mot · G6022417 · 1983-05-10 00:00:00 — För landstingssektorn utgår förutom skatteutjämningsbidrag endast ett bidrag av den storleksordning som det här är fråga om, nämligen det s. k. mental vårdsbidraget. Det infördes i samband med att landstingen övertog den psykiatriska vården från staten 1967.1 dag har bidraget karaktären av ett allmänt bidrag till sjukvårdshuvudmännen utan något direkt samband med den psykiatriska vården. En minskning av bidraget till driften av kliniker för psykiskt sjuka m. m. får därmed inte konsekvenser speciellt för den psykiatriska vården utan innebär en minskning av sjukvårdshuvudmännens inkomster på samma sätt som t. ex. borttagandet av beskattningsunderlaget från juridiska personer. Samhällsekonomin tillåter inte en utbyggnad av den primärkommunala sektorn i nuvarande takt. Det ankommer på regeringen att återkomma med specificerade besparingsförslag på på de specialdestinerade statsbidragen till primärkommunerna. Det bör lämpligen kunna ske såsom en särskild redovisning i anslutning till den aviserade propositionen om nya statsbidragskonstruktioner för barnomsorg och social hemhjälp. Regeringen har föreslagit ett riktat stöd på sammanlagt 300 milj. kr. till kommuner och landsting som befinner sig i ett finansiellt utsatt läge. Indragningar av kommunalskattemedel och specialdestinerade statsbidrag slår i vissa fall hårt på primärkommuner och landsting. Av denna anledning bör utöver 300 milj. kr. ytterligare 100 milj. kr. avsättas för bidrag till sådana landsting, som får särskilda svårigheter på grund av det reducerade mentalvårdsbidraget. Som framgått av tidigare redovisning är pris- och lönekostnadsutvecklingen av stor betydelse för de kommunala finanserna. En kraftfull antiinflationspolitik i överensstämmelse med de moderata förslagen är därmed av fundamental betydelse för den kommunala sektorn. Skall inflationsbekämpningen bli framgångsrik måste den kommunala efterfrågan hållas tillbaka. Därfär är det nödvändigt att de kommunala utgifterna inte tillåts öka med i löpande priser. Den nödvändiga anpassningen av den kommunala sektorns verksamhet och omfattning till vad som är förenligt med samhällsekonomisk balans bör sålunda åstadkommas genom en allmän dämpning av denna verksamhet som åtskilliga av uppgifterna i fråga överförs till den enskilda sektorn, med dess effektivitetsfrämjande konkurrens. En dylik utveckling bör delvis kunna främjas genom förändringar i gällande lagstiftning. Sålunda bör exempelvis för kommuner och landsting i praktiken gällande upphandlingskungörelser kompletteras på sådant sätt att vid varje upphandling skall prövas huruvida förekommande egenregitillverkning erbjuder det för kommunen och dess innevånare gynnsammaste alternativet. Därtill bör kommuner och landsting generellt åläggas att pröva även andra alternativ än huvudmannaskap när det gäller bl. a. service, vård och olika former av omsorg. Enligt vår mening bör detta problemkomplex göras till föremål för en offentlig utredning. En dämpning av den kommunala konsumtionsökningen påverkar med nödvändighet antalet yrkesverksamma inom kommuner och landsting. Detta samband framförs ofta som motiv för att tillåta högre expansion i kommunerna. Kommunerna måste expandera för jobbens skull, brukar det Bakom detta ligger en avgörande felsyn. En ökning av den kommunala verksamheten innebär en ökning av antalet kommunalt anställda. Denna ökning sker på bekostnad av hushållens köpkraft genom att den kommunala verksamheten måste finansieras med ökade kommunalskatter. Hushållens köpkraft minskar i motsvarande mån som kommunalskatterna ökar, och därigenom minskar den privata efterfrågan. Vad ambitiösa kommunalpolitiker gör är att flytta över arbetstillfällen från privat sektor till offentlig. Därigenom vinns ingen lägre arbetslöshet. I har det skett en kraftig ökning av antalet yrkesverksamma inom sektor. ökade nyanställningarna netto med 41 000 personer. utgör antalet kommunalanställda en fjärdedel av hela arbetskraften. Denna kraftiga ökning har skett på bekostnad av framför allt sysselsättningsutvecklingen i privata tjänstesektorn. har jämfört med andra länder därigenom fått en annorlunda fördelning av arbetskraften. Däremot kan det inte göras gällande att den kraftiga ökningen av offentlig sysselsättning skulle ha medfört en lägre arbetslöshet än vad som annars skulle varit fallet. Flera av de länder som har en liten offentlig sektor uppvisar en mycket låg arbetslöshet. Det finns även exempel på motsatsen. Något samband mellan andelen verksamma i offentlig tjänst och arbetslöshetsnivåerna kan inte spåras. Det stora