mot · G602581 · 1983-01-20 00:00:00 — Eleverna invaggas redan i tidiga skolår i den falska föreställningen att det enda som är riktigt väsentligt för att klara av högre studier är någorlunda acceptabla kunskaper i svenska och engelska. klarar andra skolämnen blir av mindre betydelse. Begreppet allmänbildning håller på att utmönstras ur den svenska skolpolitiken. Det är orimligt och i grunden också ojämlikt att människor på grund av förkunskapskravens utformning skall lockas påbörja en högre utbildning som de inte har förutsättningar att kunna slutföra. Sak samma gäller när elever genom antagningstaktiska överväganden, eller på grund av lättja, lockas att välja en för dem enklare studieväg i skolan, oberoende av om den på ett riktigt sätt förbereder för de önskade fortsatta studierna. Riktigt allvarligt blir det till slut om undervisningen i högskolan anpassas efter väsentligt lägre förkunskaper, vilket i ett längre perspektiv skulle vara förödande för forskningen och till slut också för möjligheterna att bibehålla och vidareutveckla det välstånd tidigare generationer byggt upp i . Erfarenheterna av de behörighetsregler som infördes i samband med högskolereformen visar på behov av omedelbara skärpningar av förkunskapskraven till åtskilliga utbildningar. Två olika allmänna behörighetsnivåer bör enligt vår mening införas fr. o. m. /85, en för mer krävande utbildningsvägar som skall bygga på kunskaper i nivå med de tre- eller fyraåriga gymnasielinjernas och den andra för övrig högskoleutbildning, vilken kan bygga på den nuvarande allmänna behörigheten. Regeringen bör senast i samband med budgetpropositionen 1984 återkomma till med förslag om nya behörighetsregler i enlighet med dessa riktlinjer. I sammanhanget bör också förslag till erforderliga övergångsbestämmelser redovisas. Den lägre kunskapsstandarden hos de studerande är naturligtvis inte avhjälpt enbart genom skärpta inträdeskrav. Kunskaperna är beroende av kvaliteten på den utbildning som förmedlas av de underliggande skolformerna. och gymnasieskolan måste, såsom vi redan framhållit, lägga större vikt vid kunskap och kvalitet. Ytterst gäller det att skapa en ny hållning till studier och till kraven för studier. Viljan att söka kunskaper måste uppmuntras redan hos förskolebarnen. För att förbättra möjligheterna till vidare studier för studerande utan föregående gymnasieutbildning eller med enbart den tvååriga gymnasieutbildningen bör en förberedande utbildning inrättas. Utbildningen skall ge behörighet till olika ämnen och utbildningsvägar i högskolan. Kursindelningen kan konstrueras så att två eller tre ämnespaket av olika omfattning beroende på de studerandes förkunskaper för fram dem till en nivå jämförlig med de tre- eller fyraåriga gymnasielinjernas. Kunskapsredovisningen bör ske i form av prov och betyg. Den förberedande utbildningen skulle med fördel kunna förläggas till nu existerande vuxengymnasier och till de mindre högskolorna. I mån av tillgång till kvalificerade lärarkrafter skulle undervisningen också kunna kompletteras med decentraliserad universitetsutbildning. En utredning bör sna rast tillsättas för att utreda möjligheterna att införa en förberedande utbildning av detta slag. som de nya behörighetsreglerna infördes genomfördes ett förändrat urvals- och antagningssystem. Några av kriterierna för det nya systemet var att det skulle vara enkelt och lättöverskådligt samt lätt att informera Antagningssystemet har havererat. Antalet personer anställda för att sköta antagningen lokalt har mer än fördubblats i vissa fall mer än fyrfaldigats! jämfört med det tidigare förfarandet. Antalet anställda på den centrala antagningsenheten vid UHÄ uppgår till dryga sextiotalet personer. Ansökningstiderna har successivt måst tidigareläggas på grund av systemets invecklade urvalsregler och kraven på enhetlighet. Detta har i sin tur bl. a. medfört att antagna studerande på grund av ändrade planer efter ansökningstidens utgång inte kunnat ta i