mot · G6022326 · 1983-04-12 00:00:00 — Motion 1982/83:2326 m. fl. Vissa skogspolitiska åtgärder, m. m. 1982/83:145) Skogsnäringen är en framtidsnäring i . Det gör att vi inte får låta kortsiktiga ekonomiska intressen styra utnyttjandet av skogarna. Skogsbruket måste vara så inriktat att även kommande generationer ges möjligheter att utnyttja skogarna för sin försörjning. Denna långsiktiga syn präglar också den av fastställda skogspolitiken. 1 skogspolitiska beslut uttalades att målet för skogsproduktionen skall vara en varaktig, hög och värdefull virkesavkastning. Det innebär bl. a. att skogsbruket skall ges en sådan inriktning att handlingsfriheten och valmöjligheterna bevaras för kommande generationer. beslut i fråga om skogspolitiken innebar ett instämmande i dessa centrala tankegångar. En viktig skogspolitisk princip är att skogsindustrins aktuella råvarubehov inte får vara styrande för skogsproduktionens långsiktiga inriktning. I stället måste kapaciteten anpassas till den råvarutillförsel som är möjlig inom ramen för den fastlagda skogspolitiken. En sådan anpassning pågår. beslut innebar också att man ställde sig bakom virkesförsörjningsutredningens skogsproduktionsprogram enligt dess huvudalternativ. Detta motsvarar i huvudsak skogsutredningens alternativ 1, vilket utgjorde grunden skogspolitiska beslut. har därmed gjort samstämmiga uttalanden om produktionsmålen. Dessa bör nu ligga fast för den fortsatta skogpolitiken och skogsvårdsarbetet. Detta skogsproduktionsprogram kräver kraftfulla skogsvårdsinsatser i fråga om såväl anläggning av ny skog som ungskogsröjning och gallring. Insatserna måste vara väsentligt större än under det senaste årtiondet. Aktiva skogsvårdsinsatser leder också till ett i övrigt aktivt skogsbruk och därmed ökade avverkningar. Att avverkningarna av var låga har flera komplexa orsaker. Den mycket djupa lågkonjunkturen med de stora ekonomiska svårigheterna för skogsägarrörelsen har haft stor betydelse för att många skogsägare känt osäkerhet om avsättningsmöjligheter och köpare. Låga virkespriser och låg lönsamhet har också varit en bidragande orsak. En norsk undersökning har visat att har de klart lägsta virkespriserna i . Inom vissa områden har det också varit svårt att få tillgång till yrkeskunnig arbetskraft. Med detta som bakgrund är det illavarslande att regeringen i proposition 1982/83:145 visar en principiell misstro mot de enskilda skogsägarna och det 1 1982/83. Sådana propåer måste bestämt avvisas. Den av antagna skogsvårdslagen har bara varit gällande . Vi har därför ännu inte sett de fulla effekterna av lagen. Skogsvårdsstyrelserna har heller inte i sitt arbete hunnit med att ta de fulla konsekvenserna av lagens krav med de förändringar som vidtogs . Skogsvårdslagen skall utgöra den väsentliga grunden för skogspolitiken och bör ha karaktären av en vanhävdslag. Det betyder också att lagen skall ge möjlighet till ett väsentligt företagsekonomiskt handlingsutrymme och inte vara betungande för den skogsägare som uppfyller lagens krav. Det råda en samstämmig enighet om att det stora flertalet skogsägare sköter sin skog på ett ur samhällets synpunkt bra sätt. Dessa skogsägare bör då i konsekvens med detta inte belastas med ytterligare pålagor. Det finns emellertid en liten grupp skogsägare som inte kan eller inte vill ställa upp på ett aktivt brukande trots att skogstillståndet på deras fastigheter skulle möjliggöra det. Ett sådant handlande kan inte accepteras ur samhällets synpunkt. Det utbud av virke som just dessa fastigheter borde svara för kan vara den marginalkvantitet, som skulle göra det möjligt att fullt ut utnyttja en högkonjunktur. Samhällets åtgärder bör därför koncentreras till denna grupp och inte belasta den grupp skogsägare som är aktiv. Den enkät virkesförsörjningsutredningen