mot · G6022417 · 1983-05-10 00:00:00 — Motion 1982/83:2417 m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /84, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1982/83:150) ekonomiska problem är ett uttryck för den socialdemokratiska modellens strukturkris. Som en konsekvens av den snabbt växande offentliga sektorn har tillväxtkraften i det privata näringslivet försvagats. Bytesbalansunderskottet, inflationen, vårt växande sysselsättningsproblem och budgetunderskottet är i stor utsträckning en direkt följd av den offentliga sektorns expansion. Höjda skatter har brutit ner de ekonomiska drivkrafterna, utbyggnaden av den offentliga sektorn har låst fast produktionsresurser i krisföretagen etc. På väsentliga områden har marknadsekonomin begränsats, upphävts eller snärjts in genom ett växande antal regleringar och utbyggd byråkrati. Den svenska ekonomin har därmed successivt förlorat den flexibilitet och anpassningsförmåga som den hade . Den kursomläggning som moderata samlingspartiet förespråkar är nödvändig för att lösa de problem som den socialdemokratiska utvecklingsmodellen medfört. Vår politik utgör det klara alternativet till att följa socialdemokraternas alltmer kollektivitiska och socialistiska linje. Flera tecken tyder nu på en uppgång i den svenska industrikonjunkturen. En uppgång är ett nödvändigt men långt ifrån tillräckligt villkor för att vi skall få balans i ekonomin. Våra balansbrister är strukturella och så djupa att det krävs betydligt mer än en konjunkturuppgång för att lösa dem. Konjunkturuppgången 1979-1980 kunde inte bryta den trendmässiga nedgången i vår ekonomi. Den nu inledda uppgången kommer också att vara otillräcklig eftersom de grundläggande strukturella problemen inte är lösta. Det måste ske en rejäl kursomläggning för att den svenska ekonomin varaktigt skall gynnas av den förbättrade konjunkturen. Annars hotas både konjunkturuppgången och möjligheterna att få ned inflationen av det ökade budgetunderskottet. Helt riktigt sätter regeringen upp kampen mot inflationen som den primära uppgiften för den ekonomiska politiken. Med det går inte att bekämpa inflationen genom att i stort sett bara ange en låg siffra som mål. En sänkning av inflationstakten från till 1984 som konjunkturen vänder uppåt och budgetunderskottet når nya rekordnivåer strider mot all inhemsk och internationell erfarenhet. Hur en drastisk sänkning av inflationstakten skall kunna förenas med en fortsatt offentlig 1 1982/83. utgiftsexpansion klargörs inte heller i den reviderade finansplanen. Antiinflationspolitiken saknar ännu ett konkret innehåll. Den politik sorn regeringen skisserar är därför motsägelsefull. Trots att regeringen är medveten om att en framgångsrik inflationsbekämpning i mycket hög grad är beroende av att budgetunderskottet reduceras föreslås inga konkreta besparingar i kompletteringspropositionen. Ett inflationsmål som inte kompletteras med ett mål för de offentliga utgifterna och underskotten har enligt moderata samlingspartiets uppfattning mycket små chanser att kunna uppnås. Även om regeringen skulle få ner inflationen till - vilket är mycket osannolikt eftersom inga handfasta antiinflationsåtgärder presenteras fortsätter budgetunderskottet att öka till 1984, enligt regeringens egna kalkyler. Detta innebär att en nedgång i inflationen inte på något sätt är tillräckligt för att angripa grundorsaken till våra ekonomiska balansbrister: problemen med den offentliga sektorn. Regeringen backar upp inflationsmålet på med enbart ett inflationstak på för en del av de utgifter som påverkas av inflationen. Det är inte lätt att genomskåda hur indextaket är tänkt att sättas eller exakt vilka utgiftsposter som kommer att beröras. Det förefaller emellertid som om indexbegränsningen får en relativt blygsam omfattning. Sammantaget torde av statsbudgetens utgiftssida, dvs. Vid en inflation på blir besparingseffekten endast . Om å andra sidan inflationsmålet skulle uppfyllas blir det inga besparingar alls. Regeringens