mot · G602439 · 1983-01-19 00:00:00 — m. fl. kommunisterna lägger i denna motion fram grundlinjerna för en radikal skattepolitik. Dessa grundlinjer avser genomgripande förändringar av skattesystemet. Kortsiktiga åtgärder framläggs i andra motioner. Skattepolitiken är klasspolitisk. Lönarbetarnas kamp för en bättre framtid tar sig många uttryck. Ett är att påverka statsapparaten och dess handlande så att skattepolitiken kan bli ett led i en fördelningspolitik för utjämning av inkomst- och förmögenhetsskillnaderna. Vpk inriktar sin uppmärksamhet i skattepolitiken framför allt på dess fördelningspolitiska sida. Grundlinjen för skattepolitiken måste vara minskade bördor för lönearbetarna, barnfamiljerna och pensionärerna - ökad skatteuttag från stora inkomster och förmögenheter. bolags- och spekulationsvinster. Den hittillsvarande utvecklingen, f. n. administrerad av en socialdemokratisk regering, går åt rakt motsatt håll. Stat, landsting och kommuner måste tillförsäkras tillräckliga inkomster för en utbyggnad av den sociala och kulturella områdnaden, för en effektiv närings- och regionalpolitik och för omfattande miljövårdsarbeten. Det är därvid nödvändigt att finna nya inkomstkällor bl. a. genom nationalisering och kommunalisering av vinstgivande företag och att skära ned utgifter genom kamp mot byråkrati och slöseri. Följande principer bör gälla: Kamp mot de höga indirekta skatterna och särskilt momsen. I första hand måste matmomsen bort. Staten måste etappvis överta kostnaderna för viktiga delar av kommunernas och landstingens verksamhet. Detta kan lämpligen göras genom införandet av en progressiv statskommunal enhetsskatt. Progressionen i skattesystemet måste skärpas genom åtgärder som innebär att höga inkomster, kapitalvinster och stora förmögenheter till fullo underkastas beskattning. Avdragssystemet måste begränsas och de flesta avdragen slopas. Ett tak för ränte- och underskottsavdragen måste införas. Det s. k. inflationsskyddet bör avskaffas och en återgång ske till årliga justeringar på politiska grunder. Kapital och kapitalvinster måste beskattas hårdare. Beskattningen av realisationsvinster måste gälla hela vinsten och även vinsten på lösöre. Den direkta beskattningen av bolagsvinster måste skärpas. Ett system av produktionsbeskattning bör införas, som kan avlösa större delen av skatten på arbetsinkomster. Skatteflykt och skatteflykt måste bekämpas hårt. En rättvis fördelningspolitik innefattar både utjämning av inkomstskillnaderna genom beskattning och utjämning av konsumtion genom olika sociala och kulturella samhällsinsatser. Låg- och mellaninkomstgrupperna måste tillförsäkras reallöneförbättringar. Den socialistiska arbetarrörelsens jämlikhetsideal och rättvisekrav måste åter bli ledstjärnor för den praktiska politiken. Skattesystemets inkomstutjämnande karaktär avtar alltmer. Den progressiva- inkomstut jämnande - delen i systemet minskar kraftigt som proportionella och regressivt verkande skatter ökar sin betydelse. Vpk har påvisat hur den statliga - utjämnande inkomstskatten minskat i relation till den offentliga sektorns totala skatteinkomster. Med anledning bl. a. av effekterna av skatteöverenskommelsen mellan socialdemokraterna och de borgerliga mittenpartierna återkommer vi med denna jämförelse om hur progressionen minskat och kommer att fortsätta att minska. Av den offentliga sektorns skatteinkomster kom från statsskatten medan denna andel utgjorde . Den senaste skattereformen medför en fortsättning av denna utveckling. kommer statsskattens andel att uppgå till . När reformen är fullt genomförd kan andelen komma att ligga på . på en tioårsperiod har då den utjämnande delen i inkomstbeskattningen tillåtits minska från nära en tredjedel till ca en åttondel av den offentliga sektorns skatteinkomster. En i allra högsta grad anmärkningsvärd utveckling när inkomstskillnaderna