mot · G6022231 · 1983-03-16 00:00:00 — m. fl. Verksamheten vid statens industriverk, m. m. 1982/83:113) Förslagen i proposition 113 är av genomgripande natur. Om de genomförs, medför de på berörda områden avsevärda förändringar i förvaltningsapparatens struktur och inre maktområden. Detta påverkar oundvikligen också det politiska innehållet. Bedömningen av propositionen måste alltså göras även - och kanske rentav företrädesvis - utifrån vad den betyder för industrioch regionalpolitikens praktiska inriktning . Mot den nu nämnda bakgrunden ser vi inom vpk det som naturligt att här ta ställning till den föreslagna konstruktionen i stort, snarare än till dess enskilda detaljer. Vi ger därför nedan en översikt av våra uppfattningar från förvaltningspolitisk, industripolitisk och regionalpolitisk utgångspunkt. har inneburit att industrikapitalismen inträtt i en ny fas, vida mer problematiskt färgad än perioden . Problemställningarna inom industri och teknologi visar en mängd kvalitativt nya drag. Därför är det naturligt att industriverkets roll stegvis vidgats. Ingen lär heller bestrida det starkt ökade behovet av analyser och praktisk industripolitik som verket svarar för. Vad propositionen föreslår är emellertid något annat och vida mer än en anpassning av verkets organisation till den nämnda utvecklingen. Verket förutsätts ge sig in på kvalitativt annorlunda områden. Ansvaret för både industripolitik (i vid mening) och regionalpolitik föreslås bli förenat. Verket föreslås både ta över funktioner, som ligger på regeringsnivå, och inta en ledande ställning gentemot de för regionalpolitiken ansvariga länsorganen. I sin nya form får industriverket, ett ämbetsverk, en hög grad av makt och ansvar. Verket kommer att bli en kombination av det ursprungliga industriverket och funktioner inom det nuvarande AMS. Man kan med skäl fråga, om det är riktigt att under samma centrala ledning föra så stora områden av förvaltning och nationell politik. Än mer tveksam blir man, när man beaktar verkan av omorganiseringen på den politiska strukturen. Följden blir en förstärkning av ämbetsverksnivån på klar bekostnad av regeringsnivån. I praktiken leder detta till en försvagning även av länsorganens roll. Den parlamentariska kontrollen försämras. Vad som i grunden är ett politiskt ansvar förvandlas till ett formellt och administrativt. Länsnivåns möjligheter till kontakt i regional politiska frågor med regeringsnivån försvåras. En mäktig förvaltningsinstitution växer fram i området mellan de politiska instanserna på central och regional nivå. Ett förvaltningsansvar utvecklas på centrala områden av politiken, oberoende av och oåtkomligt för . Det kan invändas att länsorganen på regionalpolitikens område haft att förhålla sig till ett stort ämbetsverk - AMS. De båda konstruktionerna är dock inte jämförbara. SIND får en mer oberoende ställning gentemot regeringsnivån. I samhällsplaneringen har länsstyrelserna haft att samarbeta med ett flertal ämbetsverk, vilka delat på inflytandet inom planeringen. Dessa verk har också haft regionalt organiserade funktioner, vilka samarbetat med länsstyrelserna, och som dessutom haft regional förankring genom valda lekmannarepresentanter. Så är ju fallet med AMS. Länsstyrelserna har också haft sin direkta kanal till regeringen, ett samband som oundvikligen försvagas om regeringen överlåter befogenheter på ett centralt verk. Konstitutionellt sett utgör, enligt vår mening, tanken bakom den föreslagna konstruktionen ett exempel på en felaktig tolkning av principen om ämbetsverkens roll. Tanken bakom att förvaltningsinstitutioner skall ha en självständighet gentemot regeringsmakten återgår ju på idén om åtskillnad mellan statens styrande funktion och statens rättsliga funktion. Detta ger inget stöd åt tendenser, vilka under åberopande av förvaltningens självständighet syftar till att överföra styrande och politiserande funktioner till ämbetsverken. När statens politiska funktioner vidgas, bör det ske endera via starkare departementalstyrelse (kontrollerbar från ) eller - och hellre - genom decentralisering till regionala organ. Att förstärka den centrala verksnivån är inte den riktiga vägen. ursprungliga och naturliga verksamhetsområde är givetvis industripolitik i ordets egentliga mening: den industriella produktionens ekonomiska, teknologiska och organisatoriska villkor och problem. Verket utför här ett både analytiskt och