budgetunderskottet fortsätter att vara det dominerande problemet på kreditmarknaden. Finansieringen av budgeten har tidigare lösts genom att med hjälp av olika regleringar tvingat banker, försäkringsbolag och AP-fonden att köpa mycket stora volymer statsobligationer med dålig avkastning. Det betyder att dessa institut har tvingats placera bankspararnas, försäkringstagarnas och pensionärernas pengar till så dålig förräntning att man ibland inte ens fått täckning för inflationen. Bankernas stora placeringar i statsobligationer medför att det privata näringslivet trängs undan. En ytterligare effekt av att budgetunderskottet i så hög grad har finansierats i bankerna är att dessas balansräkningar vuxit så kraftigt i förhållande till bankernas eget kapital, att utländska banker börjat anse att de svenska bankerna har en låg andel eget kapital i förhållande till sin verksamhetsvolym. Det är givetvis av stor betydelse att utlandets förtroende för svenska banker inte försämras när nu är i stort behov av att låna utomlands för att täcka underskottet i bytesbalansen. Dessa problem har gjort det nödvändigt att i större utsträckning än finansiera statsbudgetens underskott utanför bankerna, dvs. hos hushållen och företagen. Genom försäljning av s. k. statsskuldväxlar har fått in . För hela 1983 räknar regeringen med att sälja statsskuldväxlar till företagen för ytterligare ca netto. Den svaga investeringsviljan i företagen i kombination med en relativt gynnsam vinstutveckling har gjort det möjligt att låna av företagens sparade överskott. Under en konjunkturuppgång när företagens investeringsvilja ökar kommer emellertid statens finansieringsproblem att förvärras. Stor risk föreligger då att statens kreditbehov pressar upp räntan på statspapper, vilket ökar investeringarnas avkastningskrav. Därigenom hindras den industriella expansionen. Eftersom budgetunderskottet inte i större utsträckning kan finansieras hos hushållen eller i andra kreditinstitut på grund av låg planeringskapacitet återstår inte någon annan möjlighet än att dra ner budgetunderskottet om utträngningseffekter skall undvikas. Moderata samlingspartiets budgetpolitik syftar till att minska och avveckla budgetunderskottet. Ett lägre underskott medför lägre ränta och en bättre fungerande kreditmarknad. Statsmakternas nuvarande system att hos kreditinstituten tvångsmässigt placera statspapper med icke marknadsmässiga räntor bygger på sådana kreditregleringar som likviditetskrav, placeringsplikt och räntereglering. Dessa regleringar ökar kreditmarknaden utanför kreditinstituten. Den s. k. oorganiserade kreditmarknaden är inte bara mindre effektiv och mer riskabel för parterna; den står också väsentligen utanför kontrollmöjligheter. Dessa förhållanden har närmare analyserats av den kreditpolitiska utredningen som lagt fram sitt betänkande. Utredningen framhåller regleringarnas snedvridande effekter på kreditmarknaden och rekommenderar en övergång till en mer marknadskonform kreditpolitik. Utredningen föreslår bl. a. att likviditetskraven helt avskaffas i den kreditpolitiska lagen. Den faktiska kreditpolitiken synes närmast utvecklas i en riktning motsatt den föreslagna. Sålunda har den kreditpolitiska lagens maximigräns för likviditetskraven höjts från , och avser att styra utlåningen och placera statsskulden i bankerna med hjälp av höjda likviditetskrav. har dessutom skaffat sig förnyade förordnanden för att kunna tillämpa utlåningsreglering för finansbolag och placeringsplikt för försäkringsbolag. Enligt vår mening bör kreditpolitiken befrias från ett antal regleringar. Emissionskontroll, särskild placeringsplikt och likviditetskvoter bör helt avskaffas. Endast i verkliga krisfall och då med hinder mot långvariga regleringar kan vissa ingrepp såsom placeringskrav och utlåningsreglering tillgripas. Kreditpolitikens grund bör utgöras av kassakrav. Systemförändringar för ekonomisk balans och stärkt marknadsekonomi Att spara är nödvändigt men ej tillräckligt för att nå balans i ekonomin. Vi måste också förändra och finna nya verksamhetsformer för delar av den service som ges via den offentliga sektorn. De heliga korna måste slaktas. Vi måste privatisera och införa konkurrens i den offentliga sektorn, framför allt i kommunerna, för att pressa kostnaderna och öka effektiviteten. Det är inte nödvändigt att kommunerna i egen regi bedriver så mycket verksamhet som . Barnomsorgen kan t. ex. i stor utsträckning bedrivas i privat regi. En konkurrens på lika villkor skulle minska kostnaderna för kommunerna. Det är vidare nödvändigt att införa avgiftsfinansiering. Kommunala