mot · G6021783 · 1983-01-25 00:00:00 — Motion 1982/83:1783 Per m. fl. Att undvika kriget, och trygga förutsättningarna för en varaktig fred, framstår för allt fler människor som den kanske allra viktigaste av politiska uppgifter. För tre decennier sedan - en generation tillbaka - skakades vår del av världen av den senaste och mest förödande av den serie väpnade konflikter som utmärkt en stor del av den mänskliga historien. Kriget upphörde, men utan att någon egentlig fred slöts. folk lever under förhållanden som i viktiga hänseenden är ett resultat av detta avslutade krig och denna ofullgångna fred. har fredsfrågorna fått ny aktualitet. En ny generation ställer nya frågor till politiker och statsmän i olika länder, och reser på nytt kravet på en varaktig fred. Där en tidigare generation kanske tyckte att blotta frånvaron av de förödande väpnade konflikter som två gånger under detta sekel så sargat var tillräckligt att vara tacksam för, kan det vara naturligt för en generation som aldrig upplevt krigets akuta fasor att ställa längre gående krav på etablerandet av en fastare och en rättvisare fredsordning. Det finns en ny oro för vart utvecklingen bär hän. Det sena 1970- och det tidiga 1980-talets har inneburit ett sammanbrott för den överdrivna avspänningsoptimism som kom att sätta sin prägel på det tidiga . När de högt ställda förhoppningarna förbyttes i bitter besvikelse, var steget till desperation i fredsfrågorna inte långt borta. Fruktan för kriget blev på nytt en realitet i människors föreställningsvärld i många länder. Det finns många orsaker till den framväxt av fredsopinioner som skett . Den genuina strävan efter en bestående fredsordning som finns hos en ny generation är tveklöst den viktigaste av dessa. Sammanbrottet för avspänningsoptimismen och känslan av att en rustningsspiral med ödesbunden automatik riskerar att driva världen in i ett krig är en annan. Men därtill kommer att dessa strävanden och farhågor cyniskt kommit att utnyttjas av grupperingar och stater vars mål är rakt motsatta dem som fredsopinionen vill uppnå. Det finns därför en konflikt i fredsopinionen, och en fara för att den utnyttjas för syften som är den totalt främmande, som ingen får blunda för. Farhågorna för framtiden tar sig många och varierande uttryck. 1 1982/83. människor söker bilda en kedja av förståelse mellan de bägge supermakternas ambassader i är det i grunden uttryck för samma vilja att göra en personlig insats för en bättre värld och bibehållen fred som när allt fler människor engagerat sig i de frivilliga försvarsorganisationerna. Hemvärnsmannen i är kanske den folkliga svenska fredssträvans allra finaste symbol - om än inte den mest uppmärksammade. En framsynt och realistisk politik för att söka bidra till att undvika kriget och trygga freden måste vara en sammanhållen politik som spänner över ett vitt fält. Det handlar om att söka bidra till att lösa de politiska problem som förr eller senare kan komma att leda till akuta politiska konflikter. En framsynt utrikespolitik och en aktiv opinionsbildning mot förtryck och för frihet spelar i det avseendet en central roll. Det handlar vidare om att söka förhindra att akuta politiska konflikter, genom en process av militära uppladdningar och eskalerande politiska låsningar, leder till direkta militära konfrontationer och krig. En väl avvägd rustningskontrollpolitik, i förening med olika former av s. k. förtroendeskapande åtgärder, kan i det sammanhanget spela en viktig roll. Det handlar ytterst självfallet också om att värna vår egen frihet och vår egen fred i en situation där konflikterna blivit alltmer akuta eller kriget redan brutit ut. Vår säkerhetspolitiks yttersta och viktigaste syfte måste alltid vara att förskona i allmänhet och i synnerhet från krigets fasor. I ett läge där de politiska fredsansträngningarna brutit samman, vilar vår förmåga att bevara freden på vårt försvar, och framgången i vårt fredsarbete på dess styrka. Vårt försvars styrka är den kanske