mot · G70286 · 1983-11-14 00:00:00 — m. fl. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. 1983/84:40) förordar samma ekonomiska politik som vi gjorde före valet . Detta skiljer oss markant från socialdemokraterna. För att uppnå balans i ekonomin och återgå till den fulla sysselsättningen är det nödvändigt att skatterna inte höjs, marginalskatterna sänks, dvs. anser att regeringens bedömning om en budgetförstärkning på på grund av de nu föreslagna åtgärderna är felaktig. De permanenta besparingarna uppgår enbart till ca , och de föreslagna skattehöjningarna kommer inte att realiseras på det sätt regeringen beskriver. Propositionens besparingsförslag är i vissa fall vaga och ofullständigt underbyggda. Vi avvisar nedskärningen av biståndet till de fattiga länderna och förslagen om återinförd äktamakeprövning och slopad bidragsdel inom studiehjälpen. Vad gäller antalet platser på vissa högskoleutbildningar delar vi bedömningen att de bör minska, men vi för fram ett eget förslag till ortsfördelning. I övrigt accepterar vi flertalet av de föreslagna besparingarna. Beloppen i fråga om pensioner, livsmedelssubventioner, visst industristöd och vissa avgifter ligger f. ö. i linje med vad vi föreslog . Vi för därutöver fram besparingsförslag på ca , inom sjukförsäkringen, statsbidragen till arbetslöshetskassorna, statsbidragen till kommunerna, m. m. avvisar de föreslagna skattehöjningarna. Det gäller såväl den nu aktuella höjningen av förmögenhetsskatten, bilaccisen, skogsvårdsavgiften, reavinstskatten på aktier och andra värdepapper, omsättningsskatten på aktiehandeln som det aviserade slopandet av forskningsoch utvecklingsavdraget och den statliga fastighetsskatten. Vi återkommer med förslag inom skattepolitiken som säkerställer skattereformens fullföljande. Regeringens förslag är helt otillräckliga för att hålla budgetunderskottet på oförändrad nivå. Den s. k. avindexering som i kompletteringspropositionen utmålades som ett väsentligt steg för att uppnå detta visar sig ha sjunkit ihop till en krumelur i marginalen. Regeringens fördelningspolitik bygger uppenbarligen på att även små besparingar i de offentliga utgifterna måste kombineras med skattehöj 1 1983/84. ningar för de rika. Detta innebär att sparande och risktagande även framgent kommer att drabbas hårt som utgiftsbegränsningarna blir otillräckliga. anser att det är orimligt att göra detta till ett villkor för en realistisk finanspolitik. Regeringens samlade ekonomiska politik är därför dömd att misslyckas. förordar samma ekonomiska politik som vi gjorde före valet . Det skiljer oss markant från socialdemokraterna. Det är möjligt därför att vi i valrörelsen förespråkade en realistisk ekonomisk politik som utgick från en korrekt verklighetsuppfattning. Låt oss erinra om huvuddragen i denna ekonomiska politik. Den har tidigare mer utförligt redovisats i motioner till . (Se t. ex. motion 1982/83:2432.) Svensk industri har sedan kostnadskrisen tappat marknadsandelar. För att dessa skall kunna återvinnas måste konkurrenskraften bibehållas och förstärkas. Av avgörande betydelse härför är lönekostnadsutvecklingen. Målet måste vara att hålla tillbaka lönekostnadsökningen som löntagarnas reallöner efter skatt åtminstone upphör att minska. Vi anser att tre förutsättningar är särskilt viktiga för att detta mål skall kunna nås: o Att inflationen dämpas. Mittenregeringens ambition var att få en inflation kring . Mycket tyder på att detta hade varit möjligt om dess ekonomiska politik hade fått fullföljas, o Att inte skatterna höjs. Skattehöjningar riskerar att utlösa kompensationskrav i avtalsförhandlingarna. 