mot · G6022435 · 1983-05-10 00:00:00 — m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /84, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1982/83:150) Den nuvarande ekonomiska krisen i den kapitalistiska världen är en kombination av en cykliskt eller konjunkturellt betond kris och långsiktiga stagnationstendenser. Vad som utmärker den är att även de cykliska eller tillfälliga uppgångarna icke löser arbetslöshetens problem. Även de s. k. högkonjunkturåren har inneburit antingen en kvarvarande massarbetslöshet eller en t. o. m. ökande arbetslöshet i de utvecklade kapitalistiska länderna. har vi haft en utveckling kännetecknad av en hög inflation, en prisstegringstakt som under mer än ett årtionde i genomsnitt inom OECD-området icke väsentligt understigit , och vissa år varit . Krisen kommer ur den moderna kapitalismens utveckling. Krympande marknader, ökad kapitalkoncentration, tilltagande transnationalisering, skärpt konkurrenskamp mellan olika internationella och nationella monopol, planlöst införande av ny teknologi, tillspetsade motsättningar som lett till att allt fler neokolonialt behärskade länder söker komma undan den internationella kapitalistiska dominansen är några av de viktigaste orsaksfaktorerna. Och i denna kris svarar de borgerliga krafterna med en politik som närmast desperat försvarar kapitalismens förhållanden och söker upprätthålla kapitalets profiter genom att pressa ned levnadsvillkoren för de arbetande och vidga dess marknader genom försök att privatisera offentlig verksamhet. Denna politik har fördjupat krisen, försämrat för det stora flertalet. Den har dessutom pressats på många - eller haft en handels- eller allmänt ekonomiskt-politisk udd riktad mot dessa - och på det viset försämrat dessa länders utvecklingsmöjligheter och allvarligt bidragit till att fördjupa klyftorna mellan rika och fattiga länder. som ett litet avancerat kapitalistiskt land står naturligtvis inte utanför detta skede. Även i vårt land verkar krisen i huvudsak enligt det internationella mönstret. Den i kapitalistiska länder nu vedertagna s. k. monetaristiska politiken har också i vårt land torgförts och torgförs i något olika varianter. Också i finns kombinationen av en konjunkturellt svängande utveckling och långsiktiga stagnationstendenser. Också här finns en växande arbetslöshet och en stark inflation. 1 1982/83. Rättelse: S. 15 Yrkandena 5 och 6 slås samman. Följande yrkanden numreras om. I den reviderade finansplanen förutspår regeringen en relativt positiv utveckling för svensk ekonomi under andra halvdelen av 1983 och 1984. Huvudargumentet för att den svenska kapitalismen skulle vara på väg ut ur sin djupaste kris är att devalveringen av den svenska kronan på skulle ha förbättrat den svenska industrins konkurrenskraft så radikalt, att detta i kombination med ett av regeringen förväntat internationellt ekonomiskt uppsving kommer att leda till en ökning av svensk export med 6,6 volymprocent . Om den i finansplanen förväntade inflationsutvecklingen på kommer att realiseras, räknar regeringen med att det sker en radikal förbättring av sysselsättningen 1984 och att bytesbalansen närmar sig jämvikt 1985. Därmed skulle regeringen ha löst svensk ekonomis s. k. balansproblem. En närmare analys av den internationella utvecklingen och svensk industris konkurrenskraft visar emellertid, att antagandena om ett snart förestående internationellt uppsving och om löne- och prisutvecklingens betydelse för svensk industris konkurrenskraft är våldsamt överdrivna. Om vi ser litet närmare på den internationella utvecklingen finner vi att den stagnation som kunde noteras i OECD-området 1981 utvecklades till en nedgång 1982. Medan tillväxten i för hela var 1,1981, inträffade det 1982 ett fall på . Om vi enbart ser på de europeiska uppvisade de 1981 en svagt ökad BNP om för att 1982 närmast ha haft en O-tillväxt. Utifrån svensk exportsynpunkt är emellertid det allvarliga i utvecklingen att industriproduktionen föll med dryga 1982 efter ett