mot · G6021087 · 1983-01-21 00:00:00 — 1982/83: 1087 m. fl. Utvecklingen på handikappområdet, m. m. Målet för handikappolitiken skall vara att handikappade skall få en livssituation som så långt det är möjligt är likvärdig andra människors. Samhällsgemenskapen skall omfatta alla. Varje människa skall ha rätt till bostad, arbete, meningsfull fritid och till kontakter med andra. Samhällets ökade ansvar för omsorger om barn, äldre, handikappade och sjuka har inneburit ett minskat ansvarstagande hos den enskilde. Målet måste vara att skapa ett samhälle som präglas av engagemang och medmänsklighet utöver den solidaritet som visas via skattsedeln. Det handlar om att ta ansvar för och bry sig om sin medmänniska. I socialtjänstlagen beskrivs handikapp på följande sätt: Handikappade är inte någon särgrupp eller avgränsbar grupp av människor. Det handlar i stället om människor som till följd av en skada eller sjukdom har svårt att delta i olika slags verksamheter. Handikapp är således inte en egenskap hos en person med en skada eller sjukdom. Handikapp är i stället ett föhållande mellan skadan och sjukdomen och personens omgivning. Detta synsätt är väsentligt. Det innebär att handikappet förflyttas från de enskilda människorna till deras omgivning. Ansvaret för att de verksamheter som bedrivs skall vara tillgängliga för alla läggs därmed på alla huvudmän. Detta synsätt bildar också utgångspunkten för hur handikappfrågorna skall lösas. Vårt nutida samhälle präglas både av koncentration och isolering. 1960och 1970-talens storskaliga samhällsplanering och byggande ledde bl. a. till uppdelning av livets olika funktioner. Väsentliga miljökrav kom att få stå tillbaka för kravet på att snabbt få fram bostäder. Arbetsplatserna koncentrerades till vissa områden och följden blev långa arbetsresor. Vården centraliserades ,och specialiserades. Den långtgående uppdelningen medförde också att möjligheterna till spontana kontakter mellan människor minskat. Såväl äldre som handikappade tillbringar stor del av sin tid i bostaden eller i dess omedelbara grannskap. Dessa grupper har därför drabbats särskilt hårt. Därför måste bristfälliga boendemiljöer förbättras och arbetsplatser, service-, vård- och fritidsaktiviteter ingå som naturliga delar i bostadsmiljöerna. Det decentraliserade samhället har klara fördelar också för människor med handikapp. 1 1982/83. I tider med svag ekonomisk utveckling kräver solidariteten att svaga grupper i samhället värnas. De handikappade måste garanteras social och ekonomisk grundtrygghet så att de kan klara sin försörjning. Den sociala hemhjälpen är en viktig del av grundtryggheten och utgör ofta en förutsättning för eget boende. Grundtrygghetsbegreppet skall också innefatta den som i hemmet vårdar sjuk och handikappad anhörig. Varje människa skall ha rätt till arbete efter sin förmåga. För att detta mål skall bli verklighet krävs en rad insatser på olika områden. Inte minst viktigt är en ökad information om handikappades möjligheter i syfte att förändra attityderna och ett ökat ansvarstagande från arbetsmarknadens parter. För att målet arbete åt alla skall säkerställas krävs en aktiv regionalpolitik. Regionalpolitiken skall främja ett varierat näringsliv över hela landet. En ny flyttlasspolitik av 1960-talsmodell skulle drabba handikappade särskilt svårt. Arbetsmarknadspolitiken får inte formas så att den bidrar till att skilja ut och särbehandla handikappade. I stället är det viktigt att sträva efter att inordna dem på den öppna arbetsmarknaden. Här som på så många andra områden gäller det att se till den förmåga en människa har i stället för att ensidigt se till hennes eventuella handikapp. Barn och unga med handikapp Handikappade barn bör så långt möjligt integreras i vanlig förskola, grundskola och gymnasium. Barnen får då bibehållen kontakt med sina föräldrar och med jämnåriga i sitt bostadsområde. Djupt rotade fördomar, som leder till utstötning av