politik innebär framför allt en mycket kraftig offentlig utgiftsexpansion . De reala offentliga utgifterna förväntas nu öka t. o. m. snabbare än vad regeringen räknade med , jämfört med tidigare beräknade . Eftersom BNP-ökningen beräknas till kommer den offentliga utgiftsökningen att bli större än nationens samlade inkomstökning. Den offentliga utgiftsandelen stiger därigenom till av BNP. Genom kortsiktiga bokföringsmanövrer och en uppblåsning av innevarande års budgetunderskott, döljer regeringen att budgetunderskottet ökar. Utan engångsåtgärderna skulle budgetunderskottet ligga på ca 1983/84. Även om budgetunderskottet bokföringstekniskt hålls ungefär oförändrat fortsätter den totala offentliga sektorns finansiella sparandeunderskott att växa under nästa budgetår. Kommunerna kommer att uppvisa ett underskott och socialförsäkringssektorns överskott krymper. Det är välkommet att regeringen inte höjer arbetsgivaravgiften eller inför en proms för att finansiera andra steget i skatteomläggningen. Men att i stället höja energiskatterna motverkar direkt möjligheten att få ned inflationstakten och ökar dessutom näringslivets produktionskostnader. Besparingar är i nuvarande ekonomiska läge det enda finansierings sätt som är samhällsekonomiskt försvarbart. Energiskatterna föreslås bli höjda med motiveringen att det då är möjligt att finansiera vissa arbetsmarknadspolitiska insatser. Detta innebär ingenting annat än ytterligare utslagning av riktiga jobb till förmån för konstlad sysselsättning i AMS:s regi. Höjda skatter innebär att den privata efterfrågan minskar, vilket dämpar produktion och sysselsättning. Energiskattehöjningen innebär dessutom höjda kostnader och försämrad konkurrenskraft för svenskt näringsliv, vilket även det påverkar sysselsättningen negativt. Med motiveringen att kapitalets rörlighet skall öka aviserar regeringen en sänkning av bolagsskatten från till som utrymmet för lagernedskrivning begränsas. Det är bra att regeringen inser att kapitalets rörlighet bör öka. Regeringens tidigare åtgärder, återinförandet av dubbelbeskattningen och den nya utdelningsskatten, förtar dock mer än väl effekterna av den sänkta bolagsskatten. Bristen på konsekvens är uppenbar. Regeringens strategi kan mycket väl vara att genom sänkt bolagsskatt skapa utrymme för en permanent vinstdelningsskatt i stället för att sänka bolagens totala marginalskatt. Vad gäller beskrivningen av de ekonomiska sammanhangen är propositionen i stora delar en framgång för de delar av regeringspartiet som eftersträvar en mer realistisk syn på de samhällsekonomiska problemen. Det är desto mer anmärkningsvärt att regeringen i praktiken föreslår ökade utgifter i form av nya AMS-miljarder och nya statsbidrag till kommunerna. Vi beklagar att det inte finns någon samstämmighet mellan vad regeringen förmodligen vill göra och vad regeringen förmår uträtta. Trots att både långtidsbudgeten och treårskalkylerna visar att budgetunderskottet fortsätter att öka även vid drastiskt sänkt inflationstakt har regeringen ej förmått att ställa upp några mål för vare sig budgetunderskottets utveckling eller de offentliga utgifternas ökningstakt. Det är visserligen hoppingivande att regeringen inför / 1985 aviserar ett relativt omfattande besparingsarbete. Men det är beklagligt att behöva konstatera att regeringen nu förlorar ännu . Denna tempoförlust kan mycket väl visa sig vara ödesdiger för våra möjligheter att få bukt med den annalkande statsfinansiella krisen. har f. n. en hemmagjord inflation genom devalveringen, skattehöjningarna, lönekostnadsundersökningarna och budgetunderskottet. I en uppåtgående konjunktur kan den inflationen som orsakas av den offentliga utgiftsexpansionen och budgetunderskottet samt marknadernas bristande flexibilitet förväntas öka. I motionen anger moderata samlingspartiet följande program mot inflationen. En stram ekonomisk politik med offentliga besparingar som viktigaste En neddragning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottet håller tillbaka den inhemska efterfrågan som det blir lättare att kontrollera penningmängden, vilket är väsentligt för att få ner inflationstakten. Skattepolitiken utgör ett centralt inslag i en moderat antiinflationspolitik. Vi säger nej till höjda energiskatter och föreslår bl. a. sänkta löne- och marginalskatter för att få ner inflationen. Vi föreslår en politik som kommer att öka både arbetskraftens och kapitalets rörlighet. Vi förespråkar också avregleringar, privatisering och avbyråkratisering för att öka konkurrensen och effektiviteten. bromsar detta prisstegringarna. För att komma till rätta med inflationsdrivande lönehöjningar förordar vi en politik som innebär att arbetsmarknadens parter tar ansvar för sysselsättningen. Staten har inte längre råd att städa upp efter alltför dyra avtal. Den fria förhandlingsrätten är en frihet under ansvar. måste avveckla underskotten i den offentliga sektorn och i bytesbalansen. Detta är, enligt vår uppfattning, den centrala och avgörande uppgiften för den ekonomiska politiken . Det går inte i längden att basera vår välfärd på resurser som andra länder har skapat eller kommande generationer förväntas skapa. Vi anser att den offentliga sektorns andel av ekonomin måste minska till förmån för en expansion i näringslivet. Detta kräver en frysning av den reala nivån på de samlade offentliga utgifterna. För att åstadkomma en nolltillväxt i utgifterna har vi tidigare föreslagit besparingar på Vi vidhåller att dessa besparingsförslag skall genomföras. Dessutom föreslår vi ytterligare ca i besparingar för att finansiera den av oss föreslagna inkomstskatteskalan . Dessa besparingsförslag berör i första hand statsbidragen till kommunerna. Vi förordar att mentalvårdsbidraget reduceras med och att övriga specialdestinerade bidrag till kommunerna minskar med för . Vi avvisar dessutom regeringens yrkanden om ytterligare till AMS-insatser. Sammantaget innebär det att vi föreslår en utgiftsnivå som ligger lägre än regeringens förslag. Kraftfulla besparingar är nödvändiga för att få bukt med den annalkande statsfinansiella krisen, inflationen och utlandsupplåningen. Besparingarna är också fördelningspolitiskt välmotiverade. Om vi inte sparar ökar inkomstomfördelningen från nästkommande generation till denna generation. Det största hotet mot vårt trygghetssystem och välfärd utgörs av de alltför snabbt växande offentliga utgifterna. Det därav följande höga skattetrycket har medfört att hushållens ekonomi undergrävts. En förutsättning för välfärd och social trygghet är därför att vi dels minskar de offentliga utgifterna, dels sänker det totala skattetrycket. Moderata samlingspartiet kommer att ta definitiv ställning till de av regeringen aviserade förslagen om indexbegränsningar på utgiftssidan när sådana förslag föreläggs . Redan nu pekar vi i motionen på flera nackdelar med denna metod för att angripa automatiken i transfereringsutgifterna. En indexbegränsning för konsumtionsutgifter kan däremot vara ett viktigt led i en anti-inflationspolitik. Skall inflationsbekämpningen bli framgångsrik måste den kommunala utgiftsökningen hållas tillbaka. Därför är det nödvändigt att de kommunala utgifterna tillåts öka med högst nominellt. Huvuddelen av de skattehöjningar som regeringen genomfört kommer att innebära en minskad stimulans att arbeta, investera och spara. Vår utvecklingskraft försvagas ytterligare. Moderata samlingspartiet föreslår därför att huvuddelen av skattehöjningarna rivs upp fr. o. m. /84. Vi föreslår en varaktig marginalskattesänkning, att en fullständig indexreglering återinförs och att avdragsbegränsningen och den 2-procentiga löneskatten slopas. Vi säger dessutom nej till den föreslagna höjningen av energiskatterna. Vi är positiva till en sänkning av bolagsskatten som ett steg i avvecklingen av dubbelbeskattningen. Moderata samlingspartiets samtliga skatteförslag innebär en skattesänkning för nästa budgetår på . Det innebär att vi i vårt reviderade budgetförslag redovisar ett budgetunderskott