mot · G6022107 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. I motionen redogörs dels för moderata samlingspartiets syn på den politiska och parlamentariska situationen val och den inriktning som moderata samlingspartiets politik kommer att ha , dels för moderata samlingspartiets syn på den ekonomiska politiken . Motionens inledande avsnitt, Det moderata alternativet, skall ses som en introduktion till samtliga de partimotioner som väckts under den allmänna motionsperioden. Dessa har utformats mot bakgrund av den principiella syn som där redovisas. Valet ledde till bildandet av en socialdemokratisk minoritetsregering. Den politiska makten i riksdag ligger nu hos de partier som vill verka för en ytterligare politisering av samhällslivet och en allt starkare detaljstyrning av medborgarnas vardag. Den socialdemokratiska regeringens första vid makten har varit trevande och trassliga. har inneburit allt större skillnader mellan den politik socialdemokraterna gick till val på och den som kommit att föras i regeringsställning. Det saknas förutsättningar att i nå samförstånd kring socialdemokraternas nysocialistiska politik. Motsättningarna mellan den ekonomiska verkligheten och människornas önskningar å ena sidan och den förda politiken å den andra är alltför stora. Regeringens skötsel av affärer präglas av både missriktad dådkraft och handlingsförlamning. Handlingskraften tar sig sådana uttryck att förutsättningarna för en effektiv produktion undergrävs. Handlingsförlamningen är nästan total när det gäller att åstadkomma de strukturförändringar som krävs för att säkra en positiv ekonomisk utveckling. har insikten om behovet av en grundläggande kursomläggning i svensk politik blivit allt vidare spridd. mellan socialdemokraterna och mittenpartierna - en av orsakerna till den socialdemokratiska valsegern - bröt den anpassning till verkligheten som den andra trepartiregeringen hade inlett 1980. Saneringsprocessen har därigenom försenats högt avsevärt. Moderata samlingspartiets uppgift i opposition är att konstruktivt bidra till att skapa förutsättningar för en omläggning av den politiska kursen i . Ju tidigare anpassningen sker desto bättre. Ju längre det dröjer desto större blir anpassningskraven. 1 1982/83. Dagens problem är ett uttryck för den socialdemokratiska modellens strukturkris. Den offentliga sektorns expansion, den växande byråkratin och den allt hårdare centralstyrningen har gjort vårt samhälle alltmer statiskt. Öppenheten, initiativkraften och förmågan till förändringar har försvagats. En strategi för att lösa det kommande decenniets problem måste därför präglas av en liberal frigörelse. Politiken skall på skilda områden stärka den enskilde och familjen i stället för att stärka staten och politikerna. Samhället behöver avreglering och avpolitisering. Ökad valfrihet och större ekonomisk frihet gör starkare socialt och ekonomiskt. Det gäller bl. a. boendet, familjens roll, socialpolitiken och skolan vid sidan av det som direkt berör den ekonomiska politiken och skattepolitiken. Inte minst väsentligt är det att slå vakt om och utveckla de principer för medborgarnas förhållande till de stora kollektiven som en rättsstat inte får överge. En politik som stärker den enskilde och familjen är också en politik som stärker våra produktionsförutsättningar. Ytterligare kollektivisering och politisering försvagar produktionens drivkrafter därför att det försvagar den enskilde. Ingen blir rikare av att konsumera. Rikedom skapas bara genom produktion. Det föreligger ingen större skillnad mellan regeringen och moderata samlingspartiet vad gäller centrala mål för den ekonomiska politiken som att få ner underskotten, att bekämpa inflationen samt att öka i första hand industrisysselsättningen. Regeringen har dock varken i finansplanen eller i krispropositionen gjort någon djupare analys av de bakomliggande orsakerna till stagnationen. Den dåliga tillväxten i sägs endast vara en följd av åtstramningspolitiken i samt