vissa grupper, grundläggs i tidiga barnaår. Därför är det väsentligt att de handikappade barnen ges möjlighet att gå i förskola och skola tillsammans med andra barn och på så lika villkor som möjligt. Tidiga kontakter med andra barn innebär att dessa inte hinner påverkas av nedärvda fördomar. Personliga erfarenheter är den bästa metoden att överbrygga rädsla och fördomar. För elever med vissa handikapp kan det vara nödvändigt med åtgärder utöver vad specialundervisning kan erbjuda. Grundprincipen måste dock vara att förlägga handikappade barns skolgång till hemorten. Det är också viktigt att hjälpmedlen utformas så att också barn kan använda sig av dem. har de flesta handikapphjälpmedel utformats med tanke på vuxna. Normaliseringsprincipen har lett till att allt fler barn med handikapp bor kvar i hemmet. Detta ställer stora krav på föräldrar och syskon. Därför är det viktigt att utveckla stödåtgärder för föräldrar till handikappade barn såväl vid upptäckten av att barnet har en skada som fortlöpande under barnets uppväxt. Det är också mycket viktigt att föräldrarna får avlösning i vård och tillsyn genom att förskola, skola och dagcenter kan gå in. I omsorgskommitténs betänkande (SOU 1981:26) föreslogs att huvudmannaskapet för särskolan skall övergå till kommunerna och att särskolan skall inlemmas i det allmänna skolväsendet. Mot detta reserverade sig representant. I reservationen underströks att olika former av integrering skall utökas så långt det är lämpligt för eleverna. betonades att är den myndighet som har den största sakkunskapen när det gäller att bedöma graden av utvecklingsstörning och de utvecklingsstördas behov av insatser. Kommunerna saknar nödvändiga resurser och erfarenheter för att ta ett huvudansvar för de utvecklingsstördas skolsituation. Underlaget är också för litet för att tillgodose de många olika behoven av stöd. Utvecklingsstörda i mindre och medelstora kommuner skulle med andra ord löpa risk att hamna i en sämre situation och inte få sina rättigheter och behov ändamålsenligt tillgodosedda. stöd och tjänster skulle även i fortsättningen erfordras. Centerreservanten framhöll att en förändring av huvudmannaskapet därför enbart skulle komma att bli en administrativ förändring utan någon egentlig positiv innebörd för den enskilde. betänkande har remissbehandlats och bereds f. n. i . Under remissomgången har majoritetsförslaget rörande särskolans huvudmannaskap rönt kritiska röster. Enligt vår mening kan inte omsorgskommitténs majoritetsförslag att överföra särskolan till kommunalt huvudmannaskap ligga till grund för utformande av ny omsorgslag. En överarbetning måste ske utifrån nu gällande lag att huvudmannaskapet för särskolan också skall åvila landstingen. Goda möjligheter att kunna förflytta sig från en plats till en annan är en grundläggande förutsättning för att människor skall kunna fungera i samhället. (Handikappad kollektivtrafik) uppskattar antalet människor som ej kan nyttja de allmänna kommunikationerna till bortåt en miljon. De hinder som handikappade kan möta är bl. a. att det är svårt att komma på och av färdmedlen. Det är också för många handikappade svårt att komma till färdmedlen. Det är viktigt att samhället vidtar åtgärder för att anpassa det allmänna färdväsendet till allas behov. Trots alla åtgärder kommer färdtjänsten att behövas även . En väl utbyggd färdtjänst är därför ett viktigt komplement till de allmänna kommunikationerna. Den dåvarande regeringen uppdrog till transportrådet att utfärda särskilda föreskrifter för handikappanpassning av de kollektiva färdmedlen. För SJ:s del blev resultatet att alla nya personvagnar tillverkade fr. o. m. 1984 skall vara handikappanpassade. För befintlig vagnpark kommer handikappanpassningen att ske successivt . Det betonades att ett närmare samarbete mellan SJ, riksfärdtjänsten och de kommunala färdtjänsterna skulle förbättra servicen för handikappade på kort sikt. Enligt vår mening