fall på 1981. Huvudtendensen i den ekonomiska politiken i de kapitalistiska länderna är mycket klar. I alla länder, nästan utan undantag, förs en mycket restriktiv ekonomisk politik, som framför allt syftar till att begränsa löntagarnas reallön och den offentliga sektorns utgifter. Den starka focuseringen på det statsfinansiella läget har medfört att regeringarna i nästan samtliga kapitalistiska länder försöker att skära ned på de offentliga utgifterna och då i synnerhet på transfereringarna, som det införs avgifter på en rad varor som ett led i en stram finanspolitik. Konsekvensen av detta blir att den inhemska efterfrågan i de enskilda kapitalistiska länderna kommer att fortsätta att stagnera 1983. Detta gäller speciellt de europeiska kapitalistiska länderna, dvs. Ett eventuellt uppsving kan således varken komma från utvecklingen i den privata konsumtionen eller i den offentliga sektorn. Ett eventuellt uppsving i den internationelal kapitalismen måste således utspringa från antingen investeringsutvecklingen eller från en ökad export till länder utanför OECD-området, dvs. primärt från OPEC-länderna och/eller de socialistiska länderna. De socialistiska ländernas växande skuldsättning till de kapitalistiska länderna har medfört att det inte kan förväntas någon nämnvärd exportframgång från dessa länder gentemot OECD-området. Tvärtemot kan man förutse en mycket restriktiv importpolitik i dessa länder, då det enda sätt på vilekt de socialistiska länderna kan avbetala sina skulder till de kapitalistiska länderna är med en positiv handelsbalans. Utvecklingen i oljepriserna har betytt ett kraftigt fall i realpriset på olja. Även om detta i första omgången anses vara en positiv utveckling för de kapitalistiska länderna, och då primärt för hushållen i dessa länder, är detta inte helt entydigt. Konsekvensen blir nämligen också att OPEC-ländernas efterfrågan på industriprodukter blir mindre. Man kan således varken förvänta en ökad export till de socialistiska länderna eller till OPEC-länderna från de kapitalistiska länderna. Då man således varken kan förvänta en avgörande ökning i den privata konsumtionen eller i de offentliga utgifterna inom eller i exporten från är det svårt att se någon efterfrågekomponent som skulle ge kapitalisterna någon anledning att öka sina investeringar. Detta förefaller än mer osannolikt om vi tar det låga kapacitetsutnyttjandet i betraktande. I samband med diskussionen om investeringsutvecklingen i de kapitalistiska länderna har man bl. a. från sida pekat på ränteutvecklingen som en stimulerande faktor. Då emellertid efterfrågeutvecklingen och sannolikt också kommer att vara mycket svag och det, som påpekats ovan, finns en stor ledig kapacitet inom industrin, kan omkostnadssidan knappast tillskrivas någon avgörande betydelse för investeringsutvecklingen. Då dessutom realräntan har fallit betydligt mindre än den nominella räntan kan ränteutvecklingen knappast tillskrivas något avgörande inflytande på investeringsutvecklingen. Sammanfattningsvis kan vi således konstatera att det är ytterst tveksamt om den internationella ekonomiska utvecklingen kommer att ändra karaktär i positiv riktning och början av 1984. Det finns all anledning att befara att arbetslösheten i de kapitalistiska länderna kommer att fortsätta att öka så att vi 1983 kommer att tvingas att notera över 20 miljoner arbetslösa i det kapitalistiska eller av arbetskraften. Mot denna bakgrund förefaller regeringens antagande om en ökning av marknaden för svensk export av bearbetade varor på 2 volymprocent blåögt. Att förvänta att det kommer ett internationellt uppsving under är inte bara uttryck för ett önsketänkande, utan också för en ansvarslöshet gentemot de många hundratusentals lönarbetare som inte kan få sysselsättning på den öppna arbetsmarknaden. Den andra tesen i regeringspropositionen är sorn påpekats att arbetskraftskostnaderna har stor betydelse för den svenska exportens marknadsandelar. Det är i och för sig en truism att påstå att kostnader