otillräckliga konkurrenskraft. De strukturella orsakerna till stagnationen tas inte upp till diskussion. Till betydande del sammanhänger stagnationen med att de underliggande utvecklingskrafterna har försvagats. Den alltför snabbt växande offentliga sektorn har inneburit att tillväxtförmågan i det privata näringslivet försvagats. Ökade offentliga utgifter och skatter har inneburit en nedbrytning av drivkrafterna i vår ekonomi. Skatte- och bidragssystemet har fått negativa följder på människornas och företagens vilja att spara, investera och arbeta. På väsentliga områden har marknadsekonomin begränsats, upphävts eller snärjts in genom ett växande antal regleringar och utbyggd byråkrati. Den svenska ekonomin har därmed successivt förlorat den flexibilitet och anpassningsförmåga som den hade . Det är meningslöst att som socialdemokraterna försöka bedriva efterfrågepolitik om inte utbudet, dvs. produktionsprocessen, fungerar. För att produktionen skall fungera måste i första hand de enskilda producenternas motiv och drivkrafter vara tillräckliga. Beskrivningen av devalveringen som en offensiv ekonomisk-politisk åtgärd är felaktig. Regeringens försök att skapa en undervärderad krona är i stället ett uttryck för en förenklad tillväxtstrategi som negligerar de strukturella svagheterna. Att devalveringar bidrog till en hög tillväxt i ekonomin beror till stor del på att de underliggande utvecklingskrafterna då fortfarande var intakta. saknas de ekonomiska förutsättningarna för att lyckas med en kraftig devalvering. Den av regeringen omtalade tredje vägen innebär inget annat än att en mycket hård åtstramning läggs på den privata sektorn. Denna åtstramning motverkas av en stark expansion i de offentliga utgifterna. De yrkesverksammas reallöner kommer att minska . En så stor reallönesänkning hade kunnat undvikas om regeringen i stället valt att spara i de offentliga utgifterna. De centrala fördelningspolitiska konflikterna mellan den privata och den offentliga sektorn, mellan aktiva och inaktiva samt mellan nuvarande generation och kommande generationer förbigås helt och hållet i finansplanen. Den tredje vägen sägs innebära att vi skall arbeta och spara oss ur krisen. Men i stället för att öka drivkrafterna och motiven att arbeta och spara vidtas åtgärder på skatte- och utgiftssidan som får motsatt effekt. Regeringens politik innebär framför allt en mycket kraftig offentlig utgiftsexpansion. De totala offentliga utgifterna tillåts växa med 1983, vilket är en nästan så snabb ökningstakt som för våra samlade inkomster. Statens utgifter ökar med hela . De borgerliga regeringarnas besparingsansträngningar omintetgörs . De offentliga utgifterna beräknas motsvara av hela landets ekonomi. Det är nytt världsrekord. Politikernas svängrum ökar som svångremmen dras åt kring människorna. Genom kortsiktiga bokföringskrumelurer och en uppblåsning av innevarande års budgetunderskott, döljer regeringen att budgetunderskottet ökar. Utan engångsåtgärderna skulle budgetunderskottet ligga på ca . Den snabba ökningen av budgetunderskottet som socialdemokraterna nu genomfört hotar industrins utveckling. En ökad andel av budgetunderskottet kommer att finansieras genom upplåning i de företag som måste byggas ut om skall klara krisen. Företagens vilja att investera kommer att minska när de inser att det lönar sig bättre att köpa statspapper till ränta. Den av socialdemokraterna intensifierade ökningen av de offentliga utgifterna och den därmed sammanhängande försämringen av budgetunderskottet hotar därmed att omintetgöra målet för den socialdemokratiska strategin, den industriella expansionen. Den ökande andelen kortfristig upplåning - statsskuldväxlarna har en löptid - skärper de finansiella problemen. beräknas statens bruttoupplåning uppgå till . måste lånas för att täcka förfallna skulder, drygt 90 miljarder för att täcka budgetunderskottet. Detta innebär att statens bruttoupplåning i vår historia kommer att överstiga de samlade