avgifter för företag och hushåll gör det möjligt för kommunerna att fortsätta att tillhandahålla tjänster. Hela transfererings- och socialförsäkringssystemet bör ändras. Ett ökat inslag av individuellt anpassade försäkringsvillkor kan ge den enskilde ökad valfrihet utan att innebära avkall på våra fördelningspolitiska ambitioner. Varför skall inte den enskilde kunna få välja antalet karensdagar inom sjukförsäkringen? Ett av de viktigaste inslagen i strategin för att åstadkomma budgetbalans är att vi bryter automatiken i utgiftsökningarna. Huvudförklaringen till att vi hamnat i den statsfinansiella situation där vi nu befinner oss är att vi fattat politiska beslut som förutsatte en snabb ekonomisk tillväxt. Det gäller t. ex. besluten om indexering av olika bidrag och transfereringar och uppställandet av alltför ambitiösa mål vad gäller utbyggnad av äldrevård, barndaghem, utbildningssystem, sjukvård etc. Bryter vi inte automatiken kan vi inte heller bryta den onda cirkeln med ständigt ökande utgifter, ökat budgetunderskott och en krympande industrisektor. Det reella värdet av räntebidrag till bostäder, sjuk- och föräldraförsäkringen, statsbidrag till kommuner m. m. måste sänkas för att vi skall få kontroll över utgiftsutvecklingen. I samma riktning går en neddragning av subventionerna till näringslivet och ett kommunalt skattetak. Vi erinrar också om att vi föreslagit en försäljning av statliga företag. Dessa systemförändringar är inte bara samhällsekonomiskt nödvändiga; de ökar dessutom den enskildes valfrihet och välfärd. som ovan nämnda systemförändringar vidtas inom den offentliga sektorn måste marknadsekonomin förstärkas även på andra områden. Marknadsekonomin är i dagens så reglerad att välstånd och sysselsättning vacklar. Skall ekonomi kunna återföras i balans krävs en kraftig kursomläggning. 1980-talets politik måste syfta till att förstärka marknadsekonomin. Att begränsa byråkratin, frigöra mänskliga och ekonomiska resurser samt stimulera företagens insatser blir helt avgörande för välfärdsutvecklingen. Landets ekonomi kan aldrig fungera om den inte gör det för de enskilda hushållen och företagen. Därför är en omfattande förändring av skatte- och bidragssystemen och andra insatser för att gynna investeringar, risktagande, arbetsinsatser och sparande grundläggande förutsättningar för ekonomisk tillväxt. En sådan kan inte kommenderas fram genom politiska dekret, statlig styrning eller löntagarfonder. Den socialdemokratiska regeringen förstår inte vilka drivkrafter och funktioner som bär upp en marknadsekonomi. Regeringens politik innebär ökade statliga bidrag och subventioner, stigande skatter och mer omfattande regleringar. Produktionsförhållandena kommer att försämras ytterligare. Regeringen drar sig inte ens för att driva den för marknadsekonomin så avgörande frågan om kollektiva löntagarfonder vidare, med syfte att presentera ett färdigt förslag. Detta om något är ett säkert tecken på att socialdemokraterna definitivt är beredda att orientera sig bort från marknadsekonomin. Politiken måste i stället inriktas på att ta bort de hinder som försvårar en effektiv produktion. Om erforderliga åtgärder genomförs , finns goda möjligheter att lägga en ny fast grund för fortsatt välfärdsutveckling. Men om vi inte omgående skrider till handling, kommer det att bli allt svårare att få utvecklingen under kontroll. Risken för en allvarlig ekonomisk kris med stor arbetslöshet blir då överhängande. För att förstärka marknadsekonomin måste vi vidta åtgärder som går ut på att förbättra den ekonomiska miljö i vilken företag och hushåll verkar. Vi måste förstärka människornas och företagens drivkrafter att ta risker, utveckla nya affärsidéer och nya produkter. På väsentliga områden har marknadsekonomin begränsats och reglerats sönder vilket lett till stora samhällsekonomiska förluster och ökad byråkrati. Bostadsmarknaden är sönderreglerad genom detaljerade bestämmelser för produktion och fördelning av bostäder. 