på . Den förväntade konjunkturuppgången underlättar en betydande neddragning av budgetunderskottet utan att den totala efterfrågan kommer på en alltför låg nivå. I själva verket är en neddragning av budgetunderskottet en nödvändig förutsättning för en varaktig industriell expansion i . Det räcker emellertid inte med att spara. Vi är tvingade att förändra och finna nya verksamhetsformer för delar av den viktiga service, som ges via vår offentliga sektor. I motionen anges några systemförändringar som är nödvändiga för att åstadkomma budgetbalans och tillväxt i ekonomin. För att åstadkomma en ökad tillväxt krävs en kraftig kursomläggning. Vår politik kommer att syfta till att förstärka marknadsekonomin. Att begränsa byråkratin, frigöra mänskliga och ekonomiska resurser samt att stimulera företagens insatser blir helt avgörande för välfärdsutvecklingen. Därför är en omfattande förändring av skatte- och bidragssystemet och andra insatser för att gynna investeringar, risktagande, arbetsinsatser och sparande grundläggande förutsättningar för ekonomisk tillväxt. En sådan kan inte kommenderas fram genom politiska dekret, statlig styrning eller kollektiva löntagarfonder. Den socialdemokratiska regeringens vid makten har inneburit allt större skillnader mellan den politik socialdemokraterna gick till val på och den som kommit att föras i regeringsställning. Klyftan växer också mellan den folkhemsprofil som partiet försökte få under valrörelsen och de allt tydligare ambitionerna att länka samhällsutvecklingen i nysocialistiska banor. Den rekordsnabba ökningen av de offentliga utgifterna, de höjda skatterna och det intensiva arbetet med att införa kollektiva löntagarfonder utgör allt exempel på att den utveckling som pågick i tar fart med förnyad styrka. Den socialdemokratiska regeringen tillträdde i en besvärlig ekonomisk situation. inbyggda strukturella obalanser i det svenska samhället har gett oss stora ekonomiska problem. Men svårigheterna var välkända och doldes inte av de borgerliga partierna. Ansvaret faller tungt på de socialdemokrater som i opposition inte lyckades förbereda sig för att i regeringsställning föra en ansvarsfull ekonomisk politik. Regeringens ekonomiska politik har präglats både av missriktad dådkraft och handlingsförlamning. Beslutsförmågan har varit stor när det gäller att genom offentliga utgiftsökningar, skattehöjningar och regleringar långsiktigt undergräva förutsättningarna för en effektivare produktion i företagen. Handlingsförlamningen har varit i det närmaste total när det gäller att åstadkomma de strukturella förändringar i vårt land som är nödvändiga för att säkra en positiv ekonomisk utveckling. Den förda ekonomiska politiken visar att socialdemokraterna varken har insikt om svårigheternas verkliga orsaker eller styrkan att bryta med en politik som varit deras egen . Det är moderata samlingspartiets uppgift att genom en konstruktiv oppositionspolitik bidra till att det skapas förutsättningar för en omläggning av den ekonomisk-politiska kursen i . Ju tidigare anpassningen sker desto bättre. Ju längre den dröjer desto större blir anpassningskraven. Dagens problem är ett uttryck för den socialdemokratiska modellens strukturkris. Den snabbt växande offentliga sektorn har medfört att tillväxtförmågan i det privata näringslivet försämrats. Vårt samhälle har därigenom blivit allt mer statiskt. Öppenheten, initiativkraften och förmågan till förändringar har försvagats. Moderata samlingspartiets strategi för att lösa det kommande decenniets problem syftar till att stärka den enskilde och familjen i stället för att stärka staten och politikerna. Landets ekonomi kan aldrig fungera om den inte gör det för de enskilda hushållen och företagen. Därför måste den övertunga offentliga sektorn bantas, skatte- och bidragssystemet förenklas, flexibiliteten på arbets- och kapitalmarknaden öka etc. En politik som stärker den enskilde och familjen är också en politik som stärker våra produktionsförutsättningar. En