anspråk tilldelade utbildningsplatser. Antalet tomma utbildningsplatser har i vissa fall blivit förfärande stort, trots att många behöriga sökande inte kunnat beredas plats. Antagningssystemet har alltså, förutom att det blivit komplicerat, svåröverskådligt och besvärligt att informera om, blivit betydande administrativ börda och lett till resursslöseri i form av outnyttjade studieplatser. Den allvarligaste kritiken mot antagningssystemet bör detta till trots riktas mot urvalsreglerna. Presumtiva studerande bedöms inte i första hand efter sina meriter och förutsättningar att framgångsrikt klara av sökt utbildning. I stället värderas de genom kvoteringsreglerna som representanter för en grupp, som de av någon anledning anses tillhöra. Härtill kommer de meritpoäng de sökande tilldelas efter livserfarenhet eller de år de inte ägnat sig åt egen utbildning. Enligt antagningsterminologin kallas detta arbetslivserfarenhet. Om erfarenheterna i fråga har något samband med sökt utbildning har i sammanhanget ingen betydelse. Det är inte underligt om ett sådant system förleder skolungdom till taktiska val av gymnasielinjer. eller förleder dem att tro att kunskap i sig saknar betydelse. Systemet premierar ett tänkande där det gäller att genom rätt val av ämnen eller linje samt därefter genom anställning ointressant vilken skrapa ihop sä många meritpoäng som möjligt. Kravet på s. k. arbetslivserfarenhet - för det har blivit ett krav på eftersökta utbildningsvägar har fått särskilt allvarliga effekter. Medianåldern för de antagna har höjts drastiskt. Ökade anspråk ställs på studiefinansieringssystemet, eftersom äldre studerande ofta iklätt sig en ökad försörjningsbörda jämfört med yngre. Svårigheterna ökar att rekrytera de mest lämpade till forskarstudier. De som antas är relativt gamla. Deras yrkesverksamma tid blir i motsvarande mån kortare. Kvaliteten i den högre utbildningen och forskningen försämras. Antagningssystemet och urvalsreglerna måste förändras i grunden. 1982/83: 581 ovan föreslagna förberedande utbildning införs tillsammans med två skilda allmänna behörighetsnivåer kan nuvarande kvoteringssystem avskaffas. De sökande bedöms i stället efter sina meriter i form av betyg, i lämpliga fall kompletterade med test. Ett visst antal platser reserveras för dem som inte har den formella behörigheten men som via test visat sig ha den reellt. Den av oss föreslagna parlamentariska utredningen bör få i uppdrag att lägga förslag härom i sådan tid att förändringarna kan träda i kraft inför /85. Redan nu måste emellertid åtgärder vidtas för att förbättra möjligheterna för de ungdomsstuderande att få tillträde till högskoleutbildning. Detta är viktigt inte minst med tanke på att den s. k. ungdomspuckeln nu även nått högskolan. Garantin för direktövergång bör därför höjas till . Om detta av tekniska skäl skulle visa sig omöjligt bör förändringen i stället ske . Utbildningens kvalitet behöver förstärkas är ett litet land. En relativt stark koncentration och specialisering av den högre utbildningen och forskningen är därför nödvändig. har fattat beslut om att en fast organisation för forskning och forskarutbildning får finnas endast vid de sex universitetsorterna och i . För en kvalitativt högtstående högskoleutbildning krävs ett nära samband med forskningen. Därigenom får de studerande större möjlighet att tränga på djupet inom några ämnesområden, stifta bekantskap med aktuell forskning och forskningsmetodik samt att träna upp ett vetenskapligt och kritiskt synsätt. För att kvaliteten skall kunna upprätthållas är det väsentligt att de tillgängliga resurserna inte sprids ut på alltför många högskoleenheter. är det angeläget att den högre utbildningen blir tillgänglig för så många som möjligt. Den senare tanken låg till grund för de möjligheter som genom högskolereformen öppnades för de mindre högskolorna att erbjuda traditionell universitetsutbildning framför allt i form av enstaka kurser och lokala linjer och inom