kraftigt ökat mellan låg- och mellaninkomsttagare å ena sidan och höginkomsttagare å den andra sidan. Utvecklingen kan också belysas med hur de statliga, kommunala och indirekta skatterna förändras i milj. kr. + 7 900 = + + 66 300 = + + 63 200 = + som den utjämnande statsskatten endast ökar med knappt 8 000 milj. kr. och således ej följt penningvärdeutvecklingen har de icke utjämnande skatterna tillsammans ökat , vilket överstiger inflationen. Av de indirekta skatterna utgör momsen 1983 . De icke utjämnande skatterna utgör av de totala skatterna. Skatteysstemets utjämnande effekter avtar alltså och skapar i sig ökade klyftor mellan hög- och låginkomsttagare. Samma är förhållandet beträffankapitalskatterna. De rika blir rikare och de fattiga fattigare. Enligt vpk:s mening är inte det stora problemet de s. k. marginalskatterna, utan de höga kommunala skatterna och mervärdeskatten. En del av orsakerna till budgetunderskottet står alltså att finna i att den statliga inkomstskatten inte tillåts följa utvecklingen i övrigt. med att utjämningen av inkomster med beskattning minskat har också nedrustningar skett inom sociala och kulturella områden. Omfördelningspolitiken har skett på flera fronter. Den har gått ut över pensionärer, barnfamiljer och låg- och mellaninkomsttagare på så sätt, att deras beskattning totalt har ökat, som sociala gemensamma nyttigheter nedrustats eller privatiserats. Därför måste ett framtida skattesystem formas som kraftfullt tar itu med ojämlikheterna. Ett framtida skattesystem bör utformas så att det blir produktionen som utgör skattebasen. Utifrån denna bör sedan andra beskattningar formas. Produktionen utgör en naturlig bas för beskattning. Ett produktionsbeskattningssystem har i utbyggt skick en betydande styreffekt på samhällsekonomin. Med fördel kan den användas för att uppnå önskvärda politiska mål. Exempelvis skulle en beskattning av andra produktionsfaktorer än arbetskraften kunna leda till en dämpning av tendenserna att ersätta arbetskraft med datorer. Härigenom skulle yrkesskickligheten också kvarhållas och utvecklas. Detta i motsats till vad som sker. Vidare skulle ett framtida produktionsbeskattningssystem till största delen avlösa den nuvarande beskattningen av arbetsinkomster. Det skulle innebära att de s. k. höga marginalskatterna för ersättningar för obekväm arbetstid, jourersättningar m. m. skulle elimineras. Ett progressivt inkomstskattesystem skulle därefter vara erforderligt för att utjämna inkomstskillnader. Vid ett genomförande av produktionsbeskattningen skulle också lönerörelserna kunna utformas annorlunda. Löneökningskraven skulle kunna ställas utan sneglande på skatteskalorna. Till produktionsbeskattningens fördel hör bl. a. ett relativt okomplicerat förfarande och att den ger en bred skattebas. Den bör vidare byggas på företagens omsättning, råvaru- och energiförbrukning m. m. Till detta bör föras en differentiering av skattesatsen med hänsyn till i vilken grad produktionen utgörs av samhälleliga nyttigheter och liknande. På detta sätt skulle de s. k. arbetsgivaravgifterna kunna minimeras. Deras svaghet ligger bl. a. i att de ensidigt belastar lönekostnaderna och därigenom driver fram automatiseringar och rationaliseringar av den mänskliga arbetskraften och ställer många utanför arbetsmarknaden. Detta är betänkligt, framför allt med hänsyn till krisen i det kapitalistiska samhället. För övrigt är begreppet arbetsgivaravgifter missvisande, eftersom dessa har drabbat lönearbetarna genom lägre löneökningar än vad annars skulle varit fallet. I ett sammanhang där produktionen kommer att utgöra basen för beskattningen erfordras en annan utdebitering för kommunerna än den nuvarande. En sådan annorlunda beskattning skulle kombineras med den progressiva inkomstutjämnande skatt som föreslås komplettera produktionsskatten. De kommunala ekonomiska