mot · G6022111 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. Användande av narkotiska preparat annat än i strängt kontrollerat medicinskt syfte är straffbelagd handling. Alkoholen däremot är tillåten och av folkmajoriteten accepterad. Missbruk innebär emellertid stora skadeverkningar oberoende av om det gäller alkohol eller narkotika och medför betydande lidande för missbrukarna och deras anhöriga och personliga, stundom livslånga tragedier. Långtgående insatser och ansträngningar måste göras för att begränsa och bemästra utvecklingen på missbruksområdet. har dessa insatser präglats av övertro på samhällets möjligheter. Visserligen kan stat och kommun göra åtskilligt, men man måste fästa tilltro till och uppmuntra de enskilda och frivilliga, seriöst arbetande krafter som finns verksamma inom missbruksvården. Ovärderliga insatser har gjorts av bl. a. religiösa samfund och ideella organisationer. Alkoholmissbrukets kostnader för samhället är mycket stora. På grundval flera olika studier kan man räkna med att ungefär en av tre patienter som söker sjukhusens akutmottagningar är alkoholpåverkade. Alkoholmissbrukarna är således högkonsumenter av sjukvård. Missbrukets andel av sjukvårdens totala kostnad är svår att beräkna. Den utgör dock åtminstone , sannolikt mer. Dessutom är dödligheten i olika alkoholframkallande sjukdomar hög. I kategorin män löper alkoholproblematikerna 8-10 gånger så stor risk att dö som sina jämnåriga Antalet storkonsumenter i kan enligt skilda beräkningar uppskattas till 300 000. I fig 1. visas utvecklingen av antalet dödsfall i levercirrhos 1950-1979. Försäljningssiffrorna för sprit har sjunkit (se fig. 2). Antalet dödsfall i levercirrhos, som ökat oroväckande , visar trots den minskade spritförsäljningen efter 1976 inte tendenser att minska utan ligger kvar nivå. 1* 1982183. Utvecklingen av antal dödsfall i levercirrhos per 100000 män 1950-1979. 1950 1955 1960 1965 1970 1975 Källa: -82 Figur 2 Försäljning av spritdrycker, vin och starköl 1954-1981 liter per inv. <95* 55 56 5? 5« 59 60 6' 5? 51 6« ** 66 66 61 9 '? 4 76 77 70 Källa: -82 Av detta kan man dra flera slutsatser. Den som ligger närmast till hands, och som också styrkts vid konsumentundersökningar, är att svensken i allmänhet dragit ner på sin konsumtion av sprit och i stället övergått till lättare drycker såsom lättvin och öl, medan storkonsumenterna ökat sin spritkonsumtion. Avgörande för om behandlingsinsatser skall lyckas är att missbrukarna når behandling eller hjälp i ett så tidigt skede som möjligt. Även med begränsade insatser skulle de kunna räddas från utslagning. Det sociala raset och även uppkomsten av alkoholbetingade, svåra kroppsskador skulle kunna undvikas. De alkoholmissbrukare som kommer till är regelmässigt etablerade missbrukare med medicinska och sociala skador. De dolda missbrukarna konsumerar sjukvård i stor utsträckning, men det kan dröja innan den verkliga orsaken till sjukdomen avslöjas. Missbrukare söker vanligtvis dölja orsaken eller misstänker inte att det finns ett samband mellan alkoholkonsumtionen och sjukdomen. De kommer därför ofta att behandlas för sitt missbruk på ett alldeles för sent stadium och när allvarliga skador blivit ett faktum. Fortsatta forskningsinsatser och utvecklande av lämpliga metoder - det gäller inte minst GT-metodikens användning - är viktiga i ansträngningarna att avslöja och spåra dolda missbrukare. Behandlingsresurserna är nu främst koncentrerade till de hårdast drabbade, trots att möjligheterna till rehabilitering ofta är små. För många i denna grupp krävs en längre tids behandling, om än relativt anspråkslös, med exempelvis inackordering i skyddad, alkoholfri miljö och möjligheter till sysselsättning och gemenskap. Både när det gäller tidigt upptäckta och de mer långt gångna, grava fallen måste följande gälla. o Stöd och behandling skall ske i öppna former så långt det är möjligt. Alkoholpoliklinikerna spelar en stor roll liksom primärkommunala rådgivningsbyråer. Det är viktigt att de får erforderligt statligt och kommunalt stöd. o Man skall räkna med en långvarig - dvs. flerårig - stöd- och kontaktinsats. o Personkontinuiteten skall upprätthållas. Erfarna socialläkare