de förutvarande filosofiska fakulteternas område utöver den postgymnasiala utbildning som gavs på dessa orter även före reformen. De lärare som används har sällan någon erfarenhet eller i varje fall sällan någon som är aktuell från forskningsarbete. Högskolereformen innebar att en administrativ apparat med rektorer, förvaltningschefer, beslutande organ på olika nivåer m. m. byggdes upp på ett antal nya orter. På vissa mindre högskolor uppgår administrationskostnaderna till av högskolans totala statsanslag. Eventuella tidigare band med universiteten har i de flesta fall efter hand klippts av. har, tvärtemot högskolereformens syften, blivit mer stelbent . Från kvalitetssynpunkt vore det en avgjord fördel om utbildningen vid de mindre högskolorna i stället organiserades i form av decentraliserad under visning med lärare hämtade från någon av forskningshögskolorna. På detta sätt skulle också nya orter temporärt kunna erhålla högskoleutbildning utan att stora investeringar i fasta anläggningar och i personal behövde göras. Forskningsanknytningen skulle gynnas, vilket skulle inverka positivt på utbildningens kvalitet. En parlamentarisk kommitté, uppföljningskommittén, hade tidigare i uppdrag att lägga förslag om förenklad administration och besparingar inom högskolan. Den nuvarande socialdemokratiska regeringen har lagt ner kommittén. Kommitténs arbete avses fullföljas internt inom . Den mångomtalade "utsträckta handen" visade sig vara en gest utan reellt innehåll. I en fråga av vitalt intresse för utbildningspolitiken föredrar regeringen, till skillnad från tidigare regeringar, att arbeta enbart internt. Något försök att uppnå bred politisk enighet i dessa frågor kommer uppenbarligen inte att göras. Vi anser att uppföljningskommittén skall fullfölja sitt arbete. Arbetet bör avslutas . Vi förutsätter att kommittén beaktar vad vi i motion 1981/82:2018 anfört bl. a. rörande högskolans byråkratisering. Kommittén bör också lägga fram förslag om en ny form för arbetet vid de mindre högskolorna i enlighet med de ovan angivna riktlinjerna. Anslagssystemet bör - förutom att förenklas på väsentliga punkter utformas så att det ger möjlighet att återinföra en fri sektor, bestående av utbildningslinjer och kurser till vilka tillträdet är fritt under förutsättning att man uppfyller förkunskapskraven. bör få tilläggsdirektiv i detta avseende. Regionstyrelserna är en administrativ belastning. De bör avskaffas, vilket som sin mening bör ge regeringen till känna. Förslag rörande läkarutbildningsavtalen väcks i särskild motion. Den av UHÄ tillsatta s. k. har haft i uppdrag att lämna förslag till förändringar av utbildningslinjerna inom sektorn för administrativa. ekonomiska och sociala utbildningar (AES-sektorn). Regeringen lägger nu fram förslag om förändringar på grundval av utredningens och UHÄ:s överväganden. Således föreslås bl. a. ett mindre antal linjer inom sektorn än tidigare, uppdelning av ekonomlinjen i etapper, lokalisering av den grundläggande etappen av denna till ett stort antal orter samt ett smärre resurstillskott till linjen. Däremot har regeringen inte ansett det vara ekonomiskt möjligt att förlänga utbildningen i enlighet med vad utredningen, UHÄ och en massiv remissopinion önskat. Vi har ingenting att invända mot den föreslagna linjeindelningen inom sektorn. Vi beklagar emellertid den uteblivna förlängningen av ekonomlinjen, eftersom en sådan skulle möjliggjort en väsentlig förstärkning av bl. a. revisorsutbildningen, vilken även i ett internationellt perspektiv är särskilt eftersatt. Regeringens förslag om etappindelning av ekonomutbildning avvisar vi bestämt. Förslaget är belysande för socialdemokratisk utbildningspolitik. Trots de negativa erfarenheterna från den grundläggande rättsutbildningen, som är en etapp i juristutbildningen, trots att fler ekonomer utbildas än vad t. o. m. förutsatte att det skulle finnas arbetsmarknad för och trots att flertalet remissinstanser av betydelse påpekat att