praktiskt sett viktigt arbete. Att detta arbete bör utvecklas och fördjupas är naturligt. En väsentligt ökad framförhållning i landets industripolitik är önskvärd och nödvändig. Men står det klart att industriverket i sitt arbete endast företräder en bland flera dimensioner på de teknologiska och industripolitiska problemen. Verkets syn på industriell utveckling, sådan den kommer till uttryck i dess skrifter och handlingar, är av utpräglad framskrivnings- och uppföljningskaraktär. Den speglar på ett relativt passivt sätt de synsätt som är de i västvärlden etablerade. Några alternativa perspektiv ställs inte upp och synen på industriell teknologi är tämligen ensidig och ödesbetonad. Den går heller inte utöver en ganska snäv fackmässig gräns och synes nästan inte alls beakta sociala, industrisociologiska, territoriella eller allmänt samhälls politiska sidor av utvecklingen. Någon som helst förening mellan industripolitik och allmän samhällsplanering förekommer inte. Verket är genom sin verksamhet och sina erfarenheter alls inte förberett eller ens teoretiskt kompetent att överblicka industrisamhällets mer allmänna utveckling eller de regionala problem som uppstår inom ett sådant samhälles ram. I propositionen uttrycks också en politisk filosofi, vars kärna förefaller vara, att industrin och industripolitiken har ett utpräglat företräde gentemot alla andra delar av samhällsutvecklingen. Detta är i begränsad mån sant, så till vida som man naturligtvis inte kan ha en fungerande samhällsapparat (infrastruktur), en social och regional balans, utan att industrins utveckling blir en annan än den som betingas av krisen. Men det är för den skull ingalunda så, att allt annat skulle bero av industrin och att regionalpolitik skulle vara blott en funktion av industriell tillväxt (hur nu den senare definieras). Regionala förutsättningar och infrastrukturförhållanden spelar en skapande roll, som påverkar industrin. Detta gör i sin tur att industriell utveckling inte sker i en given, ödesbestämd form, utan att alternativa förlopp är möjliga. Dessa mer sammansatta funktioner i ett industrisamhälle tonas på ett allvarligt sätt bort i hela den syn som präglar propositionen. Om detta skall vara vägledande för industriverkets tilltänkta roll som central huvudman för viktiga delar av samhällspolitiken, visar det faktiskt, att konstruktionen är föga lämplig. Den viktigaste kritiken mot propositionens förslag föranleds av de verkningar som kan uppstå på regionalpolitikens innehåll och fullföljande. existerar en fungerande organisation för det regionalpolitiska arbetet. Ett samverkansnät mellan funktioner med betydelse för regionalpolitik och samhällsplanering har växt fram. skulle plötsligt ett övergripande ansvar för en central del av det regionalpolitiska arbetet tas över av ett nytt, stort ämbetsverk, som saknar bakgrund i hela denna verksamhet. Att denna omorganisation kommer att störa arbetet i länen och orsaka administrativa tempoförluster är tydligt. Det är sant, att även nuvarande organisation har brister, och att det finns ett sakligt grundat behov av förändring. För stödpolitikens del kan hävdas, att den fackekonomiska kompetensen på länsnivå inte är tillräcklig. Detta är dock en brist som kan repareras genom att tillföra mer sådan kompetens till länsstyrelser och/eller utvecklingsfonder. Troligen är det bättre, att ekonomerna får arbeta i samverkan med annan fackkompetens, än att de isoleras i ett särskilt ämbetsverk. Det regionalpolitiska arbetet har utvecklats parallellt med och som en del av den nya roll som efter 1965 spelats av länsorganen, främst länsstyrelser och landsting. Dessa skall nu som huvudmän för arbetet plötsligt få en myndighet, som inte alls har den anknytning till länet och dess problematik, vilken är gemensam för de myndigheter som samarbetar på länsnivån. Detta kan inte vara politiskt och funktionellt lämpligt, såvitt man inte avser att beröva regionalpolitiken dess hittillsvarande syftning och helt underordna den under en teknokratisk version av allmän industripolitik. Regionalpolitik är ju dock något annat, vida mer brett och mångsidigt än industripolitik. Och även den rent industriella sidan av det regionalpolitiska arbetet på länsnivå består av betydligt mer än administrering av stödverksamheten. Regionalpolitikens motiv är ju att undanröja ekonomiska och sociala obalanser, att få till stånd fungerande regioner. På länsnivå