anser att den s. k. vårdkedjan från den synpunkten är skadlig då den skapar otrygghet genom att bryta personkontakterna. Detta bör uppmärksammas i de fall då institutionsvård anses nödvändig, o Varje uppskjutet återfall måste betraktas som en framgång. Fr. o. m. tillämpas nya grunder för förtidspensionering av personer med alkoholism, narkotikamissbruk och grav social missanpassning. Förtidspensionering också av unga och ganska unga missbrukare synes ha fått ökad omfattning. Grav alkoholism hos en relativt ung människa behöver inte göra vederbörande oduglig till arbete för resten av livet även om t. ex. nervskador eller andra fysiska av missbruk framkallade skador skulle föreligga. Många alkoholbetingade skador avklingar när alkoholmissbruket upphör. Verkligt meningsfulla försök måste därför alltid göras för att rehabilitera missbrukaren, särskilt när det gäller yngre personer. Samverkan mellan sjukvård och socialvård måste oftare än nu kombineras med arbetsrehabilitering eller sådan aktiva stödåtgärder att missbrukaren kan upprätthålla ett arbete. Olika vård- och behandlingsformer måste kontinuerligt utvärderas och ideella insatser underlättas. Samhällets resurser måste således i högre grad än nu inriktas på att rehabilitera till ett arbete ute i samhället. För att detta skall lyckas måste man ställa krav på dem som undergår rehabilitering. Slappa rehabiliteringsförsök, där alltför stor vikt fästs vid missbrukarens egna önskemål, leder till återfall i missbruk och ett liv i ofrihet och förnedring, medan konsekvent behandling med höga krav regelmässigt leder till goda behandlingsresultat. Vi tar avstånd från synen på missbrukaren såsom ur stånd att arbeta och försörja sig. Ett sådant synsätt har endast medfört att missbrukarna blivit kvar i sitt missbruk och förvisats till ett samhällets "B-lag. Socialvården har det uppenbart försummat att tillvarata de möjligheter till förebyggande av missbruk och rehabilitering av missbrukare som lagen gav. har som enda parti konsekvent arbetat för att skall ta sitt fulla ansvar för missbrukarna, även om man från sida mäste tillgripa tvångsåtgärder. Efter initiativ från moderata samlingspartiet och har kompletterat socialtjänstlagen med en särskild paragraf om åtgärder mot missbruk. I denna slås fast inte bara att socialnämnden skall informera och på andra sätt arbeta för att förebygga och motverka missbruk, utan också att nämnden skall stödja den enskilde missbrukaren och se till att han får hjälp eller vård som behövs för att komma ifrån missbruket. Vi anser det viktigt att inte minst denna paragraf i socialtjänstlagen tillämpas så att inte många insatser som , när det gäller missbrukare, får rakt motsatt effekt mot den som avses. Som exempel på det sistnämnda kan nämnas stora månatliga belopp som utbetalas till missbrukare vid eller de allmänna försäkrings Beloppens storlek är sådana att de som uppbär förmånerna inte kan räkna med att erhålla arbetsinkomster som ens ligger i närheten. Ett annat exempel är kommunernas hemhjälp till alkoholmissbrukarna. Om missbruket upphör dras städ- och matlagningsservicen in, vilket missbrukarna är väl medvetna om. Generell avskrivning av skatteskulder och andra skulder är också stödinsatser som görs på grund av missbruk. Få tillstånd kan som pågående, framskridet alkoholmissbruk kvalificera till betydande uppoffring från samhällets sida. Svårt sjuka, åldriga och handikappade röner sällan samma förståelse hos myndigheterna för ens hovsam hemställan om tillmötesgående. (Det kan gälla avdrag för merkostnader, att slippa icke önskad sophämtning i ödsligt belägna fastigheter, nedsättning av vårdavgifter och mycket annat.) omhändertogs enligt lagen om tillfälligt omhändertagande av berusade (LOB) 120 000 personer. Bakom nära nog samtliga dessa omhändertaganden kan man spåra stora alkoholproblem. Trots polisens anmälningar följer socialnämnden sällan upp fallen såvida det inte gäller upprepade omhändertaganden. Vi anser att främst ungdomar som omhändertas enligt LOB skall erhålla kontakt med . I varje fall skall de regelmässigt kallas till socialbyråerna för information om den allvarliga hälsorisk de löper och om hur allvarligt samhället ser på missbruket, som