genomförde visade att en del skogsägare tror att skogsvårdslagens ransoneringsbestämmelser hindrar dem från att avverka. Underlåtenheten att avverka orsakas alltså till viss del av brist på information. All praktisk erfarenhet visar också att bristande avverkning mera sällan beror på direkt ovilja att avverka. Om skogsvårdsstyrelsernas informationsinsatser i väsentligt ökad utsträckning prioriteras i riktning mot gruppen inaktiva skogsägare bör väsentliga resultat kunna nås. En samverkan skogsvårdsstyrelser - skogsägareföreningar i dessa frågor bör också kunna ha en positiv verkan. Skogsbruksplanen är för många skogsägare ett värdefullt planeringsinstrument som stimulerar till aktivitet. Någon ovilja från skogägarnas sida att skaffa en skogsbruksplan råder generellt inte. I stället har tillgången på kvalificerade planläggare varit det som begränsat möjligheterna att i större utsträckning utföra skogsbruksplaner. Vad en skogsbruksplan behöver omfatta och som därmed styr kostnaderna för densamma är mycket beroende av fastighetens storlek och beståndssammansättning och ägarens kunskaper. För en välutbildad skogsägare med en inte alltför stor fastighet kan en flygbild med beståndsgränser och åtgärdsförslag inlagt vara ett tillräckligt planeringsunderlag, medan det för den skogsägare som inte har direkta skoglika kunskaper är nödvändigt med en fullständig plan på samma fastighet. Det finns därför ingen arealgräns då en skogsägare behöver en skogsbruksplan. I proposition 1982/83:145 påpekas också att målet med lagstiftning om obligatoriska skogsbruksplaner är att alla fastigheter skall ha en plan först . Det finns dock enstaka fall då en skogsägare inte vill skaffa en skogsbruksplan, men där han på objektiva grunder kan anses behöva densamma för att uppnå den aktiva skogsskötsel som krävs för att nå skogsvårdslagens minimikrav. Kravet på skogsbruksplaner bör därför begränsas till denna kategori skogsägare och det kan uttryckas så att får rätt att föreskriva att en skogsägare skall låta upprätta skogsbruksplan för skogens skötsel. En sådan föreskrift ersätter då den föreslagna lydelsen av skogsvårdslagens 21 a §. Den gallringsskyldighet som regeringen föreslår genom tillägg till skogsvårdslagens § 9 kommer inte att ha någon särskild betydelse om skogsvårdsstyrelserna tillser att den i 9 § upptagna röjningsskyldigheten efterlevs. I skogsvårdslagens 5 och 6 §§ regleras en skyldighet att avverka, som där är knuten till att beståndet inte utnyttjar markens virkesproducerande förmåga på ett tillfredsställande sätt. Lagens 6 § har tidigare uppfattats som väl verkningslös och för den skull gjordes en skärpning av densamma i enlighet med virkesförsörjningsutredningens förslag. I förordningen till 6 § har det uttryckts så att markens virkesproducerande förmåga skall i fall som avses i 6 § skogsvårdslagen anses tillvaratagen endast i ringa utsträckning, när beståndets tillväxt är mindre än hälften av vad ett nytt bestånd kan producera i genomsnitt. Det är väsentligt att en skogsägare har möjlighet att utnyttja den mycket höga värdetillväxt som finns i ett bestånds naturliga slutålder och att han har ett rimligt företagsekonomiskt handlingsutrymme. Det är då ur principiell synpunkt helt felaktigt att knyta en avverkningsskyldighet till en funktion av största tillåtna avverkning och lägsta tillåtna slutavverkningsålder så som föreslagits. I anvisningar anges: Normalt bör skog stå kvar längre än vad som anges i tabellerna (avser lägsta slutålder) eftersom tillväxten är hög efter lägsta tillåtna slutavverkningsålder. För växtkraftiga bestånd bör slutawerkningsåldern vara betydligt högre än den lägsta tillåtna. Största tillåtna avverkning och lägsta tillåtna slutavverkningsålder har satts så att det skall vara möjligt för den skogsägare som behöver göra en stor avverkning att göra en sådan, medan de däremot som framgår av anvisningar på intet sätt uttrycker en lämplig avverkning. 