handlar det om att söka verka för en regional samhällsformation, där näringsliv, infrastruktur och geografi befinner sig i ett samspel som utvecklas i enlighet med de av uppsatta regionalpolitiska målen, och som i bred bemärkelse förmår bidra till ett anständigt liv för invånarna. En sådan samlad målsättning är, såvitt vi kan finna, närmast främmande för industriverkets mycket mer specialiserade och på regionalpolitiska aspekter i stort sett blottade verksamhet. I propositionens framställning blir regionalpolitik ett slags bihang till industripolitiken och sambanden framställs som motsättningsfria och okontroversiella. Detta är en felsyn. Både mellan region- och industripolitik samt inom industripolitiken som sådan råder klara motsättningar och konflikter. Dessa har sin politiska och sociala grund. Man kan inte avskaffa dem genom riksdagsbeslut, lika litet som man genom myndighetscirkulär kan proklamera harmoni mellan arbete och kapital. Verkligheten är i stället den, att regionalpolitiska mål i påfallande hög grad kommer i motsättning till många drag i den rådande industriella utvecklingen. I denna utveckling själv ligger just den ojämnhet och de motsättningar, vilka framkallar regional obalans. Motsättningarna mellan den ekonomiska utvecklingen och regionernas behov visar sig på en mängd områden. Om det anses vara ett industripolitiskt mål att främja en koncentration av stora exportindustrier till en viss del av landet, drabbar detta oundvikligen skogslänen. Om man satsar mer på de stora processindustrierna än på färdigvaruindustrin får det stora regionalpolitiska konsekvenser. Strukturen och inriktningen på bärande branscher avgör i hög grad sysselsättningsutfallet i många regioner. Det är med andra ord så, att regionerna ofta har behov av en medveten, styrande politik, som söker främja helt andra tendenser än de, som från en mer teknokratisk ståndpunkt ter sig önskvärda för industripolitiken. Särskilt den högt utvecklade kapitalismens tendenser står i uppenbar motsättning till regionernas behov - något som man kan studera exempel på i en mängd län, också utanför . Att på det sätt som propositionen förutsätter underordna regionpolitiken under en etablerad syn på den allmänna industriutvecklingen leder med nödvändighet till att regionalpolitiken förlorar. Den nedsjunker från en politisk till en administrativ fråga. Stommen i en regionpolitik, som syftar till fungerande och socialt (dvs. för befolkningsflertalet) rimliga regionala miljöer, är människors arbete. Bygden måste befinna sig i arbete. Detta var motivet för att göra AMS ansvarig för viktiga sidor av regionalpolitiken. I allt högre grad har det emellertid blivit så, att sambandet mellan sysselsättning och investeringar förändrats och blivit mer komplicerat. Man kan förutse, att de industripolitiskt ansvariga, liksom det privata kapitalet, önskar en viss utveckling på industrins område, men att regionernas behov av arbete leder till krav, som inte alls harmonierar härmed. Om då regionalpolitiken underordnas den rådande industripolitiken, förlorar regionerna, och regionalpolitiken mister sitt innehåll. Slutligen leder den föreslagna konsruktionen - som vi redan antytt - til en minskning av den politiska kontroll och ansvarigheten. Länen och länsopinionerna får klart minskade möjligheter att påverka sin situation och att träda i kontakt med landets politiska centralstyrelse. Diskussioner i om hur man från regionalpolitisk synpunkt bör se på konkreta situationer och stödbehov kommer att tappa i betydelse. Det kan i detta sammanhang anmärkas, att rätten att besvära sig hos regeringen i stödärenden inte bara är en administrativteknisk fråga. Så många är de kontroversiella stödärendena knappast, att det inte kan vara mödan värt att behålla möjligheten att få dem prövade av en politiskt och parlamentariskt ansvarig instans. Slutsatserna av vad här sagts ger uppenbarligen sig själva. Det finns inte tillräckliga skäl att genomföra en konstruktion av det slag som propositionen föreslår. Den som önskar en regionalpolitik, som är något så när skapande och som står i länsbefolkningens intresse, måste ställa sig negativ till propositionens grundlinjer. Mot bakgrund av det anförda föreslås 1. att beslutar avslå proposition 1982/83:113, 2. att hos regeringen begär ett nytt förslag i enlighet med de principer som anförs i motionen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)