en kortfattad utredning görs om behovet av stöd. Polisens omhändertaganden av missbrukande ungdom, eller den kännedom i övrigt polisen skaffar sig om ungdomars missbruk eller behov av hjälp, bör utan dröjsmål kunna delges . I första hand i utsatta distrikt i storstadsområdena bör därför finnas företrädare för inne på de hårdast belastade polisstationerna. Härigenom kan begynnande missbruk avbrytas och ungdomar räddas till en bättre framtid. Möjlighet att förvalta missbrukarens medel Socialtjänstlagen bör enligt vår mening kompletteras med fortsatta möjligheter för socialnämnd eller anhörig att förvalta missbrukarens sjukpenning, föräldrapenning eller pension från den allmänna försäkringen. Fortsatt missbruk motverkas härigenom, och nämnden kan försäkra sig om en fortlöpande kontakt med missbrukaren. Denna utväg måste anses särskilt värdefull efter perioder i sluten vård eller på anstalt. Missbrukaren utsätts nämligen ofta under permission eller efter utskrivning för ett kraftigt kamrattryck, särskilt när stora innestående belopp i sjukpenning utfaller . Motsvarande möjligheter bör införas i fråga om studiestöd, medel som utbetalas enligt arbetsskadelagen och andra av det allmänna utgivna förmåner. Fackliga hjälp- och stödåtgärder Att på arbetsplatsen eller annorstädes ta upp vardagens problem att hjälpa sina arbetskamrater är en viktig uppgift för oss alla och en uppgift som i grunden bygger på omtanke och medmänsklighet. I kampen mot alkoholmissbruket öppnar i synnerhet kamratkontakterna på arbetsplatserna stora möjligheter. har en alltmer öppen debatt om alkoholmissbruk börjat föras inom den fackliga rörelsen. Denna debatt har undanröjt mystik och fördomar. Många har tack vare den av facket initierade kamratstödjande verksamheten fått sådan hjälp att de kommit ur sitt missbruk. Alkohol- och narkotikarådet () är ett viktigt instrument i denna verksamhet. ALNA-grupper bör finnas på alla större arbetsplatser. Kampen mot narkotikamissbruket måste utgå från att inget annat kan godtas än medicinsk, strängt kontrollerad användning av narkotika. All annan användning är missbruk och måste angripas på ett verkningsfullt sätt. Enbart vård och behandling hjälper inte. I första hand bör allt innehav beivras. Praktiskt taget alla missbrukare överlåter och säljer narkotika till andra för att finansiera sitt eget behov. Varje konsument är en presumtiv smittospridare och därför farlig för sin omgivning. Det är samhällets skyldighet att spåra upp narkotikamissbrukare och se till att deras missbruk bryts. I en del fall kan hotet om rättsliga åtgärder vara nog för att få missbrukare att avhålla sig från att fortsätta sin asociala livsföring. I andra fall krävs långsiktiga och genomgripande behandlingsinsatser. Moderata samlingspartiet anser att målet för missbruksbekämpningen skall vara ett narkotikafritt samhälle. Viktigast i en offensiv narkotikapolitik är att spåra och förhindra missbruk. Att informera bort narkotikamissbruket är enligt vår mening omöjligt. I skolan, på fritidsgårdar och till föräldrar bör lämnas en saklig och bra information. På de militära förbanden bör bedrivas ett aktivt arbete för att uppdaga och avbryta missbruk av såväl narkotika som alkohol. Ökad social kontroll är det viktigaste vapnet i allt missbruksförebyggande arbete. Det är också av vikt att myndigheter i detta arbete kan samverka på enklaste sätt utan hinder av långtgående sekretess. Familjen spelar i det förebyggande arbetet den allra viktigaste rollen. Barn och ungdomar som har instabila hemförhållanden och vars fritid präglas av håglöst kringflackande löper större risk att hamna i missbruk än de barn och ungdomar som har stabila familjerelationer och aktiva fritidsintressen. Aktiv ungdomsverksamhet, bl. a. i form av idrott, är ovärderligt i det förebyggande arbetet jämsides med en klok och långsiktig familjepolitik. De vuxnas auktoritet bör återupprättas. Krav och regler är viktiga för barnen. Föräldrar, fritidsledare, förskolepersonal, lärare m. fl. bör gemensamt fastställa de normer som skall gälla. Trots statliga åtgärder om betydande satsningar från många landsting och de flesta kommuner är antalet tunga missbrukare i stort sett oförändrat. Den