fortsatt expansion av den offentliga sektorn försvagar produktionens drivkrafter därför att det försvagar den enskilde. Ingen blir rikare av att konsumera. Rikedom skapas bara genom produktion. Den omläggning av den ekonomiska politiken som moderata samlingspartiet förespråkar är nödvändig för att lösa de problem som den socialdemokratiska utvecklingsmodellens strukturkris fört in vårt land i. Den moderata politiken utgör det klara alternativet till att följa socialdemokraternas alltmer kollektivitiska och socialistiska linje. Men den är också nödvändig, därför att den erbjuder den enda vägen för att fullt ut tillvarata de många möjligheter som framtiden kommer att innebära. Endast i en stärkt marknadsekonomi finns en inneboende vilja och förmåga till förändring. Det är i en sådan ekonomi som de enskilda individernas krav på, och de enskilda företagens förmåga till förändring säkrast och snabbast ger resultat som kommer hela samhället till godo. Det är inte bara för att lösa dagens problem, utan i minst lika stor utsträckning för att kunna tillvarata morgondagens möjligheter, som den politik som moderata samlingspartiet företräder är en nödvändighet. Flera tecken tyder på en vändning i den internationella konjukturen. I första hand gäller detta , där flera s. k. ledande indikationer pekat uppåt . Orderingång, bostadsbyggande och industriproduktion har börjat öka. sker en ny skattesänkning. Förutsatt att hushållssparande! inte fortsätter att stiga kommer den privata konsumtionen att öka . Det finns dock en uppenbar risk att tillväxten i kan komma att hämmas av att det stora budgetunderskottet tvingar kvar realräntorna på en hög nivå. Även i föreligger vissa tecken på en vändning i konjunkturen. väntas få den mest produktiva utvecklingen . Orderingång och industriproduktion håller på att återhämtas. I förutses en viss uppgång i den privata konsumtionen. BNP-tillväxten blir dock låg. I , det enda land som fört en expansiv politik , har den socialistiska regeringen tvingats att lägga om politiken ytterligare ett steg i åtstramande riktning. Någon positiv tillväxt förväntas inte . Produktionen i de mindre väntas i allmänhet öka långsammare än i de större länderna. I och förutses en tillväxt på , medan produktionsökningen i beräknas bli något högre. Totalt räknar i sin senaste prognos med en BNP-tillväxt i OECD-området på 1983. Trots att bedömning är mycket försiktig måste den kringärdas med reservationer. Det finns fortfarande många riskmoment som gör att styrkan och stabiliteten i uppgången ter sig osäker. Den privata konsumtionen är fortfarande svag i de stora länderna. Räntorna i kan åter börja stiga som en följd av budgetunderskottets utveckling. Det finns också en risk att efterfrågan från de oljeproducerande länderna kan falla kraftigare än vad Prognos för utvecklingen i OECD-området Arbetslöshet, milj. människor Källa: , AIECE och SI. som nu förutses. Det växande antalet östländer och med betalningsproblem bidrar till en svag utveckling i världshandeln. Den tilltagande protektionismen i många länder kommer också att fördröja en uppgång. I väntas finanspolitiken förbli restriktiv. är nästan det enda undantaget. I är finanspolitiken för f. n. svagt expansiv. Även om de internationella tillväxtprognoserna f. n. tenderar att revideras uppåt, är den tillväxt som förutses mycket blygsam för att komma i en uppgångsfras. Tillväxten är inte heller tillräcklig för att undvika en ökning av den höga arbetslösheten i . Ett av de få internationella glädjeämnena har varit den kraftiga inbromsningen av inflationen. Inflationstakten i låg , vilket innebär en halvering . Den snabba inflationsdämpningen beror förutom på åtstramningspolitiken även på sjunkande oljepriser och lägre räntenivåer. Det är ännu för tidigt att säga något om i vilken utsträckning nedpressningen av inflationstakten kommer att vara beständig i en uppåtgående konjunktur. De nuvarande mycket låga råvarupriserna kommer sannolikt att stiga i den kommande konjunkturuppgången. Vi