste minska frestelsen att begå sådana brott och söka förebygga brottsliga gärningar. Ett dilemma kan dock uppkomma eftersom kontrollnivån kan bli så hög att det blir ett hot mot den enskildes integritet eller i varje fall upplevs så. De bördor som läggs på företag och enskilda kan bli alltför betungande, vilket är viktigt att beakta när man kräver ytterligare lagar och förbud. Åtskilliga av de bestämmelser av administrativ, skatterättslig eller straffrättslig natur som ytterst riktar sig mot den ekonomiska brottsligheten träffar också andra fysiska och juridiska personer än sådana som är involverade i ekonomisk kriminalitet. De kontrollåtgärder som föreskrivs eller de andra förpliktelser av olika slag som åläggs får inte ges sådan utformning att de kränker integriteten hos det stora flertalet människor. Om så sker riskerar man att åtgärderna motverkar sitt syfte. De regler som riktar sig mot ekonomisk kriminalitet måste utformas så att de uppfyller högt ställda krav på rättssäkerhet och skydd av personlig integritet. Man kan nå en bit på vägen i kampen mot den ekonomiska brottsligheten genom att ändra lagstiftningen och täppa till luckor och undanröja möjligheter att förvandla svarta pengar till vita. I grunden kommer dock den ekonomiska brottsligheten alltid att existera så länge skatte- och avgiftstrycket har den omfattning det har. Endast genom åtgärder som direkt tar sikte på att nedbringa detta kan man nå avgörande resultat i kampen mot ekonomisk brottslighet. I andra brottssammanhang söker man efter de sociala orsakerna till brottsligheten. När det gäller den ekonomiska brottsligheten bedrivs dock inte sådana studier, vilket vore motiverat. Den omfattning i vilken människor begår brott är beroende av ett samspel mellan ett stort antal sociala och individuella faktorer som inbördes är mycket olikartade. Vissa av dem främjar brottslighet, andra är ägnade att avhålla från brott. Mot denna bakgrund är det orimligt att tro att det skulle kunna lyckas att genom en enda faktor, det kriminalrättsliga ingripandet, dirigera människor till fullständig laglydnad. Likväl fäster vi alltjämt en avgörande tilltro till straffrättssystemets förmåga att avhålla medborgarna från brott. Skall denna tilltro kunna upprätthållas krävs självfallet en fortlöpande prövning av de idéer och principer på vilka systemet vilar och en värdering av de resurser som erfordras för att systemet skall fungera. Vårt straffrättssystem inrymmer en kombination av två principiellt sett oförenliga idéströmningar. Den klassiska straffrättsskolan bygger på tanken att samhället genom att kriminalisera vissa gärningar, hota med gripande, åtal, domstol och straff samt också verkställa hotet vid överträdelser skapar och vidmakthåller både en normbildning om vad som är rätt och orätt men också en allmänt sett förhindrande och avhållande effekt mot brottsligt beteende (allmänprevention). Att förhindra brottsligt beteende genom avskräckning, allmän eller för den enskilde, är det enda syfte som ger en rationell förklaring till straffrätten. Avskräckningsidén har modifierats och torde i de flesta demokratiska rättsstater bygga på tanken om s. k. medelbar avskräckning, genom tanken på straff, straffhotet, och härigenom utvecklats till en moralbildningsteori. Innebörden av denna är att man straffar inte därför att brottslingen är moraliskt klandervärd, utan det han gjort skall framstå som klandervärt genom att man straffar honom. Straffet avskräcker genom att successivt inpränta gärningens förkastlighet. Att man kan förhindra någon från att göra något klandervärt genom hot om något obehagligt är obestridligen straffrättens fundamentala utgångspunkt. Denna tanke har utan varje tvekan ett mycket fast underlag i det allmänna rättsmedvetandet. Allmänpreventionstanken förutsätter inte extrema straff, att straffhotet är realistiskt, dvs. att brottsliga gärningar effektivt beivras och att detta är påtagligt för allmänheten. Vissheten om att man med största säkerhet blir gripen och fälld är alltså viktigare än straffets stränghet. I allmänpreventionstanken ryms också uppfattningen att straffet i sig inte är det mest obehagliga utan att omgivningen får reda på att man gjort sig skyldig till brott. Att förlora ansiktet, sin sociala prestige, helt enkelt att skämmas. Mot allmänpreventionstanken står ett idésystem som fäster avgörande vikt vid den individ som begår brottet. Denna