för arbetskraft - liksom alla andra kostnader - har betydelse för vilken prissättningspolitik ett företag kan använda sig av, men att ge arbetskraftskostnaderna en strategisk betydelse är en betydlig överdrift. Orsakerna till att den svenska exporten har förorat marknadsandelar kan i stället hänföras till en rad andra faktorer. En viktig orsak till förlorade marknadsandelar är den svenska industrins struktur. Undersökningar gjorda på , och av ekonom (publicerad i Skandinaviska Enskilda Bankens kvartalstidskrift) visar att arbetskraftskostnaderna hade en väsentlig effekt på marknadsandelarna enbart åren efter de snabba löneökningarna . För perioden före och har den svenska industrins sammansättning en större betydelse för de förlorade marknadsandelarna än arbetskraftskostnaderna och andra faktorer som kan påverka konkurrenskraften. Dessa strukturella förhållanden erkänns också i propositionen, men man drar inte konsekvenserna av det. Trendmässigt har beräknat att de strukturella faktorerna innebär att exportvolymen faller . Det skulle behövas en årlig sänkning av exportpriserna på för att - enligt uppgifterna i propositionen - enbart hålla dagens marknadsandelar konstanta. Den s. k. konkurrenskraftens - mätt som utveckling i relativpriser betydelse för den svenska exportens andelar av världsmarknaden är alltså betydligt överdriven i den allmänna debatten och i regeringens proposition. Dessutom bestäms konkurrenskraften av andra faktorer än enbart lönekostnaderna. De s. k. mjuka konkurrensmedlen, t. ex. leveransprecision, systemorienterad marknadsföring snarare än produktorienterad, kreditvillkor, kvalitet och marknadsföring får allt större betydelse. Särskilt gäller detta för bearbetade varor. Om i huvudsak andra faktorer än arbetskraftskostnaderna har varit orsaken till att den svenska exporten förlorat marknadsandelar så är det rimligt att anta, att radikala sänkningar av arbetskraftskostnaderna inte är ett medel att permanent höja export. Sänkningar av arbetskraftskostnaderna har i stället flera negativa ekonomiska konsekvenser, bortsett från de problem de lönarbetande får med att få sin privatekonomi att gå ihop. De sänkta arbetskraftskostnaderna innebär att ett starkt incitament hos företagen att anpassa sin produktion till världsmarknaden försvinner. Lönsamheten hålls uppe genom att de lönarbetande sänker sin standard och den svenska industrin gräver ner sig i sektorer på världsmarknaden, där tillväxten är låg och de framtida möjligheterna är mindre. På dessa sektorer är dessutom möjligheterna att öka lönsamheten, förutom genom återhållsamma löneavtal, starkt knutna till rationaliseringsinvesteringar. innebär att den tillväxt i efterfrågan, som kommer dessa företag till del, inte kommer att resultera i någon ökad sysselsättning. Det innebär att en politik som främst inriktas på att sänka enhetsarbetskostnaden kommer att påskynda nedgången i sysselsättningen i industrin, dels genom att industrin låses fast i de sektorer som expanderar långsamt, dels genom att produktionen kommer att växa främst genom ökad produktivitet. Därför är en sådan politik inte ägnad att uppfylla det mål som regeringen sätter främst i den reviderade finansplanen, nämligen att nå full sysselsättning. Regeringens antagande om att ett snart förestående internationellt uppsving, såväl som dess antagande om den svenska exportens priskänslighet och lönernas betydelse för utvecklingen av svensk industris konkurrenskraft har således inte någon förankring i den ekonomiska verkligheten. Illusioner och fromma förhoppningar baserade på tvivelaktiga ekonomiska analyser har ännu aldrig skapat någon bestående sysselsättning! Svagheten i regeringens analys av den nuvarande ekonomiska krisen framträder emellertid inte enbart på utrikeshandelsområdet, utan visar sig också när det gäller analysen av de faktorer som bestämmer de privata industriinvesteringarna och dessa investeringars effekter på sysselsättningen. I propositionen hävdas det att det framför allt är