0 Att skattereformen fullföljs. Genom sänkta marginalskatter kan bruttolönekraven hållas tillbaka. Det håller nere kostnadsökningarna. Nyckeln till framgång för den ekonomiska politiken ligger av flera skäl 1 en stram finanspolitik. En sådan är nödvändig för att klara inflationsbekämpningen. Erfarenheterna från visar klart att det är bara när vi har fört en stram finanspolitik som vi lyckats få ned vår inflation under den internationella. Men den strama finanspolitiken är också nödvändig för att hålla tillbaka budgetunderskottet och skapa utrymme för investeringar, framför allt i industrin. En stram finanspolitik kan teoretiskt innebära såväl högre skatter som minskade utgifter. är emellertid av tre skäl stängd: o Vi har redan framhållit att vi måste avstå skattehöjningar för att kunna klara reallönerna efter skatt vid låga lönekostnadsökningar, o Det är sannolikt att budgetunderskottet i sig, genom effekterna på penningmängd och räntenivå, driver upp inflationstakten. Men det är också sannolikt att inflationen vid givet underskott riskerar att bli högre vid högre offentlig utgiftsnivå och skattetryck. En framgångsrik inflationsbekämpning förutsätter därför att utgiftssidan hålls tillbaka. 0 Det tredje skälet som talar mot skattehöjningar är att vi nu med all sannolikhet nått skattetaket. Detta antagande stöds av såväl erfarenhetsmässiga iakttagelser som teoretiska studier. Det innebär att höjda skattesatser inte längre ger ökade statsinkomster. Mot denna bakgrund har vi förespråkat utgiftsnedskärningar. Mittenregeringen föreslog budgetproposition besparingar i storleksordningen netto. 1 vår motion föreslog vi nedskärningar av ungefär samma omfattning. Vår bedömning är att utgifterna måste minskas kraftigt för att länka in ekonomin i en mer gynnsam utveckling. Besparingspolitiken har i den politiska debatten ibland ställts emot en rättvis fördelningspolitik. För att leda denna motsatsställning i bevis har man i regel jämfört effekterna av utgiftsnedskärningarna på enskilda hushåll med ett läge där över huvud taget ingenting förändras. Det är naturligtvis helt orealistiskt. Redan på kort sikt kommer uteblivna besparingar att leda till effekter på inflation, räntor m. m. som drabbar hushållen i ungefär samma utsträckning som besparingarna. På skulle en sådan politik fördjupa de ekonomiska problemen och innebära ett hot mot välfärden. Vi har redan konstaterat att skattehöjningar är möjliga. Men även om så vore måste dessa drabba den stora majoriteten av skattebetalare. De rika är varken tillräckligt många eller tillräckligt rika för att kunna lämna något väsentligt bidrag. Som exempel kan nämnas att om marginalskatterna sattes till för alla inkomster . så skulle statskassan teoretiskt förstärkas med ca . I verkligheten skulle människor naturligtvis inte acceptera en sådan konfiskatorisk beskattning. Liknande effekter uppnås av det nu framlagda förslaget om tillfällig förmögenhetsskatt. Denna blir så hög att avkastningen på kapitalet i regel inte räcker till för att betala skatten. Vi vill alltså understryka att besparingspolitiken inte står i strid med en rättvis fördelningspolitik utan i stället är en förutsättning för att en sådan uthålligt skall kunna bedrivas. Av största vikt för fördelningen är inflationstakten och arbetslösheten. Fördelningspolitiken måste därför inriktas på att föra en långsiktig sysselsättningspolitik och på inflationsbekämpning. Förutsättningarna för den senare har tidigare angivits. En framgångsrik sysselsättningspolitik måste 1 första hand bygga på stimulans av enskilda företag. Skattetaket sätter en bestämd gräns för utbyggnaden av den skattefinansierade offentliga sektorn. Fördelningspolitiska hänsyn skall självfallet tas också i utformningen av besparingspolitiken. Vi har redan påpekat att många måste drabbas, men de mest eftersatta grupperna skall skyddas. 