marknaden för etappekonomer torde vara synnerligen begränsad föreslår man att ekonomutbildningen etappindelas, att den - hel eller som etapp - skall ges på inte mindre än 18 orter och att antalet platser skall utökas. På de mindre orterna kommer utbildningen att bli kvalitetsmässigt underlägsen de större högskolornas. Lärarna på de mindre orterna kan omöjligt vara kompetenta inom ett tillräckligt brett område. Oaktat detta kan de komma att undervisa inom ett flertal skilda specialiteter för vilka andra högskolor kan erbjuda kanske fyra eller fem lärare med särskild kompetens. Vi avvisar således förslaget om att dela upp ekonomutbildningen i etapper och att förlägga den till de angivna mindre högskolorna. Befintliga lokala linjer och enstaka kurser med ekonomisk inriktning bör i stället ges även under kommande budgetår. UHÄ bör av regeringen ges i uppdrag att lämna ett nytt förslag rörande ekonomutbildningens innehåll och organisation inom i propositionen angivna ekonomiska ramar. Arbetet bör bedrivas så att kan ta ställning till ett nytt förslag från regeringen senast i samband med budgetpropositionen 1984. Studiemedlens totaibelopp har kommit att uppfattas som alltmer otillräckligt. Dess värde har inte följt den allmänna standardutvecklingen utan i stället, bl. a. på grund av de studerandes konsumtionsmönster och ändrad basbeloppsberäkning, realt sett minskat. Den tid är förbi då en framtida hög lön kunde förväntas kompensera en knapp ekonomi . Skattesystemet och löneutjämningen har omöjliggjort detta. Kraven på en viss materiell rörelsefrihet har vuxit. Effekten har blivit att rekryteringen till sådana heltidsstudier som kräver lång studietid försvagas. Förvärvsarbete vid sidan av studierna har blivit vanligare, vilket oftast är till nackdel såväl för enskilda som för samhället. Studiemedlens totalbelopp bör enligt vår mening höjas. Skall detta kunna genomföras i dagens ekonomiska läge måste förändringen ges en form som inte leder till långsiktiga kostnadsökningar för staten. Det kan ske om studiemedlens bidragsdel avskaffas och ersätts med en vidgad lånerätt. En sådan omläggning kan också motiveras med att bidragsdelen nu blivit så liten av totalbeloppet att dess rekryterande effekt får anses som mycket liten. Redan i samband med budgetproposition framförde vi förslag om höjning av studiemedlens totalbelopp till av basbeloppet. dagen avvisade detta förslag. Utvecklingen har ytterligare understrukit behovet av förbättringar av studiemedlen som socialdemokraternas vallöfte om "värdesäkring" av studiemedlen i verkligheten visat sig lika innehållslöst som flertalet övriga löften. Vi anser därför att ånyo måste ta ställning till det ovan redovisade förslaget. Ett närmare studium av reformens detaljer och dess kortsiktiga finansiering måste emellertid ske. Regeringen bör ges i uppdrag att framlägga förslag så att reformen kan träda i kraft . I ett längre tidsperspektiv bör hela det nuvarande studiefinansieringssystemet omprövas. Det finns skäl att ifrågasätta det nödvändiga i att finansiera de studerandes lån via statsbudgeten. Möjligheterna att låta bankväsendet överta långivningen bör prövas. bör eventuellt nödvändiga statliga förpliktelser i ett sådant system analyseras. Forskningen är av avgörande betydelse för vårt samhälles utveckling. nuvarande välstånd har sin grund i tillgängen på omfattande naturresurser men också i det kvalificerade forsknings- och utvecklingsarbete från humaniora till teknik som bedrivits vid våra universitet och högskolor, inom industrin och av enskilda människor. Grundforskningen vid universitet och högskolor är en nödvändig förutsättning för ett kvalificerat utvecklings- och tillämpningsarbete vid offentliga institutioner och i näringslivet. Grundforskning kan inte styras eller regleras fram. Forskarna måste vara fria i valet av arbetsform och metod. En högkvalitativ grundforskning förutsätter att det finns flera, sinsemellan fristående, anslagsgivare. Forsknings- och