tanke inrymmer två delvis motstridiga element. Det ena av dessa innebär att straffet för den individ som råkar ut för det skall upplevas som så obehagligt att denne inte upprepar det kriminella beteendet (individvalprevention). I så måtto kan detta element sägas vara allmänpreventionstanken delvis genomförd på individplanet. Det andra elementet är emellertid av annat slag. Utgångspunkten här är att individens kriminella beteende beror på en felaktig social, psykologisk eller t. o. m. fysisk utveckling. I teorin ingår att det anses möjligt att påverka denna utveckling. Tanken på att förhindra den enskilda individen att begå brott genom att förändra den sociala och psykiska miljön och genom vård och behandling få bort det socialt oacceptabla beteendet leder i sina yttersta konsekvenser till politiskt sett helt extrema resultat. Därtill följer den effekten att individen fråntas allt eget ansvar för sina gärningar. Allt vad denna företar sig är ett resultat av vad andra, föräldrar, lärare, arbetskamrater, samhället har gjort mot honom eller henne. Det är i själva verket den sociala omgivningen som är ansvarig för avvikarens beteende. Att vidta åtgärder mot avvikaren förvärrar därför endast situationen. Nya allvarliga brottstyper såsom grova narkotikabrott och organiserad ekonomisk brottslighet har emellertid ställt de individualpreventiva behandlingsförespråkarna inför uppenbara svårigheter. Med en traditionell allmänpreventionssyn som grund har få straffrättssystem präglats så starkt av individualpreventions- och behandlingstanken som det svenska. Även om reaktionen mot detta system blivit påtaglig och kommer från skilda grupper har någon märkbar förändring ännu ej kommit till stånd. Principen om hög frekvens och snabbhet i samhällsreaktionen parad med den förutsebarhet och rättssäkerhet som ligger i domstolsprocessen har successivt urholkats på olika områden. Samhället har på olika sätt sökt möta den kraftiga tillströmningen av upptäckta brott genom att del för del avlägsna olika brottskategorier och individer från att dras genom hela det straffrättsliga systemet. Ordningsbot, strafföreläggande, åtalsunderlåtelse är exempel härpå. 1980 gallrades med hjälp av dessa institut ca 315 000 individer bort från straffprocessen på ett tidigt stadium. Till detta kommer att det stora antal brott som begås av barn överlämnas till de sociala myndigheterna. Redan på ett tidigt stadium gallras ett stort antal anmälningar bort. Polisen tvingas, med begränsade resurser, till svåra prioriteringar, och icke alltför allvarliga brott måste läggas åt sidan för att resurserna skall räcka till de verkligt allvarliga. Principiellt är det inte mycket att säga om det. Prioriteringsproblem står vi alltid inför. Det som inger oro är proportionerna. Ett mycket stort och ökande antal brottsanmälningar avskrivs redan på polisnivån av tids- och resursskäl. Från allmänhetens och allmänpreventionens synvinkel är förhållandet djupt otillfredsställande. I stor utsträckning har allmänhetens anmälningar till polisen av t. ex. cykelstölder, stölder av bilstereo m. m. fått karaktären av rutin och hänger samman med försäkringsvillkoren. Uppluckringen av rättsnormerna är här mycket påtaglig. Detta undergräver tilltron till hela straffrättssystemet. Genom systemen med varning, tillsägelse, rapporteftergift och ordningsbot får polisen ensam agera åklagare och domstol. Hur detta system fungerar från allmänpreventiv synpunkt är svårt att ha någon helt klar uppfattning om. Eftersom t. ex. ordningsbotsystemet går efter schabloner, den enskilde betalar via postgirot och i allt väsentligt behåller sin anonymitet, finns anledning att tro att många upplever ordningsboten som en riskkostnad som följer med t. ex. bilinnehavet och icke som en samhällelig straffreaktion. Häremot kan invändas att systemet fungerar allmänpreventivt ganska bra ändå, låt vara att människorna inte direkt upplever det som ett straffrättsligt hot. Genom ordningsbotsystemet mönstras på tidigt stadium en stor mängd brott av mindre allvarlig beskaffenhet bort från vidare handläggning inom rättssystemet. fick t. ex. 200 000 personer ordningsbot. strafföreläggande avses att beivra något allvarligare gärningar än med ordningsbot. Allmänpreventivt har strafföreläggandet högre verkningsgrad. De flesta torde uppfatta reaktionen som allvarlig från samhällets sida. Förfarandet har otvivelaktigt också vissa