instämmer i finansministerns uttalande: Det finns anledning att varna för en överdriven tillförsikt att en stabil återhämtning nu skulle vara säkrad. Osäkerheterna är alltjämt många. Vår ekonomiska politik bör därför utformas med utgångspunkt från att den internationella tillväxten fortsätter att vara relativt svag. Regeringen tycks fortfarande tro att den skall kunna övertyga de stora industriländerna att lägga om politiken i mer expansionistisk riktning. Det går dock inte, vare sig globalt eller i enskilda länder, att expandera sig ur krisen. Den bristande flexibiliteten i västvärldens ekonomier, deras övertunga offentliga sektorer och övriga grundläggande stagnationsorsaker måste först angripas. Eftersom en varaktigt låg inflationstakt är en förutsättning för att komma till rätta med de strukturella bristerna i västvärldens ekonomier kommer kampen mot inflationen sannolikt även i fortsättningen att ges högsta prioritet i de stora industriländerna. Det finns ingen anledning att räkna med en stabil tillväxt i världsekonomin så länge inflationen inte långsiktigt bemästras. Av samma orsak finns ej heller någon anledning att räkna med en allmän underskottspolitik för att öka tillväxten. kännetecknas av den socialdemokratiska utvecklingsmodellens strukturkris. Den offentliga sektorns expansion, den växande byråkratin och den allt hårdare centralstyrningen har gjort vårt samhälle alltmer statiskt. Till betydande del sammanhänger stagnationen med att de underliggande utvecklingskrafterna har försvagats. Den alltför snabbt växande offentliga sektorn har inneburit att tillväxtförmågan i det privata näringslivet försvagats. Ökade offentliga utgifter och skatter har medfört en nedbrytning av drivkrafterna i vår ekonomi. Skatte- och bidragssystemen har fått negativa följder på människornas och företagens vilja att spara, investera och arbeta. På väsentliga områden har marknadsekonomin begränsats, upphävts eller snärjts in genom ett växande antal regleringar och utbyggd byråkrati. Den svenska ekonomin har därmed successivt förlorat den flexibilitet och anpassningsförmåga som den hade . Att det gått särskilt illa för jämfört med andra västländer är inte så märkligt. De offentliga utgifterna och skattetrycket har ökat snabbast i . De offentliga ingreppen, regleringarna, subventionerna, m. m. har varit mer omfattande hos oss. Den offentliga sektorns tillväxt har försämrat arbets- och kapitalmarknadernas funktionsduglighet. Den växande subventioneringen, skattesystemet och regleringarna har försämrat rörligheten på dessa marknader. Övriga marknaders funktionsduglighet har också försämrats genom att regleringar och hinder genomförs på allt från bostadsmarknad till barnomsorg. Den marknadsstyrda delen av vår ekonomi har blivit allt mindre. Enligt () utgjorde de marknader som var fria från subventioner och regleringar endast en tredjedel av hela ekonomin år 1977.1 dag är säkerligen denna andel ännu mindre. Vår förmåga att anpassa produktionen till ändrade förhållanden har försvagats i motsvarande mån. Konjunkturuppgången löser inte våra problem Flera tecken tyder nu på en uppgång i den svenska industrikonjunkturen. Det innebär att regeringens optimistiska bedömning av exportutveckling och industriproduktion kan komma att infrias. Den konjunkturuppgång som tycks vara på väg är ett nödvändigt men långt ifrån tillräckligt villkor för att vi skall få balans i ekonomin. Våra balansbrister är strukturella och så djupa att det krävs betydligt mer än en konjunkturuppgång för att lösa dem. Regeringen rättar inte till orsakerna till problemen: - De offentliga utgifterna och underskotten fortsätter att öka. - Skattehöjningspolitiken fortsätter. Marginalskatteomläggningen urholkas av inflationen, och punktskatterna höjs ytterligare. - Subventionspolitiken fortsätter. Trots löften om neddragningar av industrisubventionerna har utvecklingen gått i motsatt riktning. - Lönespridningen är alltför liten för att arbetsmarknaden skall fungera smidigt.