statsinkomsterna, som beräknas till . Med nuvarande utvecklingstendenser - en BNP-tillväxt på , realränta lika , inga besparingar i de offentliga utgifterna m. m. kommer om statsskuldräntorna att vara lika stora som statsinkomsterna. Statsobligationerna skulle i ett sådant läge bli värdelösa. Räntedöden skulle bli ett faktum. Inflationen beräknas bli i våra viktigaste konkurrentländer. Den svenska inflationen blir med ali sannolikhet 2-3 gånger så hög, vilket innebär att en stor del av konkurrenskraftsförbättringen snabbt kommer att ätas upp. Risken är stor att denna utveckling fortsätter efter 1983 på grund av budgetunderskottets utveckling och de kompensationsmekanismer som finns inbyggda i vår ekonomi. Med en moderat ekonomisk politik: sänkta löneskatter, en ordentlig marginalskattereform, borttagande av de nya skatterna, kraftiga besparingar och en neddragning av budgetunderskottet går det att få bukt med inflationen. måste avveckla underskotten i den offentliga sektorn och i bytesbalansen. Detta är, enligt moderata samlingspartiets uppfattning, den centrala och avgörande uppgiften för den ekonomiska politiken . Det går inte i längden att basera vår välfärd på resurser som andra länder har skapat eller kommande generationer förväntas skapa. Vi anser att den offentliga sektorns andel av ekonomin måste minska till förmån för en expansion i näringslivet. Detta kräver en frysning av den reala nivån på de samlade offentliga utgifterna. För att åstadkomma en nolltillväxt i utgifterna föreslår moderata samlingspartiet besparingar på för det kommande budgetåret. För helår innebär våra besparingar Kraftfulla besparingar är nödvändiga för att få bukt med den annalkande statsfinansiella krisen, inflationen och utlandsupplåningen. Besparingarna är också fördelningspolitiskt välmotiverade. Om vi inte sparar skulle en orimligt stor skattebörda läggas på löntagarna och på nästkommande generation. En neddragning av utgifterna och budgetunderskottet minskar dessutom på olika sätt inflationen och de negativa fördelningseffekter som följer därav. Huvuddelen av de skattehöjningar som regeringen genomfört kommer att innebära en minskad stimulans att arbeta, investera och spara. Vår utvecklingskraft försvagas ytterligare. Moderata samlingspartiet föreslår därför att huvuddelen av skattehöjningarna rivs upp fr. o. m. Vi föreslår en varaktig marginalskattesänkning, att en fullständig indexreglering återinförs och att avdragsbegränsningen och den 2-procentiga löneskatten slopas. Våra skatteförslag innebär ett skattebortfall för nästa budgetår på . Det innebär att vi redovisar ett budgetunderskott på drygt 77 miljarder Vi anser att det är nödvändigt att avveckla den samlade offentliga sektorns underskott. Det innebär att ytterligare ca i dagens penningvärde måste skalas bort. Endast en blygsam del kommer att kunna försvinna genom ökad tillväxt och ökade skatteinkomster. Den helt dominerande delen måste sparas bort. I den mån totala efterfrågan kommer på en alltför låg nivå är det lämpligt att detta motverkas av sänkta skatter. Det räcker emellertid inte med att spara. Vi är tvingade att förändra och finna nya verksamhetsformer för delar av den viktiga service, som ges via vår offentliga sektor. I motionen anges några systemförändringar som är nödvändiga för att åstadkomma budgetbalans och tillväxt i ekonomin. För att åstadkomma en ökad tillväxt krävs en kraftig kursomläggning. Vår politik kommer att syfta till att förstärka marknadsekonomin. Landets ekonomi kan aldrig fungera, om den inte gör det för de enskilda hushållen och företagen. Därför är en omfattande förändring av skatte- och bidragssystemet och andra insatser för att gynna investeringar, risktagande, arbetsinsatser och sparande grundläggande förutsättningar för ekonomisk tillväxt. En sådan kan inte kommenderas fram genom politiska dekret, statlig styrning eller kollektiva löntagarfonder. Valet ledde till bildandet av en socialdemokratisk minoritetsregering. Den politiska makten i riksdag ligger nu hos de partier som vill verka för en ytterligare politisering av samhällslivet och en allt starkare detaljstyrning av medborgarnas vardag. Därigenom undergrävs förutsättningarna för en frigörelse av vårt samhälle och en effektiv sanering av ekonomi. 