allmänpreventiva fördelar. Det går förhållandevis snabbt, reaktionen är schablonartad och fyller kraven på förutsebarhet, proportionalitet och konsekvens. Från allmänpreventiv synpunkt finns dock nackdelar. Ytterligare ett stort antal gärningar gallras bort på vägen till domstol. Gärningsmannen kan i stor utsträckning bevara sin anonymitet. Institutet inrymmer därtill den obehagliga aspekten att den tilltalade kan vara benägen att godta ett strafföreläggande trots att han tycker att det är för strängt just för att undgå att hamna inför domstol. Det förslag som antog om att höja gränsen för åklagarnas rätt att utfärda strafförelägganden från 60 till 100 dagsböter inger från dessa utgångspunkter stark oro. utfärdades 95 000 strafförelägganden. Antalet kommer kraftigt att öka med det nu antagna förslaget. Ytterligare ett stort antal brott i närheten av gränsen för fängelsepåföljd, av inbördes mycket olika beskaffenhet och svårhetsgrad, dras bort från domstolarna. Anonymiteten ökar ytterligare. Åklagarna kommer säkert att söka göra ett omdömesgillt arbete, men rättssäkerheten stärks inte av det outtalade men påtagliga hot som ligger i domstolsprocess om man inte godtar föreläggandet. Åtalsunderlåtelse är ytterligare ett exempel på en bortsortering av brottmål från den ordinarie processen. Även om åtalsunderlåtelserna minskat vad gäller t. ex. narkotikabrotten meddelades ändå ca 20 000 personer åtalsunderlåtelse för olika brott. De enskilda fallen rör oftast mindre allvarliga beteenden av ungdomar, men det är oroväckande att konstatera att någon annan reaktion från samhällets sida oftast inte kommer till stånd. Den överslätande toleransen och låt-gå-mentaliteten upplevs av fler med oro. Det framstår som allt viktigare att vi bryter tvehågsenhet och motstridiga handlingsmönster från myndigheternas sida, att vi bestämmer oss för vad vi som samhällsmedlemmar tycker är rätt och fel i ungdomarnas värderingar och handlingar, vad vi tycker är allvarligt och att vi reagerar därefter. Räknar man samman alla anmälda brottsliga gärningar och ser hur många som faktiskt går den fullständiga vägen genom rättsprocessen till och med domstol, visar det sig att endast av dessa gärningar behandlas enligt huvudprincipen. Med rätta kan alltså frågan resas om inte lagstiftarna nu ställs inför den allvarliga frågan om inte grundprincipen bör omprövas i hela sin vidd. En svårhanterlig frågeställning uppkommer när rättsväsendet, liksom övriga samhällsområden, i ekonomiskt knappa tider måste finna vägar till ökad och bättre hushållning med resurserna. Mot kraven på besparingar och rationaliseringar står nämligen grundläggande förpliktelser i ett demokratiskt rättssamhälle på att ständigt slå vakt om de fundament som bär upp medborgarnas tilltro till och respekt för rättsordningens funktioner. Inom straff- och processrättsordningen gör sig dessa samhällets förpliktelser gällande med särskild styrka. Vi föreslår därför en kontinuerlig översyn av gällande lagar. ett antal förseelser av ringa svårighetsgrad kunna avkriminaliseras och den straffrättsliga processen ersättas med en avgift, såsom redan nu är fallet med t. ex. felparkering och överlast. Skall allmänpreventionen ges möjlighet att fungera krävs sannolikt en betydande upprustning av hela straffrättsmaskineriet. Det krävs inte hårdare eller längre straff, men upptäcktsriskerna måste öka, fler dömas och påföljder verkställas snabbare. Våra följande förslag söker finna lösningar på detta problem. Polisväsendets uppgift är att förebygga brottslig verksamhet och att ingripa mot den som begått brott. Det har också viktiga sociala och hjälpande funktioner. Det moderna samhällets anonymitet, brister i normanpassningen, ökade missbruksproblem och som en följd därav social utslagning, har medfört nya arbetsuppgifter för den enskilde polismannen. Detta har också inneburit ökade risker vid tjänsteutövningen. Polisen möter en ofta välorganiserad och resursstark brottslighet. Våldsmentaliteten och bristande respekt för polisens arbetsuppgifter är påtagliga försvårande faktorer. Den enskilde polismannen löper ökad risk att hamna i en våldssituation. Den växande omfattningen av nya lagregler har också påverkat polisens arbetsuppgifter. Allmänhetens ibland avoga inställning till lagar och bestämmelser drabbar den enskilde polismannen trots att denne enbart fullföljer sina åligganden inom ramen för sin tjänsteutövning.