kostnadsutvecklingen, och då primärt lönekostnadsutvecklingen, samt vinstutvecklingen som är avgörande för företagens investeringsaktivitet. I en situation med ett kapacitetsutnyttjande på i svensk industri förefaller det emellertid som om dessa faktorer är relativt underordnade. I stället är det efterfrågeutvecklingen som är den viktigaste bestämmandefaktorn för industrins investeringsbeslut. I detta sammanhang blir också löneutvecklingen avgörande, men på ett helt annat sätt än vad regeringen föreställer sig. I stället för att som regeringen ensidigt focusera på lönen som en omkostnadsfaktor, måste man i nuvarande konjunktursituation betona lönen som efterfrågefaktor. Detta är en gammal politiskekonomisk sanning, som varken den nuvarande eller tidigare regeringar tycks ha förstått. I detta perspektiv blir naturligtvis det dåliga avtal som LO accepterat - och som den socialdemokratiska regeringen rosar i sin proposition - ett allvarligt hot mot investeringsutvecklingen. I stället för att glädja sig åt nedgången i den disponibla realinkomsten och hänfalla åt fromma förhoppningar att omfördelningen från löntagare till kapitalister skall generera en positiv investeringsutveckling, borde den socialdemokratiska regeringen vara bekymrd över att LO genom sin accept av en fortsatt reallönenedgång är med om att fördjupa krisen. Men även om den privata investeringsaktiviteten ökade är detta inte entydigt positivt för sysselsättningen, eftersom speciellt i nuvarande kapacitetssituation sådana investeringar snarare skulle ha karaktären av rationaliseringsinvesteringar än kapacitetsutvidgande investeringar. det skulle ske en krftig produktivitetsökning inom industrin, vilket medför att industrin kan producera mera med färre arbetstimmar. Om denna produktivitetsökning används till att minska den dagliga arbetstiden till t. ex. och till att förbättra den samhälleliga servicen är det utmärkt. I regeringens proposition finns emellertid detta problem över huvud taget inte diskuterat. Tvärtemot föreslår man i god neo-liberal anda en begränsning i den offentliga sektorns utveckling. Också när det gäller att förklara inflationsutvecklingen, och då inte minst när det gäller att bekämpa inflationen, är regeringens resonemang i propositionen mycket svaga och på en del punkter helt felaktiga. Det är framför allt påfallande att regeringen ser ett samband mellan löneutveckling och prisutveckling samt mellan utvecklingen i underskottet i den offentliga sektorns budget och inflationen. Att det i en kapitalistisk ekonomi skulle finnas ett så enkelt samband mellan löneutveckling och inflation som regeringen tycks föreställa sig, tillbakavisas av de flesta oberoende ekonomer. För det första är det en fråga om en fördelningskamp mellan lönarbetare och kapitalägare. För det ndra så är det - om det över huvud taget finns något enkelt samband mellan löneutveckling och prisutvecking - enhetslönekostnaden som är intressant. Då en positiv löneutveckling på grund av konkurrensen mellan kapitalisterna tvingar fram rationaliseringsinvesteringar och därmed en produktivitetsökning, är en stor del av löneökningen självfinansierande. Denna tendens förstärks ytterligare i en konjunkturuppgång, då produktiviteten i en sådan situation ökar kraftigt på grund av ett förbättrat kapacitetsutnyttjande. I propositionen är ett huvudtema att det ökade underskottet i den offentliga sektorns budget är inflationsuppdrivande, på grund av den likviditetsökning detta ger upphov till i ekonomin. Detta är en gammal monetaristisk tes, som framför allt förknippas med ekonomer som . Det var en tes som den internationella arbetarrörelsen bekämpade kris. Det är därför förvånande att det parti som var ett av de första som i sin praktiska ekonomiska politik tog avstånd från denna monetaristiska tes, senare i en regeringsproposition är förespråkare för samma monetaristiska teori. Faktum är ju, som redan Keynes och Stockholmsskolan påpekade, att det inte finns något som talar för att en ökning av