viktigaste fredsfaktor som vår egen politik har ett direkt och inflytande över. Den svenska freds- och nedrustningspolitiken är en integrerad del av den svenska säkerhetspolitiken. Den kan aldrig ses fristående från denna, och får aldrig stå i konflikt med dess andra medel. alliansfrihet innebär, att vi friviligt åtagit oss uppgifter som i vissa hänseenden går utöver dem som stater i de olika militärallianserna tagit på sig. På freds- och nedrustningsområdet innebär vår fristående ställning ökade möjligheter att lämna väl avvägda och konstruktiva bidrag till det ständigt fortgående arbetet, och det ställer krav på vår utrikespolitik. På det säkerhetspolitiska området innebär vår alliansfrihet att det är enbart vi själva som bär ansvaret för vår frihet och vårt oberoende, och det ställer stora krav på vår försvarspolitik. Det är icke främst rustningar som orsakar krig, utan de politiska motsättningar mellan stater och nationer som leder till dessa rustningar. I själva verket är det lättare att påvisa fall där militär obalans lett till krig och konflikter än fall där en kapprustning mellan två konkurrerande makter fört till krig. De konflikter som skakat världen är en följd av de möjligheter som militära obalanser skapat för aggressiva nationer. Den sovjetiska invasionen av möjliggjordes genom förkrossande militära övermakt och övertygelsen om att ett överraskande anfall icke skulle mötas av några verkningsfulla militära eller politiska motåtgärder. invasion av beslutades i övertygelsen om att ett av inre strider sargat icke skulle kunna bjuda effektivt motstånd mot den irakiska krigsmakten. anföll och ockuperade i tron att icke skulle ha viljan eller förmågan att försvåra öarna militärt. invaderade och belägrade västra i övertygelsen om att vare sig PLO, den libanesiska armén eller de syriska stridskrafterna utgjorde något egentligt hot mot den israeliska militära överlägsenheten. Konflikter och krig uppstår ofta i situationer där politiska motsättningar går hand i hand med militära obalanser. I sådana situationer uppstår alltid den frestelse för den synbart överlägsne att tillgripa militärt våld som ibland leder till krig. Arbetet för fred måste därför bli ett arbete såväl för att lösa de politiska konflikter som ligger till grund för de militära rustningarna som för att säkra den militära balans på allt lägre rustningsnivåer som förhindrar att olösta politiska konflikter slår över i öppet militärt våld och för att successivt minska de bördor på folkens välfärd som de militära rustningarna i alla länder utgör. Dessa element måste kombineras i en framgångsrik fredspolitik. En nedrustningspolitik som blundar för de politiska motsättningarna blir en kortsynt och verkningslös politik på samma sätt som en politik som inte strävar efter att säkra militär balans på allt lägre nivåer riskerar att permanenta de politiska problem som finns. föds ur konventionella krig, och konventionella krig föds ur politiska konflikter och motsättningar mellan stater och folk. Den som vill undvika kärnvapenhotet måste därför koncentrera sina insatser på att undvika varje form av krig, och det arbetet kan bara ha framgång om det inriktas på att lösa de konkret politiska motsättningar som finns mellan stater och folk. Faran för freden i ligger inte främst i ett eller annat vapensystem, utan i de olösta politiska motsättningarna och i de frestelser att söka lösa dessa med militärt våld som kan finnas. Försöken att kväva den polska nationens kamp för yttre oberoende och inre frihet är i ett längre perspektiv självfallet ett långt större hot mot freden i än förekomsten av det ena eller det andra vapensystemet. Det är aldrig vapnen själva - hur fruktansvärda de än må vara - som utlöser krig, utan i stället politiska problem som en statsledning tror sig kunna lösa genom att utnyttja en verklig eller inbillad militär överlägsenhet. Så länge vi inte löst de grundläggande politiska problemen i - och det handlar om en historisk process- kommer