2 1983/84. Ytterligare en förutsättning för tillväxt i näringslivet är tillgång till riskvilligt kapital. Enligt vår mening bör detta tillföras genom enskilt och frivilligt sparande. Detta bör uppmuntras bl. a. genom skattefondssparande och genom att straffbeskattningen på aktieutdelningar, den s. k. dubbelbeskattningen (som blivit en trippelbeskattning), elimineras. För att komma till rätta med viktiga strukturproblem i svensk ekonomi är det också nödvändigt med en rad systemförändringar. Det är bl. a. viktigt att se över organisationen och finansieringen av de tjänster som huvudsakligen finansieras inom den offentliga sektorn. Till de områden som kräver särskild översyn hör socialförsäkringssektorn och bostadssektorn. Vi ställde oss före valet starkt kritiska till den ekonomiska politik socialdemokraterna förordade. Den hängde uppenbart inte ihop. Det var också denna insikt som, när opinionsmätningarna visade att ett regeringsskifte förestod, utlöste spekulationerna mot kronan och den socialdemokratiska devalveringen. Oberoende ekonomer som analyserade det socialdemokratiska programmet förutsåg redan före valet att en devalvering skulle bli nödvändig. Våra farhågor beträffande den socialdemokratiska politiken har tyvärr besannats också på andra punkter: de offentliga utgifterna har åter tagit fart uppåt, skattetrycket har skärpts, budgetunderskottet har ökat, inflationen har blivit långt (om än något lägre än vad som kunde befaras ), arbetslösheten har stigit. Med hänsyn till den vikt som även socialdemokraterna fäster vid arbetslöshet och inflation för fördelningspolitiken måste 1983 betecknas som ett förlorat år från fördelningspolitisk synpunkt. Innan vi något kommenterar de antaganden regeringen gjort i propositionen beträffande den ekonomiska utvecklingen vill vi göra fyra påpekanden. o Regeringen säger att tiden nu är mogen för att strama åt finanspolitiken. Tyvärr sker det alltför sent och alltför litet. De åtgärder som redovisas räcker inte för att klara oförändrat budgetunderskott. Ändå förefaller regeringen ha bottenskrapat vad man uppfattar som besparingsmöjligheterna. Annars hade det inte funnits skäl att redan nu redovisa rader av småbesparingar som avses träda i kraft först vid nästa budgetårsskifte. De besparingar föreslog hade inneburit ca 10 miljarder i lägre statsutgifter under . Till en mindre del, någon miljard kronor, föreslår nu regeringen att dessa åtgärder skall genomföras. Även resterande besparingar hade behövts för att nå den nödvändiga graden av stramhet i finanspolitiken. besvikelse över regeringens förslag är lättförståelig, o Regeringen närmast uppmanar kommunerna att nu expandera sin verksamhet under 19841985. Det är mycket oklokt. För det första är det osannolikt att pris- och kostnadsutvecklingen stannar vid som regeringen hävdar. Utbyggnader som utgår från denna inflationsprognos blir därför med all sannolikhet dyrare att genomföra i praktiken. För det andra är det långsiktigt nödvändigt att hålla tillbaka den offentliga expansionen om reallönerna efter skatt skall kunna . Den förbättrade finansiella ställningen i kommunsektorn borde därför, såsom föreslog , motivera en indragning av kommunala inkomster för att undvika risken för expansion snarare än uppmaningar till en sådan expansion, o Regeringen har tidigare gjort ett stort nummer av den s. k. avindexeringen. Av detta har det nu blivit platt intet. En verklig avindexering föreslås endast för försvaret () och för bostadslån. Någon diskussion om hur denna avindexering skall kunna leda till lägre inflation förs försiktigtvis inte i propositionen. Det kan konstateras att hela detta projekt nu sjunkit ihop till en krumelur i marginalen, o Regeringen har lagt fast helt omöjliga fördelningspolitiska principer för sin finanspolitik. genomfördes en rad skattehöjningar på arv, gåvor, förmögenheter, aktieutdelningar och sparande. Ändå anser regeringen att besparingar på några miljarder nu måste följas av en rad nya åtgärder riktade mot kapital och kapitalinkomster. Därför föreslås omsättningsskatt på aktiehandel, skärpt realisationsvinstskatt på aktier, vinstskatt för att finansiera löntagarfonder och en skärpt förmögenhetsskatt, som försiktigtvis kallas tillfällig. Om regeringen, som sägs i propositionen, även framgent skall följa denna linje kommer sparande och risktagande att drabbas hårt som utgiftsnedskärningarna blir otillräckliga. Konfiskatoriska skatter på produktivt sparande driver fram spekulation i improduktivt sparande. Att göra