1 stor utsträckning har en effektiv hushållning av resurser, konsumentstyrning och valfrihet för individen försvunnit. För att få en fungerande bostadsmarknad är det helt enkelt nödvändigt att avreglera produktionen och införa ett fungerande hyressättningssystem. För att få en fungerande och effektiv kreditmarknad är det nödvändigt att successivt liberalisera kreditpolitiken. Den av prisregleringskommittén föreslagna avvecklingen av prisregleringspolitiken måste fullföljas. Ränteregleringen, likviditetskraven och placeringspolitiken måste upphöra. Åtgärder måste sättas in för att underlätta strukturomvandlingen och moderniseringen av industrin. Vinsterna i den konkurrensutsatta delen av näringslivet måste tillåtas öka till åtminstone den nivå som gällde . Därigenom kan nödvändiga investeringar ske i syfte att skapa ett modernt och konkurrenskraftigt näringsliv för framtiden. De senaste årens industrisubventionspolitik har försvagat statsfinanserna, bromsat den nödvändiga strukturomvandlingen och försvårat för de konkurrensutsatta delarna av näringslivet. Det icke-permanenta industristödet som uppgick till ökas nu av regeringen till . Denna utveckling måste hejdas; industristödet måste tvärtom Ytterligare statliga stödinsatser för t. ex. varvs-, skogs- och stålsektorerna kan ej komma i fråga. Statsföretag bör sälja ut företag, vilket skulle ge välbehövliga kapitaltillskott. Arbetsmarknadens funktionssätt kan väsentligt förbättras genom lägre marginalskatter och förändringar i arbetsmarknadslagstiftningen, t. ex. MBL och Åmanlagarna. Arbetsmarknadspolitiken måste inriktas på en omstrukturering av arbetsförmedlingen, införandet av ett lärlingsutbildningssystem och förbättrad utbildning. Arbetsmarknadens parter måste själva bringas att ta sitt ansvar för löneoch sysselsättningsutvecklingen. Staten kan inte längre fungera som städgumma. Det blir alltmer ohållbart att både ha en solidarisk lönepolitik och en omfattande sysselsättnings- och regionalpolitik som subventionerar företag som annars skulle slås ut av denna lönepolitik. Med vår produktionsstimulerande politik samt lägre skatter på produktion och inkomster kommer sysselsättningsläget successivt att förbättras. Moderata samlingspartiet eftersträvar skapandet av riktiga jobb inom näringslivet i stället för tillfällig sysselsättning i AMS' regi. Vår politik gör det därför möjligt att minska AMS-stödet. En förstärkning av marknadsekonomin åstadkommes också genom ökad ägandespridning. Ett ökat enskilt ägande av alltifrån bostäder till aktier förbättrar användandet och fördelningen av resurserna. En väl fungerande privat kapitalbildning är av avgörande betydelse för marknadsekonomins fortlevnad. Den kollektivisering av kapitalbildningen som socialdemokraterna vill genomföra innebär en stark politisk styrning av de centrala delarna av ekonomin. Marknadsekonomin undergrävs och konsumenternas inflytande begränsas. Därmed raseras vårt lands välfärd. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som föreslås i motionen, 2. att godkänner de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som föreslås i motionen, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs om en liberalisering av kreditpolitiken, 4. att vid beräkning av beräknat tillkommande utgiftsbehov, netto för /84 beaktar de förslag som lagts i motionen, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs om den kommunala ekonomin, 6. att till skatteutjämningsbidrag till kommunerna m. m. för /84 under sjunde huvudtiteln utöver i proposi tion 1982/83:90 föreslaget förslagsanslag anvisas ytterligare , 7. att antager i bil. 1 intaget Förslag till Lag om begränsning i kommuns och landstingskommuns rätt att ta ut skatt , m. m., 8. att hos regeringen hemställer om utredning beträffande komplettering av upphandlingskungörelsen och kommunallagen, på sätt anges i motionen, 9. att hos regeringen anhåller om förslag till besparingar på 1 . under /84 på de specialdestinerade statsbidragen till primärkommunerna. () () () () H. () L. () i () () Lag om begränsning i kommuns och landstingskommuns rätt att ta ut skatt , m. m. Härigenom föreskrivs följande: 1 § Vid fastställande av skattesats för eller 1985 får kommun eller landstingskommun ej överskrida den skattesats som kommunen eller landstingskommunen har bestämt för . 2 § Om särskilda förhållanden i kommun eller landstingskommun påkallar det, får regeringen efter ansökan bevilja undantag från 1 §. Ansökan inges till året före det år ansökan avser. 3 § Högre skattesats än vad som är medgivet enligt 1 § får ej tillämpas vid debitering av kommunalskatt eller landstingsskatt enligt uppbördslagen (1953:272) eller vid utbetalning av sådan skatt för något av dessa år enligt lagen (1965:269) med särskilda bestämmelserom kommuns och annan menighets utdebitering av skatt, m. m., om ej regeringen har beviljat undantag enligt 2 §. 1982/83:2417 37 Motionens huvudsakliga innehåll 1 2. Inledning 5 Den internationella utvecklingen 7 4.2 Konjunkturuppgången löser inte våra problem 9 4.3 Långsiktiga perspektiv 10 Den ekonomiska politiken 11 5.1 Kampen mot inflationen 11 5.2 De offentliga utgifterna och budgetunderskottet 14 Systemförändringar för ekonomisk balans i stärkt marknadsekonomi 31