konfliktrisken alltid att finnas. Bryter kriget ut, kommer det att bli fasansfullt och förödande nästan oavsett med vilka vapen som det förs - och sannolikt kommer det att föras med alla tillgängliga vapen. Arbetet för fred i måste börja med ansträngningar att lösa de politiska problem som kan skärpa de spänningar som kan leda till krig. Att det främst handlar om situationen i och kring inser nog alla. Arbetet för fred måste också fortsätta med ett ständigt arbete för att vidmakthålla en militär balans i , som gör att den statsledning som i ett desperat ögonblick överväger att lösa sina problem och uppnå sina mål med ett krig inser att detta är utsiktslöst. Militär balans som ger säkerhet aldrig mer, men heller aldrig mindre. Arbetet för fred måste fullbordas med olika överenskommelser för att begränsa sådana militära styrkor som främst hotar stabiliteten, som leder till oro för överraskande anfall i politiskt spända lägen, eller som driver på en meningslös rustningsspiral som inte ökar säkerheten. Intet av detta får någonsin ses isolerat. Då förfelas fredspolitiken. En politik som vägrar att tala om de politiska problemen och fullständigt förskjuter möjligheterna att förhindra krig genom att upprätthålla en militär balans kan aldrig beskrivas som en fredspolitik. Och det alldeles oavsett hur ofta den fördömer det ena eller det andra vapensystemet, och uttalar sin fruktan för kärnvapenkrigets fasor. En politik som glömmer att förhindra krig kan heller aldrig förhindra kärnvapenkrig. Den svenska nedrustningspolitiken har tidigare alltid varit ett uttryck för en balanserad syn på de olika vägar på vilka krigsriskerna kan minskas och fredens förutsättningar förbättras. Friheten som fredens förutsättning Det långsiktiga hotet mot freden i är intimt förknippad med framtiden för det sovjetiska välde som efter det slut tvångsetablerades över en rad nationer i Öst- och . Att förtrycka nationer och folk, och att beröva enskilda människor de friheter de har rätt till, är att bädda för en ofred som för var dag som förtrycket och frihetsberövandet pågår blir än mer oundviklig. Den situation som rått i de olika östeuropeiska socialistiska länderna under är onaturlig och kommer förr eller senare att i grunden förändras. Det kommer icke att gå, att förtrycka hela folks nationella strävanden i decennium efter decennium utan att det byggs upp spänningar som kan visa sig hart när omöjliga att hantera. Därför finns det ett intimt och oupplösligt samband mellan arbetet för mänskliga friheter och nationellt oberoende i å den ena sidan och arbetet för att trygga en varaktig fred i å den andra. Det säger sig självt att en fred som bygger på förtryck av hela nationer aldrig kan bli en bestående fred. Bara den europeiska fred som bygger på alla europeiska folks frihet har förutsättningar att bli bestående. Arbetet för en fredlig omvandling till frihet i måste vara en central beståndsdel i arbetet att skapa en bestående fred i . Det kan ske på en rad olika sätt. Genom Helsingforsöverenskommelsen 1975 har de medborgerliga fri- och rättigheterna i blivit en gemensam europeisk angelägenhet, och de västeuropeiska regeringarna har fått såväl en möjlighet som en skyldighet att påtala de övergrepp i som hotar den gradvis fredliga omvandling i frihet som vi eftersträvar. I ett kortare tidsperspektiv utgör denna omvandling ett hot mot dagens kommunistiska regimer i dessa länder. I ett längre perspektiv öppnar den emellertid möjligheten till etablerandet av representativa nationella regeringar, grundat på det egna folkets förtroende snarare än på de sovjetiska ledarnas krav. har vissa tecken till etablerandet av en oberoende fredsrörelse förekommit . De svårigheter som dessa rörelser står inför kan knappast underskattas, och deras möjligheter att fortsätta att utvecklas är därför i mycket hög grad avhängigt av vilket moraliskt stöd de kan få från olika politiska krafter i . Att de östeuropeiska regimerna ser på dessa ansatser till oberoende fredssträvanden