1.1 Valrörelsen och valet Valrörelsen präglades av den socialdemokratiska oppositionens ovilja att öppet redovisa konsekvenserna av den politik som skulle komma att föras. Ett falskt intryck skapades av att den ekonomiska balansen skulle kunna återvinnas utan uppoffringar. Den fundamentala omstöpning av vårt öppna samhälle som införandet av kollektiva löntagarfonder skulle innebära doldes bakom falska förespeglingar om utsträckta händer och brett samförstånd. Löften ställdes ut till stora grupper. Mot socialdemokraterna stod valrörelse främst moderata samlingspartiet. På den ekonomiska politikens område företrädde partiet den liberala frigörelsestrategi som bl. a. innebär krav på betydande sparinsatser i de offentliga utgifterna för att förhindra att underskott och skatter löper amok genom vårt samhälle. På skattepolitikens område stod moderata samlingspartiet som enda företrädare för en syn som satte den enskildes intressen för resultatet av sitt arbete framför statens förödande anspråk på intäkter. På område efter område gick valrörelsens stridslinje direkt och mellan det socialdemokratiska och det moderata alternativet. Valet innebar betydande framgångar för såväl socialdemokraterna som för moderata samlingspartiet. Både i absoluta och i relativa tal var den moderata framgången större än den socialdemokratiska. Trots en i många frågor splittrad borgerlighet, stigande arbetslöshetstal och en ensidig missnöjespropaganda lyckades socialdemokraterna icke uppnå ett resultat på eller över sin historiska normalnivå kring av de röstande. Den moderata framgången innebar, att partiet nådde sin högsta nivå . Moderata samlingspartiet stärkte och bekräftade ytterligare sin position som såväl det politiska som det parlamentariska alternativet till socialdemokraterna . Den socialdemokratiska regeringens första vid makten har varit trevande och trassliga. Själva regeringsbildningen kom att bli en längre process än vad i modern tid upplevt - statsrådskretsen blev inte komplett . Det omfattande förberedelsearbetet för återvändandet till visade sig vara en myt, i vilken socialdemokraterna fångat sig själva. Det faktiska sammanbrottet för skatteuppgörelsen med mittenpartierna, som spelat en avgörande roll för valsegern 1982 och som av åtskilliga socialdemokrater setts som en nödvändig livförsäkring för en osäker framtid, och den tvångsvis etablerade röd-röda koalition med kommunisterna, som den historiskt banbrytande momsöverenskommelsen utgjorde, har bägge visat på ett bristande strategiskt handlag. Den socialdemokratiska regeringens första månader har inneburit allt större skillnader mellan den politik socialdemokraterna gick till val på och den som kommit att föras i regeringsställning. Klyftan växer också mellan den folkhemsprofil som partiet försökte få under valrörelsen och de allt tydligare ambitionerna att länka samhällsutvecklingen i nysocialistiska banor. Det intensiva arbetet på att ersätta enskild kapitalbildning med kollektiv sådan, den rekordsnabba ökningen av de offentliga utgifterna, de höjda skatterna och den kraftiga utvidgningen av generalklausulen i skattelagstiftningen utgör allt exempel på att den utveckling genomgick tar fart med förnyad styrka. Det saknas förutsättningar att i riksdag nå samförstånd kring detta slags socialistiska politik. Därtill är motsättningarna mellan den ekonomiska verkligheten och medborgarnas önskningar å den ena sidan och den förda politiken å den andra alltför stora. Den socialdemokratiska regeringen tillträdde i en besvärlig ekonomisk situation. inbyggda strukturella obalanser i det svenska samhället har givit oss stora ekonomiska problem. Men svårigheterna var välkända och doldes inte av de borgerliga