likviditet i en situation med ledig kapacitet inom industrin och stor arbetslöshet skulle föra till inflation. Tvärtemot finns det all grund att anta att en likviditetsökning i den nuvarande konjunktursituationen skulle medföra en ökad efterfrågan. Dessutom medför en likviditetsökning att räntan pressas ner, vilket i nuvarande konjunktursituation kan komma att verka stimulerande. Det vore bättre om regeringen i stället för att hänfalla åt monetaristisk teori och därmed borgerlig klasspolitik också i sin ekonomisk-politiska praktik gav arbetslösheten den uppmärksamhet man har rätt att förvänta av en arbetarregering. Det räcker inte att enbart säga att man prioriterar sysselsättningen högst, denna prioritering måste också ge utslag i konkreta ekonomisk-politiska förslag. Arbetslösheten är ekonomins värsta balansbrist och dess allvarligaste underskott, ekonomiskt, socialt och mänskligt. Kampen mot arbetslösheten är därför nu den ekonomiska politikens huvudfråga. Varje ekonomisk-politisk åtgärd eller paket av åtgärder som vidtas måste bedömas utifrån dess inverkan på sysselsättningsläget. För att möjliggöra detta bör regeringen, som ju förfogar över erforderliga utredningsresurser, redovisa sysselsättningseffekterna av alla de ekonomiskpolitiska åtgärder den förespråkar och som har sådana effekter. Redan existerande ekonometriska modeller bör göra en sådan redvisning av olika förslags sysselsättningsbalans möjlig. Men det är därvid också önskvärt att de använda ekonometriska antagandena och modellerna finns tillgängligt framställda, så att en kritisk granskning blir möjlig. En sådan redovisning av olika förslags sysselsättningseffekter är naturligtvis i sig ingen åtgärd som skapar fler arbeten. Men den skulle bidra till att stämma till eftertanke över olika förslags verkliga konsekvenser för den viktigaste av alla ekonomiska variabler, människors rätt till arbete. Den skulle med all tydlighet visa att arbetslösheten icke kan övervinnas med någon variant av monetaristiskt influerd svångremspolitik. I kampen mot arbetslösheten är självfallet insatser av kortsiktig arbetsmarknadspolitisk natur nödvändiga. Det är därför ett steg i rätt riktning när regeringen föreslår till arbetsmarknadspolitiska insatser. Men sådana insatser innebär på intet sätt någon lösning av problemet, som förslagen dessutom är behäftade med vissa brister. Ett samlat program mot arbetslösheten är nödvändigt. Ett sådant kan inte bara bestå av arbetsmarknadspolitiska insatser som motverkas av en efterfrågedämpande politik. Det måste i stället bidra till en inhemsk efterfrågeökning utan att importen därför alltför kraftigt tillåts öka. Ett sådant program kan inte realiseras om den offentliga sektorn krymps ner. torde det inte heller kunna förverkligas utan nya industriella satsningar. Sådana industriella satsningar kan till en del äga rum i samverkan med ett program för en utbyggd offentlig sektor. Härigenom kan efterfrågan stimuleras som den styrs mot inhemsk produktion. Ett program för förbättringar inom den offentliga servicen: barnomsorgen, äldrevården, sjukvården, en utbyggnad och förbättring av den kollektiva trfiken och en kraftig satsning på inhemska förnybara energikällor bildar basen för en offensiv mot arbetslösheten. Det ger en ökad efterfrågan som har en stark inriktning på inhemsk produktion. Ett sådant program skapar också behov av ny inhemsk industriell och annan produktiv kapacitet. Beräkningar av en tänkt storleksordning av ett sådant program, utförda enligt en ekonometrisk modell för att belysa effekterna av finanspolitiken (KLASK-modellen) visar att även ett tämligen brett program har begränsade effekter på budgetunderskott och import, men stora sysselsättningsvinster. En ökning av antalet anställda inom offentlig sektor med 50 000 personer och en ökning av offentliga investeringar med kommer att ha minskat arbetslösheten med 61 000 personer till följd av gynnsamma spridningseffekter i ekonomin. Detta skulle halvera den öppna arbetslösheten . En