med det allra största ogillande är inte att ta fel på. I DDR har regimen med alla till buds stående medel sökt att begränsa de oberoende fredskämparnas möjligheter att verka. I har polis och myndigheter arresterat och isolerat ledningen för den oberoende fredsrörelsen. Det ansvar som i detta sammanhang åvilar på de fredsorganisationer som finns i är mycket stort. Det är i hög grad dessa som har de östeuropeiska fredsrörelsernas öde i sina händer. Genom att samarbeta enbart med de av regimerna godkända s. k. fredsrörelserna i t. ex. DDR och gör de sig till ett instrument i dessa regimers ansträngningar att förtrycka sina oberoende fredsrörelsers tjänst. Har de modet att öppet och tydligt samarbeta med och stödja dem som har en gentemot regimerna oberoende inställning - på exakt samma sätt som man gör i de demokratiska västländerna - ökar de förutsättningarna för denna oberoende fredsrörelse att överleva. 1* 1982183. Hitintills har fredsrörelserna i huvudsak valt att gå den förra vägen. Den s. k. fredsmarschen till och genomfördes på ett sätt som blev tyst godkännande av sovjetmyndigheternas fängslande och förtryck av den oberoende sovjetiska fredsrörelsen. Samarbetet inom ramen för organisationer som inom ramen för aktivt deltar i förföljelsen av den oberoende fredsrörelsen i tjänar förtryckets men inte fredens och frihetens sak. Fredsrörelsen måste bekänna färg i denna avgörande fråga. Väljer den att fortsätta den linje som markerades av den s. k. fredsmarschen till och och det direkta eller indirekta samarbetet med Moskvastyrda blir den en rörelse för förtryck i Öst och ensidig nedrustning i Väst. En sådan fredsrörelse tjänar vare sig fredens eller frihetens sak, utan riskerar att bli ett hot mot bägge. har såväl den konventionella som den nukleära styrkebalansen i förskjutits till förmån för . Orsaken till detta är den målmedvetna militära satsning som utmärkt under hela Bresjnev-epoken . Medan de militära utgifterna i flukturerat kraftigt och i i stort sett legat still, har de sovjetiska militärutgifterna stigit i reala termer . Resultatet har blivit en påtaglig förskjutning av den militära balansen i till sovjetblockets förmån. Det är svårt att göra sig en totalt rättvisande bild av den rådande styrkebalansen i . Olika mått kan ge delvis annorlunda resultat, och olika bedömningar kan göras om den faktiska betydelsen av den obalans som kan fastställas på olika områden. Samtliga bedömningar som publicerats kommer dock till samma resultat när det gäller det faktum att den sovjetiska upprustningen medfört en förstärkning av de sovjetiska militära positionerna i . Den mest auktoritativa bedömning som regelbundet görs av den militära utvecklingen är den som publiceras av () i . IISS är en fristående organisation av strategiska forskare och debattörer i ett mycket stort antal länder, och åtnjuter ett mycket högt anseende i såväl akademiska som politiska kretsar. IISS senaste bedömning av den konventionella militära balansen i - publicerad i The Military Balance 1982-1983 - bestyrker bilden av en gradvis balansförskjutning i : Den numeriska balansen har långsamt men säkert förskjutits till östlig fördel. har Väst till stor del förlorat det tekniska övertag som gjorde det möjligt för NATO att tro att man kunde kompensera antal med kvalitet. Man kan inte av detta dra slutsatsen att NATO skulle besegras i ett krig, men man kan konstatera att utvecklingen innebär tillräcklig fara för att leda till åtgärder. Den militära balansen är även i fortsättningen sådan, att militär aggression blir ett mycket riskfyllt företag. Även om taktiska omgrupperingar kan ge ett tillräckligt lokalt övertag för att övertyga en anfallande om att han kan nå lokal framgång, förefaller ingendera sidan att ha tillräcklig styrka för att garantera en seger. Konsekvenserna för den som anfaller skulle vara omöjliga att förutse, och riskerna - främst för upptrappning till kärnvapenkrig - oöverskådliga. Trots tilltagande obalanser är således