mot · G6022215 · 1983-02-28 00:00:00 — 1982/83:2215 m. fl. Ändring i m. m. (villkorlig frigivning och kriminalvård i frihet m. 1982/83:85) Det kriminalvårdspolitiska reformarbetet måste ta sikte på att utveckla ändamålsenliga former för samhällets reaktioner på kriminalitet. Ofta måste en avvägning ske mellan allmänpreventiva, individualpreventiva och rehabiliterande åtgärder. Härvid har den kriminalvårdspolitiska debatten präglats av olika strömningar som velat betona olika delar av de ingående elementen. För vår del vill vi i detta sammanhang peka på några utgångspunkter som bör vara vägledande för reformarbetet på kriminalvårdens område. Ur såväl allmänpreventiv som ur individualpreventiv synpunkt måste samhället genom rättssystemet med skärpa kunna markera att krimanalitet inte tolereras. Bland de hårdaste påföljderna är frihetsstraff i form av fängelse, vilket är att betrakta som ett straff som i sig inte har någon rehabiliterande effekt. Tvärtom är det numera en allmän uppfattning att en fängelsevistelse ofta försvårar en anpassning till normalt samhällsliv. Det bör därför vara en strävan att nedbringa tiden för fängelsevistelse, utan att den allmänpreventiva aspekten åsidosätts. Frihetsstraff i form av fängelse är i många fall nödvändiga, dels ur preventiv synpunkt för att markera hur allvarligt samhället ser på vissa brott, dels i syfte att förhindra fortsatt allvarlig brottslighet riktad mot liv och hälsa. Den rehabiliterande verksamheten är viktig för att återföra den straffade till ett normalt samhällsliv. Genom insatser för att hjälpa klienten till arbete, utbildning, bostad och positiva kamratkontakter kan deras egenvärde och identitet byggas upp så att de kan fungera i ett normalt samhällsliv. Genom sådana insatser från frivårdens sida kan många få hjälp att bryta en påbörjad eller längre brottskarriär. Frivården är också viktig för att på motsvarande sätt stödja den som avtjänat fängelsestraff. Dessa åtgärder för rehabilitering måste ses om de viktigaste kriminalvårdspolitiska insatserna. I regeringens proposition 1982/83:85 föreslås att villkorlig frigivning av den som har en strafftid understigande i princip alltid skall ske efter halva tiden. Därigenom undanröjs de risker för osäkerhet och bristande enhetlighet i tillämpningen som är fallet med nuvarande lagstiftning på detta område. Vidare framhålls det att reglerna blir likartade med de som gäller för dem som är dömda till längre straff. En annan målsättning med förslaget är också att minska beläggningen i fängelserna. Vi delar i många stycken den kritik som lagrådet riktat mot förslaget, nämligen att reformen borde satts in i ett större sammanhang där målen för det fortsatta kriminalpolitiska reformarbetet klarare framgår. Vidare finns risk för att allmänhetens tilltro till rättsväsendet rubbas. För vår del är det helt klart att situationen på fängelserna vad gäller beläggning är otillfredsställande. riksdagsbeslut om särbehandling av vissa långtidsdömda m. fl. blir svårt att leva upp till på grund av överbeläggning. Vi menar dock att samhällets rättsuppfattning, som kommer till uttryck i domstolarnas straffmätning, inte kan få styras av faktorer som kapacitet på fängelseplatser och uppsatta sparmål. Mot denna bakgrund menar vi att i anslutning till behandlingen av propositionen bör uttala att det fortsatta kriminapolitiska reformarbetet bör inriktas på en snabb översyn av straffskalorna, så att bättre överensstämmelse nås mellan utmätt straff och det som i realiteten avtjänas. Det är i detta sammanhang viktigt att påföljdssystem utformas så att en ändamålsenlig rehabilitering inom frivården kan följa efter avtjänat fängelsestraff. Systemet med villkorlig frigivning ger en sådan förutsättning men är olämpligt från andra utgångspunkter, vilka redovisats ovan. Det är således enligt vår uppfattning angläget att det fortsatta reformarbetet inriktas på att mera renodla vad som är straff och vad som är rehabilitering och vård. Vi menar också att redan i anslutning till behandlingen av propositionen bör uttala att effekterna av reformen noga följs upp vad gäller domstolarnas straffmätning och behandlingsresultat inom kriminalvården. Inom kriminalvården är det framför allt frivården som svarar för de rehabiliterande insatserna. Det är därför viktigt att den organiseras så att den kan fungera i nära samarbete med kommunernas socialtjänst, utbildningsväsendet och arbetsmarknadens myndigheter och parter. Detta förutsätter en väl decentraliserad organisation och medverkan också av lekmän. fick 1981 i tilläggsdirektiv att utreda möjligheten att avskaffa övervakningsnämnderna. Kommittén har lagt ett sådant förslag, som regeringen av hänsyn till remissopinionen inte fullföljt i propositionen. Förslaget i propositionen om en halvering av antalet övervakningsnämnder och förändrade arbetsuppgifter förefaller dock vara en halvmessyr. Ändrat valsystem till nämnderna torde medföra att många ledamöter byts ut. Detta i kombination med sammanläggning av flera tidigare övervakningsnämnder och förändring av arbetsuppgifter torde medföra åtskilliga övergångsproblem. Vi menar att det är viktigt att noga följa utvecklingen vad gäller frivårdens förtroendemannaorganisation och därvid ånyo pröva övervakningsnämndens funktion inom frivårdsorganisationen. I avvaktan på en sådan prövning bör inga förändringar ske inom organisationen förutom vad gäller förfarandet vid tillsättande av ledamöterna i övervakningsnämnderna. Vi godtar således regeringens förslag angående val av ledamöter i övervakningsnämnderna. Vad gäller propositionens förslag om minskat antal övervakningsnämnder yrkar vi avslag på detta. Frivårdens resurser är avgörande för dess resultat. Från många hålla i landet rapporteras orimliga arbetsförhållanden. Vi vill därför även här ge uttryck för den oro vi framförde i motion 1982/83:1592, vad gäller fördelningen av ekonomiska resurser mellan frivård och anstaltsvård. I det fortsatta arbetet måste frivården prioriteras i högre utsträckning. Slutligen vill vi peka på vikten av att arbetet inom frivårdskommittén med alternativ till frihetsstraff fortsätter. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om fortsatt reformarbete i syfte att utforma straffskalor så att bättre överensstämmelse nås mellan utdömt straff och avtjänat straff. 2. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om uppföljning av reformens effekter i vad avser domstolarnas straffmätning och kriminalvårdens behandlingsresultat, 3. att beslutar att avslå regeringens proposition i de delar som avser minskning av antalet övervakningsnämnder och förändrade arbetsuppgifter. () ()