detta till ett villkor för en realistisk finanspolitik är helt orimligt, och den samlade ekonomiska politiken är därför dömd att misslyckas. I regeringens proposition tecknas en i vissa avseenden ljusare bild av den ekonomiska utvecklingen i än vad som var fallet i . I propositionen förutses en väsentligt mera positiv utveckling av investeringarna framför allt inom industrin än vad på grundval av investeringsenkät förutsett. Det leder till att regeringen förutser en ökning av investeringarna medan räknat med en fortsatt minskning . Regeringen räknar också med att exportökningen skall bli större än vad förutsett. Regeringen har siffran för ökning av exporten mot 3,8. Detta leder till att regeringen får en mera positiv BNP-utveckling än och att såväl han dels- sorn bytesbalansens saldo blir ett par miljarder bättre än i prognos. Denna mera optimistiska bedömning av den svenska ekonomins utveckling kontrasterar mot regeringens mer pessimistiska bedömning föregående höst och i budgetpropositionen och i den reviderade finansplanen. Regeringens nu aktuella bedömning görs dels mot bakgrund av de konkreta förslag som framläggs i proposition nr 40, dels mot bakgrund av regeringens antagande om en lönekostnadsökning på totalt . hade här antagit en lönekostnadsutveckling med +7 % . Regeringens lönekostnadsprognos på är nödvändig om inflationsprognosen om skall kunna infrias. Det finns enligt vår mening anledning till tveksamhet på den här punkten. Betydande risker föreligger för en större lönekostnadsökning och därmed också en högre inflation än vad regeringen antagit. Det skulle i sin tur få resultat i form av en lägre exportökning och en lägre BNP-ökning. Som påpekas på annan plats i denna motion är de av regeringen föreslagna budgetförstärkande åtgärderna inte av den omfattning som regeringen själv anger. Flera av förslagen ger bara kortsiktiga besparingseffekter, och den förbättring av långtidsbudgeten på som regeringen kalkylerar med kommer enligt vår uppfattning inte att uppnås. I detta avseende är alltså grunden för regeringens optimistiska antaganden om utvecklingen jämfört med enligt vår mening inte helt hållbara. har redovisat sin syn på de negativa effekterna av budgetunderskottet och det därav följande behovet av besparingar i de offentliga utgifterna. Den senaste redovisningen finns i vår reservation till finansutskottets betänkande , se FiU 1982/83:50, s. 95. Vi kommer att i vår motion ge en samlad redovisning av vilka besparingar vi anser vara nödvändiga, liksom våra förslag för att säkerställa skattereformens fullföljande. Redan nu bör emellertid beslut fattas om väsentligt större besparingar än vad regeringen föreslår. Vi för således åter fram förslagen om besparingar inom sjukförsäkringen, statsbidragen till arbetslöshetskassorna, statsbidragen till kommunsektorn, fortsatt reducering av räntebidrag, hyresrabatter och andra subventioner på bostadsområdet, slopandet av skattereduktionen för fackföreningsavgifter, försäljning av statliga företag samt vissa åtgärder för att lyfta ut bostadslån från statsbudgeten. Besparingsförslagen (exkl. utlyftning av statliga lån) uppgår till ca . De bör enligt vår mening kunna träda i kraft från . Regeringen uppskattar själv sina besparingsförslag till totalt . Denna summa är rent fiktiv. För att få ihop det beloppet krävs att man lägger ihop inte bara äpplen och päron utan också nötter och korinter. I summan visar sig vid närmare studium ingå engångsbesparingar, fondupplösningar och besparingar som aldrig inträffar i tiden. Det är bara permanenta begränsningar i olika utgiftsprogram som kan betecknas som besparingar. I tabellen nedan har de föreslagna åtgärderna delats upp på olika kategorier och effekten lagts in på det budgetår den infaller. Det visar sig då att mängden permanenta besparingar som träder i kraft inte är större än 900 milj. kr. För /85 är den permanenta besparingseffekten inte som regeringen påstår utan bara ca . Från den siffra regeringen uppger på skall följande poster dras bort, eftersom de inte är några egentliga besparingar: Ca 300 milj. kr. 272 milj. kr. är vanlig budgetprutning och 24 milj. kr. 500 milj. kr. 200 milj. kr. för SJ är en vanlig budgetprutning och inte heller ökad inleverans från på 300 milj. kr. är någon besparing. Besparingen inom livsmedelssubventionerna bör minskas med ca 100 milj. kr. eftersom neddragningen av subventionerna påverkar basbeloppet enligt regeringens förslag till beräkning. 