är det angeläget att denna samordning fullföljs. Handikapporganisationerna gör betydelsefulla insatser som med rätta fått ett kraftigt ökat stöd från samhällets sida . Olika handikapporganisationer har tagit en rad initiativ som haft stor betydelse för utvecklingen av samhällets insatser. Varje handikapporganisation har ingående kunskaper om problem och behov inom det egna området. Det är också viktigt för människor med handikapp att känna gemenskap och samhörighet i en organisation som består av människor med samma handikapp eller med kunskap om detta handikapp. Organisationerna upptäcker och formulerar de problem som finns. Via sina organisationer eller genom handikappråden på , regional och statlig nivå för de kunskaperna vidare och bistår samhällsorganen. En rad insatser har gjorts för att förbättra villkoren för de handikappade. Trots de senaste årens kärva ekonomiska klimat har flera viktiga reformer kunnat genomföras, som stödet till handikapporganisationerna, insatser för forskning och utveckling, statsbidrag till social hemhjälp har ökat väsentligt. Det kan här finnas skäl att notera vissa ökningstal. Handikapporganisationerna fick /77 5,5 milj. kr. För innevarande budgetår 1982/83 är stödet 31,1 milj. kr. mer än tredubblades statsbidragen till den sociala hemhjälpen. Statsbidragen till färdtjänsten séxdubblades och riksfärdtjänsten infördes. På arbetsmarknadsområdet ökade stödet från till 5,7 miljarder. Dessutom har en serie åtgärder satts in för att skydda de handikappade när besparingsåtgärder satts in. Så höjdes pensionstillskotten successivt med centerledning i . En ensamstående folkpensionär med fullt pensionstillskott hade . Vårdbidragen till föräldrar med svårt handikappade barn har också ökat mer än inflationen. Ett högkostnadsskydd för sjukvårds- och läkemedelskostnader infördes fr. o. m. . Texttelefon har införts och anslag utgår till dagstidningar för försök med taltidning. Trots att har inneburit en mycket hård budgetprövning har stödet till handikappade kunnat hållas på en mycket hög nivå. De ovan relaterade exemplen visar att solidariteten med svaga grupper var ett viktigt inslag i mittenregeringens politik. Därför är den nuvarande regeringens historiebeskrivning inte trovärdig när det gäller att beskriva situationen för de handikappade. I budgetpropositionen säger regeringen vidare att det inte finns ekonomiskt utrymme för reformer på handikappområdet. Det är förvånande och beklagligt att regeringen inte ens anger en färdriktning för hur man vill prioritera de handikappolitiska insatserna . Än mer anmärkningsvärt är det att regeringen inte mer än parentetiskt omnämner det handlingsprogram i handikappfrågor som beredningsgruppen för internationella presenterade . Regeringen nöjer sig med att konstatera att frågan bereds i . I samband med förberedelserna inför det internationella rekommenderade FN :s generalförsamling sina medlemsländer att utarbeta långsiktiga nationella handlingsprogram på handikappområdet. Den dåvarande regeringen tillsatte 1979 en beredningsgrupp för . Den beslutade i ett tidigt skede att utarbeta ett svenskt handlingsprogram på området att överlämnas till regeringen. Bakom förslaget till Handikappolitik inför 1980-talet står ett enigt programutskott. Det är nu angeläget att den utveckling inom handikappområdet som pågått med sikte på full delaktighet, trygghet och gemenskap för alla medborgare i samhället fullföljs. Likaså är det angeläget att de förslag och intentioner som förs fram i beredningsgruppens förslag till handlingsprogram successivt kan genomföras. Med stöd av vad som ovan anförts hemställs* 1. att ger regeringen till känna vad som anförts i motionen beträffande bibehållet landstingskommunalt huvudmannaskap för särskolan, 2. att hos regeringen hemställer att en plan presenteras rörande handlingslinjer och fortsatt utveckling på handikappområdet. () () () () () () () () () () * Se även motion 1982/83:1088.