sådan politik skulle medföra att statsbudgetens underskott skulle växa med , dvs. av det nuvarande underskottet. Importen skulle öka med eller . I förhållande till den stora positiva effekten på sysselsättningen är de negativa effekterna på statsbudgeten och bytesbalansen marginella. Den kommunala sektorn, kommuner och landsting, har en central roll i kampen för att minska arbetslösheten. Regeringen har något lättat på de konfiskeringar av kommunala medel som den borgerliga regeringen införde. Utöver vad som här gavs i den kommunalekonomiska propositionen portioneras i kompletteringspropositionen ut ytterligare medel, dels för att möjliggöra tidigarerekrytering till fasta tjänster och dels ett - redan beslutat riktat stöd för att undvika stora kommunala skattehöjningar. Likväl återstår emellertid den stora delen av den borgerliga konfiskationen. Utan att den kommunala beskattningsrätten gentemot juridiska personer återinförs kommer den kommunala sektorn inte att kunna spela den nödvändiga positiva rollen i kampen mot arbetslösheten. Vi har tidigare hävdat att denna beskattningsrätt till bör utövas enligt det förut gällande systemet och att av tillgångarna skall fördelas till särskilt utsatta kommuner. Denna åtgärd är en nödvändighet om inte kommunerna trots de förbättringar som regeringen förutspår - skall bli nästa stora krisbransch. Redan aviseras inom flera kommuner och landsting sociala nedskärningar och personalinskränkningar som kommer att öka arbetslösheten och allvarligt försämra för medborgarna. För formens skull bör understrykas att den kostnad som tidigare redovisats i vårt räkneexempel för att ge flera jobb inom den offentliga sektorn ryms inom den ökning av de kommunala medlen som ett återinförande av den kommunala beskattningsrätten på juridiska personer skulle medföra. En utbyggnad av den offentliga sektorn måste ske som byråkrati och förmynderi inom denna sektor gentemot allmänheten angrips. Ett arbete för en effektivisering av den offentliga verksamheten bör ske utifrån målsättningen att sektorn skall stå i allmänhetens tjänst. Den kollektiva konsumtionen och den rättvisa och sociala och ekonomiska utjämning som den offentliga sektorn skulle kunna bidra till måste bättre än nu utnyttjas. Detta måste vara ett svar till de krafter som döljer angrepp på människors trygghet genom att ibland förstora upp otympligheter inom den offentliga verksamheten. hänger den offentliga sektorns utbyggnad ihop - positivt - med en industriell utveckling. De satsningar som skisserats i det föregående ger naturligtvis efterfrågan på (och medför därigenom ett bättre utnyttjande av) befintlig industrikapacitet. Men en långsiktig politik måste inom vissa områden också innebära nya samhällsägda industrier. Inte minst gäller detta inom områden som den kollektiva trafiken och förnybara inhemska energikällor. Redan i det föregående har vi visat att tron på att den existerande storindustrin genom högre vinster skulle dra oss ur krisen på mycket goda grunder måste betecknas som - milt sagt - överoptimistisk. De stora vinsterna i dessa företag, som ju redan kommit dem till del, har inte medfört någon omsvängning till det bättre för industriproduktionen. Tendensen till tilltagande transnationalisering av de svenska storföretagen förstärks dessutom. Dels yttrar sig detta genom att utländskt kapital genom ökade aktieinköp i svenska företag söker skaffa sig ett ökat inflytande över svensk industri. Men fortsätter tendensen till ökad kapitlexport från att förstärkas. Svenska företags utlandsinvesteringar har - i löpande priser - jämfört med nu blivit nära åtta gånger så stora. Hela denna transnationalisering av kapitalet försvårar möjliigheterna för en verksam statlig ekonomisk politik. Kapitalets internationalisering kan på många sätt utnyttjas för att göra olika ekonomisk-politiska åtgärder, om de har någon udd riktad mot kapitalistiska intressen, verkningslösa. utgör de tilltagande industriutflyttningarna ett växande hot mot som industrination.