utvecklingsarbetet i industrin är av avgörande betydelse för vår industriella styrka. Det är oroande att FoU-andelen av svenska företags förädlingsvärde väsentligt understiger motsvarande andel i många av länderna i den industrialiserade världen. De svenska skattereglerna är i viss män orsak till detta förhållande. Vi vill redan nu bestämt avvisa regeringens i finansplanen uttalade propå om att det s. k. FoU-avdraget skall ersättas av selektiva statliga subventioner. En sådan åtgärd torde leda till att FoUandelen av företagens förädlingsvärde i stället för att uppvisa en önskvärd tillväxt kommer att minska med ökade svårigheter att förbättra samhällsekonomin som följd. Doktorandstudier mäste under en väsentlig del av utbildningstiden vara ett heltidsengagemang för att kunna bli framgångsrika kanske undantaget de fall när studierna kombineras med ett för avhandlingen relevant arbete. Staten har emellertid inte resurser att satsa pä alla eller ens en större del av de 1 valet mellan att ge samtliga dåliga försörjningsmöjligheter eller att ge en del av dem acceptabla måste det senare alternativet väljas. Inrättandet av doktorandtjänster under forskningsråden och förslaget i årets budgetproposition om liknande tjänster inom ramen för fakultetsanslagen är steg i rätt riktning på vägen att ge dem som satsar på forskning en rimlig ekonomisk standard . fattade beslut om förbättringar av studiefinansieringen inom forskarutbildningen. Beslutet innebar bl. a. att amanuensoch assistenttjänsterna avskaffas och ersätts med utbildningsbidrag, samt att vissa resurser avsätts för att möjliggöra inrättande av doktorandtjänster. En ny arvodestjänst som assistent kopplad till innehav av utbildningsbidrag tillskapades . I vår partimotion 1981/82: 2220 anförde vi med anledning av detta följande: Däremot kommer det inte att finnas någon möjlighet att inom ramen för de nya arvodestjänsterna som assistent engagera forskarstuderande utan utbildningsbidrag. Antagna forskarstuderande utan utbildningsbidrag eller doktorandtjänst kommer för sin försörjning att vara hänvisade till studiemedel, timarvoderad undervisning, tjänst som lärare eller projektstöd av olika slag. Inom vissa fakulteter och då kanske framför allt medicinsk och teknisk fakultet kan det dock finnas anledning att knyta till sig vissa av dessa doktorander för institutionsarbete och/eller undervisning på en fastare bas än genom timarvoderad undervisning. Enligt vår mening bör det därför finnas möjlighet, om särskilda skäl föreligger, att på arvodestjänst som assistent förordna även antagna forskarstuderande med doktorandtjänst samt forskarstuderande utan vare sig utbildningsbidrag eller doktorandtjänst. Vid utbildningsutskottets behandling av yrkandet anfördes: När det gäller den i motion 1981/82:2220 förordade möjligheten att på arvodestjänst förordna forskarstuderande med doktorandtjänst (yrkande 14 i denna del) finner utskottet att yrkandet är tillgodosett genom regeringens förslag, varför det avstyrks. (UbU 1981/82:37, s. 68) Utlåtandet var rimligtvis föranlett av kontakter med regeringen i frågan. Trots utskottets utlåtande och beslut med anledning av detta har regeringen i förordning (SFS 1982: 1261) om ändring i högskoleförordningen (1977: 263), vilken utkom från trycket , inte accepterat riksdagsbeslutet. Vi anser därför att åter som sin mening skall ge regeringen till känna att det skall finnas möjlighet, om särskilda skäl finns, att på arvodestjänst som assistent förordna antagna forskarstuderande med doktorandtjänst samt forskarstuderande utan vare sig utbildningsbidrag eller doktorandtjänst. Mellanexamen/specialistexamen nödvändig Dagens forskarutbildning iir i mänga fall ensidigt inriktad mot en renodlad universitetskarrilir. Den förhållandevis långa studietiden kan verka avskräckande för en del. Alla forskarstuderande har inte behov av en fullständig forskarutbildning. Många önskar en kortare påbyggnad inriktad mot karriär utanför