3 1983/84. 140 milj. kr. De 100 milj. kr. som uppgivits för enskilda beredskapsarbeten kommer inte att realiseras enligt regeringens förslag i proposition 26, slopandet av omställningsbidraget är en engångsåtgärd och neddragningen av anslaget till arbetsmedicinsk forskning är en fondupplösning. Av de 840 milj. kr. i minskade utgifter för beredskapslagring av olja är bara ränteeffekten permanent. Den uppgår till ca 120 milj. kr. Då återstår ca i egentliga besparingar. En del av dessa kommer också att falla bort under senare budgetår. I fortvarighetstillståndet är således besparingarna ännu mindre. föreslog permanenta besparingar på ca för /84. Vi upprepade förslagen och tillfogade ytterligare några. Enligt vår uppfattning var det väsentligt att utnyttja den begynnande internationella konjunkturuppgången till att ta krafttag för att sanera den svenska ekonomin. Om större delen av saneringen skulle behöva ske i ett läge med vikande internationell efterfrågan skulle anpassningsproblemen bli avsevärt större. Regeringen avvisade då besparingsförslag. för emellertid socialdemokraterna fram vissa av dessa förslag. Det gäller t. ex. begränsningen av livsmedelssubventionerna, basbeloppet, industristödet samt vissa avgiftshöjningar. I fråga om statsbidragen till barnomsorgen där förslag presenterats , är det inte alldeles lätt att bilda sig en uppfattning om totalbeloppets storlek, men det förefaller klart att en viss besparing finns dold i den nya bidragskonstruktionen. Vad gäller neddragningen av livsmedelssubventionerna tar regeringen ett mindre steg än vad föreslog. Vi föreslår därför att subventionerna minskas med ytterligare 150 milj. kr. nu och att de därefter etappvis helt avvecklas. I samband därmed bör barnbidragen, inkl. det särskilda flerbarnstillägget, höjas för att stödja barnfamiljerna. Beträffande pensionerna innebär regeringsförslaget en besparing med ca . Den besparingen var emellertid inkluderad redan i den långtidsbudget som presenterades , varför någon reducering av budgetunderskottet i förhållande till långtidsbudgetens kalkyl inte uppkommer. Det är att märka att regeringsförslaget innebär att pensionerna blir i stort sett desamma som de skulle ha blivit om den införda basbeloppsindexen hade fått fortsätta att gälla. Som framgått av vad vi sagt ovan anser inte att de föreslagna besparingarna är tillräckligt stora. Vi för därför åter fram de besparingsförslag som regeringen ännu inte antagit. Det gäller således de av tidigare beslutade förändringarna inom sjukförsäkringen och minskningen av statsbidragen till arbetslöshetskassorna. Det gäller också statsbidragen till kommunerna. Regeringens proposition innehåller i det närmaste en uppmaning till kommunerna att expandera, eftersom det på flera ställen talas om den förbättrade eller starkt förbättrade ekonomiska situa tion som kommer att råda inom kommunsektorn. anser att det samhällsekonomiska utrymmet för expansion är fortsatt starkt begränsat och att en indragning av medel från kommunsektorn därför måste ske. Vi har tidigare redovisat en metod för detta, se motion 1982/83:2432. Till detta kommer vissa engångsbesparingar som har föreslagit. Det gäller utförsäljning av och introduktion på börsen av vissa statliga företag, det gäller utlyftning från statsbudgeten av viss låneverksamhet. Beträffande effekten på statsbudgetens underskott anser regeringen att det uppstår en förbättring i förhållande till långtidsbudgetens kalkyl med ca . Förutom besparingarna finns då också ett antal skattehöjningar, som tillsammans