partierna. Ansvaret faller tungt på de socialdemokrater som i opposition inte lyckades förbereda sig för att i regeringsställning föra en ansvarsfull ekonomisk politik. Regeringens skötsel av affärer präglas både av missriktad dådkraft och handlingsförlamning. Handlingskraften är stor när det gäller att genom regleringar, offentliga utgiftsökningar och skattehöjningar långsiktigt undergräva förutsättningarna för en effektivare produktion i företagen. Handlingsförlamningen tycks vara total när det gäller att åstadkomma de strukturella förändringar i vårt land som är nödvändiga för att säkra en positiv ekonomisk utveckling. 1.3 Den växande insikten har insikten om behovet av en grundläggande kursomläggning i svensk politik blivit allt vidare spridd. Länge företrädde moderata samlingspartiet ensamt dessa tankar. När den första trepartiregeringen bildades , var det därför knappast förvånande, att svårigheterna att få förståelse för nödvändigheten av att lägga om kursen var mycket stora. Såväl gentemot socialdemokraterna som gentemot det då inom trepartiregeringen klart dominerande mittenblocket var moderata samlingspartiet på en lång rad områden ensamt om att företräda kravet på en kraftfull omläggning av politiken. Det var bl. a. därför som den första trepartiregeringens insatser kom att koncentreras på att lösa de akuta ekonomiska problem som följde i den s. k. överbryggningspolitikens spår. Med denna uppgift kom man också till stora delar att lyckas, och det trots att såväl själva uppgiftens existens som de medel som användes för att söka lösa den ständigt utsattes för vildsinta attacker från socialdemokratiskt håll. Under dessa år fortsatte dock den strukturkris som den svenska samhällsutvecklingen kommit in i att förvärras. På några områden var det möjligt att bromsa upp försämringstakten och börja vända utvecklingen. På andra områden accelererade den . Efter den första trepartiregeringens sammanbrott kom det att dröja innan den andra trepartiregeringen återupptog ett målmedvetet arbete med att sanera den svenska ekonomin. också de grundläggande strukturproblem att angripas som moderata samlingspartiet i de senaste valrörelserna riktat uppmärksamheten mot. En politik för att bemästra de ständigt växande budgetunderskotten inleddes. Insikten om behovet av en genomgripande och radikal marginalskattesänkning började breda ut sig. Möjligheterna att under en följd av år, med konsekvens och fasthet, föra denna politik vidare omintetgjordes av skatteuppgörelsen mellan socialdemokraterna och mitten och den socialdemokratiska valsegern som var ett av dess resultat. förlorade ett halvt decennium i arbetet med att lägga om kursen och lösa våra problem. Men den kursomläggning som moderata samlingspartiet tidigare talat om, och som serien av partimotioner till 1982/visar nödvändigheten av och vägarna för, måste komma. Den kommer att medföra politiska spänningar som endast de partier som bygger sin politik på en fast politisk grundsyn, och som förmår att förena denna med en möjlig parlamentarisk strategi, kommer att ha möjlighet att klara. När socialdemokraterna genom skatteuppgörelsen med mittenpartierna lyckades spräcka den borgerliga trepartiregeringen var detta delvis ett uttryck för svårigheterna för de politiska partierna i att ta konsekvenserna av den kursomläggning man trots allt insåg var nödvändig. Socialdemokraterna vann en strategisk politisk framgång som skulle komma att ge dem valsegern 1982. Därigenom kom den strukturella anpassning som i likhet med de flesta andra västländer måste genomgå att försenas till åtminstone mitten av . Sammanbrottet av den andra trepartiregeringen var beviset för att de borgerliga partierna ännu icke var mogna att lägga om den socialdemokratiska kurs som lett oss in i dagens problem. Trepartiregeringens upplösning och avbrytandet av en inledd politisk offensiv från de icke-socialistiska partiernas sida gav också socialdemokraterna tillfälle att undvika den egna omorientering som