förutsättningarna skiljer sig väsentligt beroende på vilken skattekraft resp. kommun har. Härigenom skapas stora skillnader både vad gäller kommunalskatternas storlek och den service kommunerna kan erbjuda. Kommuner med låg skattekraft har som regel hög utdebitering och sämre service för innevånarna. Detta orsakas av att de dels har en stor andel låg- och mellaninkomstgrupper, dels har förhållandevis stora behov av bl. a. social service. Detta märks speciellt nu under rådande kris då stora grupper utförsäkras ur arbetslöshetskassorna och efterfrågar socialt stöd. Men det är inte enbart ojämlikheter mellan kommunerna som måste åtgärdas på kort sikt. För de ekonomiskt svaga kommunerna gäller också att de har tvingats till lån som måste betalas tillbaka. Detta gör att de mest lånety ngda kommunerna - i stort sett samma som de med låg skattekraft - även för framtiden har stora skulder att betala av. Detta medverkar till att konservera skillnaderna kommunerna emellan. För en del kommuner, de fattiga, gäller att de skulle behöva fördubbla den kommunala utdebiteringen för att bli skuldfria, medan andra endast skulle behöva vidta marginella höjningar eller inga alls. De stora skillnaderna mellan kommunerna i fråga om social service kommer att kvarstå så länge statsmakterna inte tar på sig ett större ansvar för att jämna ut dem. Det räcker inte att enbart jämna ut skillnaderna i utdebiteringar. Starka kommuner måste i högre grad ge stöd åt de svagare. Detta låter sig göras genom att staten övertar ett större ansvar för stora kommunala utgifter. De 3 500 milj. kr. som den borgerliga regeringen stal från kommunerna 1982 ger effekter åt motsatt håll. Likaså det förslag till frysning av dessa medel i som socialdemokraterna förordade. Kommunerna har i samband med den ökade kapitalistiska utslagningen av människorna tvingats att öka service och social omvårdnad. Staten har dessutom ålagt kommunerna större del av den samhälleliga servicen som måste betalas med skatteinkomster. Tillräckliga ekonomiska resurser har inte ställts till förfogande från statsmakterna för dessa åtaganden. Övervältringen av kostnaderna från stat till kommun har pågått och därigenom medverkat till att kommunalskatterna drivits upp. Denna utveckling leder till att en allt större del av samhällsuppgifterna finansieras med de proportionella kommunala skatterna i stället för via en progressiv statsskatt. Uppbromsningen av den kommunala expansionen, med en ökad arbetslöshet, medför allvarliga störningar, när arbetslösa inte ges möjlighet till arbete inom den kommunala sektorn, som lider brist på arbetskraft. Allvarliga brister råder i fråga om barnomsorg, sjuk- och hälsovård, äldreomsorg, miljö, bostadsförhållanden, kollektivtrafik m. m. Dessa problem förvärras om inte kommunerna ges erforderliga resurser. Som en del i en radikal skattepolitik bör dessa problem lösas. Det kan lämpligen göras med en progressiv gemensam skatt för både stat och kommuner. En progressiv statskommunal enhetsskatt skulle ge en likvärdig service och skatteutdebitering oavsett i vilken kommun man bor. Denna skulle också kunna tjäna som komplement till ett produktionsbeskattningssystem. Genom det här föreslagna skattesystemet skulle många av nuvarande negativa effekter elimineras. Avdragssystemet, som till sin största del utgörs av underskottsavdrag för egnahemsboende, men även för lyxkonsumtion av olika slag, skulle inte längre vara lika intressant. Låne- och spekulationsekonomin, som f. n. stimuleras genom ränte- och underskottsavdrag skulle lättare kunna förbytas till en ekonomi med produktiva investeringar och större rättvisa. Med hänvisning till det anförda föreslås att uttalar att en reformering av skattesystemet bör utgå från de i motionen anförda principerna och hos regeringen hemställer om utredning och förslag härom. (vpk) C.-H. HANS (vpk) i (vpk) (vpk)