enligt IISS bedömning den militära balansen i fortfarande sådan att den torde avhålla från krig. Europeiska säkerhetskonferensen (ESK) Undertecknandet 1975 i av den s. k. slutakten från den europeiska säkerhets- och samarbetskonferensen innebar, att en delvis ny grundval skapades för arbetet med att öka samarbetet och förbättra stabiliteten i . ESK:s slutakt var resultatet av ett givande och ett tagande mellan de olika stater som deltog i konferensen. Medan fäste större vikt vid de delar av slutakten som kunde uppfattas som ett erkännande av existerande regimer och gränser i , såg väststaterna ESK:s värde framför allt i de åtaganden om ökat informationsutbyte och respekt för medborgerliga frioch rättigheter som slutakten kom att innehålla. För bägge sidor innebar åtaganden om ökat ekonomiskt samarbete ett betydelsefullt steg i riktning mot vidgade kontakter mellan bägge hälfter. har den s. k. ESK-processen utsatts för olika påfrestningar. Den balans mellan framsteg på slutaktens olika områden som förutsattes vid undertecknandet har visat sig omöjlig att uppnå. Främst har uppmärksamheten koncentrerats kring uppenbara ovilja att leva upp till bokstaven och andan i slutaktens åtaganden vad gäller informationsutbyte och skydd för medborgerliga fri- och rättigheter. Det är lätt att måla en bild av ESK-processen i mörka färger, och det sker icke sällan. Men trots detta vore det förhastat att helt döma ut den, därför att den inte levt upp till de förväntningar som den själv bidrog till att skapa. Tiden har utmärkts av ökade spänningar, främst mellan och . Även om dessa huvudsakligen haft sina rötter i händelser utanför - 1975, konflikten på , m. m. - har de inte kunnat undgå att påverka också relationerna mellan de bägge supermakterna i . Därtill kommer att utvecklingen i själva drabbats av svåra bakslag. Efter några inledande år av till synes begynnande framsteg för de krafter inom de östeuropeiska staterna som arbetar för en successiv liberalisering, har inneburit att besvikelserna över uteblivna vidare framsteg förbytts i indignation över en utveckling som vrids tillbaka till förhållandena långt före avspänningssträvandena. I har den s. k. medborgarrättsrörelsen i dess olika skepnader praktiskt taget krossats under det . T. o. m. den oberoende gruppen för att övervaka efterlevnaden av har upplösts av säkerhetsorganen. I har utvecklingen i inneburit ett dramatiskt steg tillbaka. Införandet av krigslagar i , och utvecklingen , har varit ett enda massivt övergrepp på samtliga de åtaganden som gjorde i samband med undertecknandet av ESK:s slutakts s. k. tredje korg. Detta har självfallet inte kunnat undgå att påverka förtroendet för ESK-processen i dess helhet. Trots detta har ESK-processen ett värde, även om det sannolikt måste anses vara mindre än vad som antogs skulle bli fallet 1975. Ett forum för politiska meningsutbyten mellan samtliga europeiska stater och och kan i vissa lägen spela en betydelsefull roll. Genom att upprätthålla ESK-processen går det dessutom att ständigt påminna om de åtaganden de gjort. Ett avbrytande av ESK-processen utan ett slutdokument skulle beröva de europeiska demokratierna det instrument för långsiktig påverkan av de östeuropeiska diktaturerna som dessa åtaganden trots allt innebär. Utvecklingen vid i har präglats av de meningsmotsättningar som uppkommit som ett resultat av införandet av krigslagar i . Den dramatiska illustration av ESK-processens begränsningar som detta innebar har självfallet i åtskilliga länder lett till en djupgående debatt om den fortsatta ESK-politiken. Trots detta har det dock varit möjligt att skönja vissa vägar till framgång. Det utkast till slutdokument (RM.39) som de neutrala och alliansfria staterna tidigare presenterat har rönt en bred uppslutning. Från främst EG- och NATO-staterna har lagts fram en rad förslag till kompletteringar av RM.39, och åtskilliga av dessa har av bl. a. den bedömts som angelägna och riktiga. Arbetet koncentreras nu på att undersöka