antas inbringa ca . anser att denna bedömning är felaktig. Vissa av besparingarna är av engångskaraktär och inte permanenta. Vi tror inte heller att de totala skatteintäkterna stiger med de förutsatta . Erfarenheten visar att skattetrycket i nu nått sådan höjd att ytterligare höjningar av skattesatser möjligen ger större intäkter för just den skatten, men lägre intäkter från andra skatter. Detta beror dels på att basen för dessa skatter minskar, dels på att människors beteende påverkas. De totala skatteintäkterna kommer därför inte att stiga på det sätt regeringen påstår. Slutsatsen av detta är att de av regeringen nu föreslagna åtgärderna är klart otillräckliga för att hålla budgetunderskottet på oförändrad nivå under nästa budgetår. Med tanke på de problem regeringen uppenbarligen haft att få ihop den nu aktuella propositionens besparingsförslag är det inte sannolikt att några stora besparingar kommer att föreslås i budgetpropositionen . För att ge sken av att man gör något för att hålla budgetunderskottet nere skall det då inte uteslutas att regeringen i stället vidtar någon åtgärd av optisk karaktär. En sådan åtgärd skulle vara att flytta ut bostadslånen från budgeten till kapitalmarknaden. har ingenting att invända mot att statliga lån förs ut på kapitalmarknaden, vilket skulle kunna leda till ökad marknadsmässighet. Utlyftningen som sådan har emellertid inga samhällsekonomiska effekter alls. Den positiva effekten av den ökade marknadsanpassningen uppkommer först på . Propositionen innehåller ett antal förslag om skattehöjningar. Vi har tidigare kommenterat regeringens kombination av besparingar och skattehöjningar, som utlovar stora framtida höjningar av skatten på förmögenheter och enskilt sparande. Sådana är tydligen enligt socialdemokraterna nödvändiga för att kunna föreslå några besparingar över huvud taget i de offentliga utgifterna. anser att ett sådant synsätt är i grunden fel. har redan accepterat skatten på vin, sprit och tobak. Vårt godtagande av denna skattehöjning motiveras av önskemålet att begränsa alkohol- och tobakskonsumtionen. En tillfällig höjning av förmögenhetsskatten för föreslås. Gränsen för skattepliktig förmögenhet föreslås sänkas från . I detta skikt blir skatten . I alla övriga skikt höjs skattesatsen . Denna skattehöjning är rent formellt inte retroaktiv, eftersom förmögenhetsskatten beräknas på kapitalbehållningen . Det återstår alltså formellt till detta datum. Men i praktiken blir effekten retroaktiv eftersom större delen av året har gått. Det var också bara förmögenhetsskatten höjdes, nämligen . Med den nu föreslagna höjningen blir förmögenhetsskatten i praktiken i många fall rent konfiskatorisk. Avkastningen kommer ofta inte att räcka till för att betala både inkomstskatt på denna och förmögenhetsskatt på behållningen. Delar av förmögenheten kan då komma att behöva realiseras för att få pengar till skatten. Särskilt negativa blir effekterna för småföretagen. En småföretagares förmögenhet är bunden i produktiv utrustning, maskiner, byggnader och inventarier. Företagaren kan inte rimligtvis göra sig av med t. ex. maskiner, eftersom det vore detsamma som att göra sig av med möjligheten att fortsätta verksamheten. Kostnaden för företaget för att betala den ökade skatten blir också mångdubbelt större än själva skattebeloppet, eftersom skatten måste betalas med redan beskattade pengar. Några exempel belyser detta. Med en bolagsförmögenhet på 1 milj. kr. innebär förslaget att förmögenhetsskatten ökar med . Den ökade kostnaden för företaget om företagaren med oförändrat netto skall kunna betala denna summa uppgår emellertid till ca . Om bolagsförmögenheten är ca 2 milj. kr. ökar skatten med , men belastningen på företaget ökar med ca . anser att detta är orimliga effekter som kommer att påverka företagsamheten mycket negativt. Vi har tidigare föreslagit att förmögenhetsskatten på det i småföretagen arbetande kapitalet bör undantas från beskattning, och vi kommer att upprepa detta krav.