1* 1982/83. skogsvårdsstyrelsernas skogsbruksplanläggning rekommenderas i regel en slutawerkningsålder som är över lägsta slutavverkningsålder. Beståndets medeltillväxt kulminerar vid en ålder som är över lägsta sluttillverkningsålder. Varje slutavverkning som sker tidigare än den tidpunkt då medeltillväxten kulminerar innebär en viss produktionsförlust. Till detta skall läggas att värdetillväxten är högst i beståndets slutskede. Det är också rimligt att skogägaren har ett visst företagsekonomiskt handlingsutrymme även uppåt i åldrarna. Det är med den föreslagna awerkningsskyldigheten svårt att bygga upp ett virkesförråd och beräkningarna är svåröverblickbara för den enskilde skogsägaren. Dessutom blir avverkningsskyldigheterna relativt hårdast för den som avverkat mycket tidigare. I propositionen har heller inte klarlagts om skog som kan väntas ge underskott vid avverkning skall undantas vid beräkningen av awerkningsskyldigheten. Det har heller inte klarlagts hur man vid nämnda beräkning skall förfara med sådana bestånd som på grund av sin belägenhet är åtkomliga endast något enstaka år eller en av året. Den i proposition 1982/83:145 föreslagna avverkningsskyldigheten har så stora tekniska och principiella svagheter att den enligt uppfattning bör avslås. beslut angående lag om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark innebär i princip förbud för spridning av dylika medel men dispens skall kunna lämnas under vissa restriktiva och klart angivna förutsättningar. Skogsbruket får genom denna lag fasta handlingslinjer och en över landet lika lagtillämpning. Genom den nu föreslagna lagen om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark får vi en lagtillämpning som kommer att variera från kommun till kommun. Genom att dispensbeslut skall fattas av kommunfullmäktige och därmed blir överklagningsbara endast genom kommunalbesvär tar regeringen inte sitt ansvar för en lika lagtilllämpning i rikets kommuner och därmed för en rättstrygghet som det måste ankomma på regeringen att svara för. Lagförslaget bör därför avslås. fick av den dåvarande regeringen i uppdrag att föreslå förenklingar i det skogliga bidragssystemet. Den i proposition 1982/83:145 föreslagna reduceringen av antalet bidragsformer får därför anses vara ett steg i rätt riktning. Det är också en riktig utgångspunkt att skogsbruket i princip skall vara självfinansierat. I detta ligger då också att ekonomiska resurser inte skall överföras mellan olika skogsägare eller kategorier av skogsägare via statskassan. I detta sammanhang skall särskilt beaktas att om skogsbruket i inre av regionalpolitiska skäl behöver ett särskilt stöd skall detta finansieras av budgetmedel som annat regionalpolitisk stöd och inte belasta skogsägarkollektivet i övriga delar av landet via skogsvårdsavgiften. Med det ovan nämnda förbehållet kan den föreslagna reduceringen av bidragsformerna accepteras. När det gäller borttagande av statsbidrag till skogsbruksplaner måste särskilt uppmärksammas att de s. k. ÖSI-planerna måste hållas på en mycket översiktlig nivå. I annat fall kan statsbidrag för ÖSI-planläggning överföras till skogsbruksplaner och skogsvårdsstyrelserna kan den vägen erhålla monopol på upprättade skogsbruksplaner, vilket inte är önskvärt. Med stöd av vad som ovan anförts hemställer vi 1. att beslutar att avslå proposition 1982/83:145 i vad avser lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:249), 2. att beslutar att avslå proposition 1982/83:145 i vad avser ändrade regler för spridning av bekämpningsmedel över skogsmark, 3. att i övrigt som sin mening ge regeringen till känna vad som anförts i motionen. . ÅSLING (c) () () . () ()