möjligheterna att få till stånd en europeisk nedrustningskonferens. Oavsett om det visar sig möjligt att realisera den europeiska nedrustningskonferensen eller ej, är det angeläget att arbetet i inriktas på att fullfölja granskningen av hur de olika staterna levt upp till bestämmelserna i slutakt. Det är av stor betydelse, att arbetet med den europeiska nedrustningskonferensen icke leder till att balansen i det totala ESK-arbetet förskjuts bort från den tredje korgens frågor. Under i presenterades tidigt en rad olika förslag till sammankallandet av en europeisk nedrustningskonferens: ett polskt med stöd av övriga öststater, ett franskt med senare stöd av EG och NATO, ett jugoslaviskt, ett rumänskt och ett svenskt. Förhandlingarna i denna fråga sker numera med utgångspunkt från det kompromissdokument RM.39 som de åtta neutrala och alliansfria länderna presenterade . Detta innehöll ett utförligt avsnitt om formerna för inkallandet av en sådan konferens. En europeisk nedrustningskonferens kan fylla en viktig uppgift om dess arbete koncentreras till områden där det bedöms finnas politiska möjligheter att nå fram till verkningsfulla överenskommelser. Erfarenheterna från FN:s generalförsamlings andra specialsession om nedrustning visar entydigt på de risker som är förknippade med alltför allmänt hållna konferenser kring nedrustningsproblemen. Det område av den europeiska rustningsutvecklingen som icke täcks av andra förhandlingsfora är främst de s. k. förtroende- och säkerhetsskapande åtgärderna, s. k. CSBMs (Confidence- and Measures). Det är därför naturligt att en europeisk nedrustningskonferens åtminstone i sitt första skede inriktas på att uppnå konkreta resultat på just detta viktiga område. Visar det sig att en europeisk nedrustningskonferens lyckas uppnå betydelsefulla framsteg på CSBM-området, kommer det att vara naturligt att i senare skeden låta konferensen söka överenskommelser också på andra områden. Bedömningen av detta måste dock ske på grundval såväl av erfarenheterna från konferensens första skede som av de resultat som kunnat uppnås i andra förhandlingsfora, t. ex. INF-samtalen i Genée (Intermediate Nuclear Forces) och MBFR-samtalen i (Mutual and Balanced Force Reductions). Som pådrivande stat när det gällt överenskommelser om olika typer av förtroendeskapande åtgärder, och som med förslagsställare till RM.39, har ett självklart intresse av det fortsatta arbetet med den europeiska nedrustningskonferensen. Det arbetet bör inriktas på en väl förberedd, noga definierad konferens med goda utsikter att kunna uppnå för den europeiska säkerheten betydelsefulla resultat. Som från allianserna fristående nation hänger möjligheter att utöva inflytande över de överenskommelser som kan ingå intimt samman med kvaliteten i de konkreta förslag som våra förhandlare kan presentera. Det är därför av stor betydelse att förberedelsearbetet för det svenska agerandet i samband med en eventuell europeisk nedrustningskonferens sker med den största omsorg, och att de förslag kan komma att presentera är fast förankrade i såväl vår egen säkerhetspolitiska grundsyn som vår noggranna bedömning av vilken faktisk effekt de kunde tänkas få på styrkeutvecklingen och styrkedispositionerna i . Förtroendeskapande åtgärder (CSBM) Ett första skede av en eventuell europeisk nedrustningskonferens skall ägnas frågan om s. k. förtroendeskapande åtgärder i . Förslag om sådana framlades och 1980 av NATO resp. inom ramen för MBFR-samtalen i . Det var dock först i och med den europeiska säkerhetskonferensen som konkreta överenskommelser om CSBM kunde träffas. ESK-överenskommelsen innebar främst att militära övningar som omfattade mer än 25 000 man skulle förhandsanmälas minst i förväg. Denna bestämmelse omfattade hela det europeiska området med undantag för stora delar av . Till detta fogas en överenskommelse om frivilliga inbjudningar till observatörer att följa dessa övningar samt frivilliga förhandsanmälningar även av övningar av mindre storlek.