högskoleväsendet. Därför bör en mellanexamen/specialistexamen inrättas i de ämnen eller ämnesområden där ett sådant behov finns. Mellanexamen/specialistexamen skall inte behöva vara en etapp i forskarutbildningen. Det är tvärtom en fördel om examen blir formellt fristående. Om en studerande väljer att fortsätta med forskarutbildning efter mellanexamen/specialistexamen bör dock tillämpliga delar av examen tillgodogöras inom ramen för forskarutbildningen. Mellanexamen/specialistexamen bör anpassas till de krav som ställs pa en längre akademisk utbildning med specialiseringar på särskilda områden för arbete som t. ex. ingenjör, tekniker, administratör och lärare på gymnasienivå. Mellanexamen skulle även komma att medföra en ökad jämförbarhet mellan svensk och utländsk utbildning. Högskolan har små möjligheter att behålla begåvade yngre forskare och nyexaminerade doktorer. Det kan t. o. m. vara direkt ofördelaktigt att disputera: man blir överkvalificerad för vissa tjänster, förlorar doktorandbidrag samt har dessutom små möjligheter att stanna kvar inom högskolan, eftersom man ännu inte hunnit meritera sig för en docentur eller professur. Vi anser att särskilda meriteringstjänster bör inrättas för nydisputerade forskare. Tjänsterna bör vara tidsbegränsade. Enbart disputerade skall vara behöriga till denna tjänstetyp. Som ett komplement till dessa tjänster bör antalet postdoktorala stipendier ökas. Sådana stipendier finns redan inom den naturvetenskapliga sektorn, delvis enskilt finansierade. En parlamentarisk kommitté, lärartjänstutredningen, presenterade (1 betänkandet Lärare i högskolan. Bakom namnet döljer sig förslag till en reform som är av vitalt intresse för utbildnings- och forskningspolitiken. Förslaget innebär bl. a. att dagens konstlade uppdelning mellan undervisningstjänster och forskningstjänster avskaffas. Alla kompetenta lärare får i likhet med vad som gäller i de flesta andra västeuropeiska länder möjlighet att forska inom tjänsten. Forskarna skulle, hl. a. för att förbättra forskarrekryteringen. delta i den grundläggande högskoleundervisningen i större utsträckning än . Det stelbenta system med detaljreglering av undervisningsskyldigheten som gäller görs flexiblare. Möjligheterna att utnyttja expertis utanför universiteten förbättras. Forskningspotentialen inom högskolan ökar. 1982/83: 581 Utredningens förslag har i sina huvuddrag mottagits positivt av flertalet remissinstanser. Vi anser att regeringen bör förelägga en proposition om förändrad tjänsteorganisation för högskolan i huvudsak baserad på de av utredningen framförda förslagen, dock med undantag för medicinsk och odontologisk fakultet. Kvalificerad forskning och utbildning är beroende av någorlunda varaktiga resurser och av en rimlig stabilitet. Forskningsinriktning, metoder och problemställning får inte skifta enbart därför att en forskare som sysslar med ett ämne eller problem försvinner. I en miljö där forskningen riskerar att upphöra kan aldrig det långsiktiga arbete bedrivas som krävs för att forskningskvaliteten skall kunna vidmakthållas. Forskningsenheter med endast en eller några få forskare kan normalt inte utgöra grund för forskning inom högskolan. Kommunikationerna mellan ibland helt obesläktade ämnesområden bidrar starkt till en kreativ forskningsmiljö. Dessa kontakter uppstår sällan då enbart ett fåtal forskningsinriktningar finns företrädda på en ort. Som tidigare nämnts måste forskningsresurser koncentreras. Materiella och personella resurser saknas för att upprätthålla en utspridd forskning av hög standard. Vårt lands begränsade förutsättningar för ett brett forskningsarbete accentuerar behovet av internationella kontakter, inte minst på det nordiska planet. Ett samarbete över gränserna möjliggör även en mer objektiv värdering av svensk forskning och högre utbildning. En sådan värdering kan göras till ett led i statsmakternas prioritering mellan skilda forskningsfält. har den s. k. sektorsforskningen vuxit i omfattning.