annars skulle varit nödvändig. Därigenom saknar den socialdemokratiska regeringen i långt högre grad än de borgerliga förmågan att bota den svenska sjukans fundamentala orsaker. Socialdemokraterna har varken insikt om svårigheternas verkliga orsaker eller styrkan att bryta med en politik som varit deras egen . Det är moderata samlingspartiets uppgift att genom en konstruktiv oppositionspolitik bidra till att det skapas förutsättningar för en omläggning av den politiska och ekonomiska kursen i . Ju tidigare anpassningen sker desto bättre. Ju längre den dröjer desto större blir anpassningskraven. I takt med att krisen fördjupas kommer kraven på förändringar att växa. Risken är stor att svaret från de politiska församlingarna blir ökad planering, nya regleringar och en allt starkare politisering. Det är varje partis skyldighet i en öppen demokrati att verka för samförstånd och icke söka konfrontation för stridens egen skull. ännu viktigare att fullgöra sina skyldigheter när det gäller att ta ansvar för en politik som säkrar medborgarnas frihet och landets ekonomiska styrka. Kompromisser som är till förfång för medborgarna kan icke försvaras. Kompromisser som försvagar ekonomiska styrka är ansvarslös politik. Det är samförståndspolitikens innehåll som avgör dess värde - icke dess blotta existens. 1.4 Den socialdemokratiska modellens kris kännetecknas av den socialdemokratiska utvecklingsmodellens strukturkris. Efterkrigstidens utbyggnad av ett omfattande socialt trygghetssystem och ett bredare skol- och utbildningssystem var en naturlig och riktig följd av en politik syftande till att ge varje individ större möjligheter i livet. Den ledde till en utbyggnad av den offentliga sektorn som var gemensam för alla utvecklade industristater under dessa decennier. Men i denna utveckling låg också fröet och 1970-talets kriser. Den snabba expansionen av de offentliga utgifterna medförde krav på skatteintäkter, vilka i sin tur förutsatte snabb ekonomisk tillväxt. Men även om en sådan tillväxt hade kunnat åstadkommas, vilket visade sig vara omöjligt, bl. a. därför att incitamenten därtill försvagades i takt med skattehöjningarna, skulle de stora utgiftsökningarna förr eller senare ha behövt bromsas upp om inte själva basen för välfärden skulle skadas. När statsapparaten byggdes ut och myndighetsutövningen ökade blev byråkratisering och centralstyrning en naturlig följd. Utvecklingen mot ett alltmer politiserat och genombyråkratiserat samhälle blev närmast oundviklig, när den statliga och kommunala byråkratins tillväxt blev något av en ideologisk grundsats för socialdemokraterna. Det är självklart att det moderna samhället har ett kollektivt ansvar för att hjälpa och stödja de människor som under hela eller delar av sitt liv kan möta svårigheter och problem. Denna självklara utgångspunkt får emellertid inte bli liktydig med att kollektivet gradvis skall överta ett samlat ansvar för de enskilda individernas, familjernas och företagens tillvaro och verksamhet. När politiker, myndigheter och ämbetsmän ser som sin uppgift att även i detalj lösa de mest skiftande problem för enskilda medborgare och näringsliv, leder detta alltför lätt till att initiativ och självklara ansvarstaganden skjuts i bakgrunden. Kommande generationers välfärd äventyras. När politiken på detta sätt starkt inriktas på att kvantitativt utveckla kraven på det allmänna i olika hänseenden, skjuts de kvalitativa aspekterna i bakgrunden. Särskilt tydligt blev detta på skolans område. Strävan efter att ge så många som möjligt utbildning ansågs förutsätta minskade krav på kvalitet. Därmed lades en grund för de senaste decenniernas djupgående skolproblem. På motsvarande sätt utgör också betydande delar av bostads 1* 1982/83. politiken exempel på vart en utveckling med tyngdpunkten lagd på kvantitet kan leda. Vårt samhälle blev alltmer statiskt. Det förlorade en stor del av den dynamik som varit en av de avgörande förutsättningarna för utvecklingen mot ökad välfärd.