rapport (Ds 1980:5) som 1980 presenterades av utredningen om narkotikamissbrukets omfattning () visade att man efter noggrann kartläggning för hela landet kunde räkna mellan 10 000 och 14 000 tunga missbrukare. Detta resultat äger alltjämt giltighet. Det betyder att arbete för att nedbringa antalet missbrukare inte lyckats. Den kriminalitet som följt i narkotikamissbrukets spår är förskräckande. Traditionellt sammankopplar man narkotikamissbruk med ekonomisk brottslighet. Men inslaget av rena våldsbrott är betydande med rån och överfall, på gamla och försvarslösa. Grymt våld, där kontrahenterna är unga missbrukare, har blivit vanligt. I storstäderna har skapats ligor med våldsutövandet som självändamål. Det är ett ytterligare tecken på den allvarliga utvecklingen i hägnet av flum- och drogkulturen. Till denna våldskriminalitet kommer den ekonomiska brottslighet som omsätter miljonbelopp och som är sammanvävd med den i sig mycket allvarliga, egentliga narkotikabrottsligheten. Trots de omfattande åtgärder mot narkotikabrotten och de straffskärpningar som vidtagits är ytterligare insatser och straffskärpningar nödvändiga. Langarna utgör det rotsystem som vidmakthåller narkotikabrottsligheten och all brottslighet i övrigt som har samband med narkotikamissbruket. Missbrukaren är den ende oersättlige i hela kedjan av illegal narkotikahantering. Trots successiva straffskärpningar för narkotikabrott tycks det alltid gå att rekrytera nya langare. Detta beror på de enorma vinster som finns att hämta i narkotikahandeln. Dessutom tycks riskerna små att bli avslöjad och gripen av polis. Polisens och tullens bedömningar att gjorda beslag endast utgör av antagen mängd i landet införd narkotika talar för sig själva (se tablåerna, fig. 3 och 4). Vi menar att en höjning av straffsatserna måste åtföljas av effektivare metoder att avslöja narkotikabrottslingar. Tull-, kustbevaknings- och polismyndigheterna måste få bättre förutsättningar att bekämpa den illegala handeln och möjligheter till effektivare spaningsarbete. När det gäller grova narkotikabrott anser vi att dessa kan jämföras med grovt spridande av gift och smitta. Dessa brott har avsevärt högre straffskala än narkotikabrott, nämligen fängelse mellan fyra och eller på livstid. Spridande av gift eller smitta bedöms som grovt om det skett med uppsåt att skada annan till liv eller hälsa eller om många människor utsatts för faran. Det kan, mot ovanstående bakgrund, ifrågasättas om inte minimistraffet för grova narkotikabrott - som är fängelse - borde höjas ytterligare. står det klart att det strävan från statsmakternas sida att komma till rätta med den allt grövre organiserade narkotikabrottsligheten genom att främst försöka slå ut dess toppfigurer och profitörer måste kompletteras med åtgärder som inriktas mot den utbredda narkotikamarknaden och slår ut den från grunden. För att ge de lokala rättsvårdande myndigheterna möjligheter att mer effektivt än ingripa mot denna marknad bör brottsrubriceringen narkotikaförseelse avskaffas och all illegal befattning med narkotika betraktas som minst narkotikabrott. Ämnen/preparat etc Cannabisolja (-extrakt) 1 Dessutom (pulverform) Källa: -82 Tullens narkotikabeslag 1969-1981. Ämnen/preparat etc Källa: -82 Trots att åtskilliga åtgärder vidtagits mot missbruket på kriminalvårdsanstalter är situationen fortfarande oacceptabel. Samhället har ett betydande ansvar för dem som intas på våra fängelser. De skall då inte under fängelsevistelsen komma i kontakt med narkotika vare sig de vill eller inte. Men ändå sker det. För det allmänna rättsmedvetandet är det stötande att narkotikalangare skall kunna fortsätta att bedriva sin brottsliga verksamhet inne på fängelser och att de där har en stor och växande marknad. För de narkotikamissbrukare som drabbas av denna verksamhet innebär det att de vid frigivning kan ha enorma skulder till langaren. För att kunna betala tvingas de begå nya brott. Även om de vill bryta sig ur sin situation hamnar de i en ond cirkel. Alla kriminalvårdsanstalter skall vara narkotikafria. Skyddet av de intagna måste enligt vår mening gå före hänsynen till besökande. För intagna missbrukare skulle narkotikafria anstalter innebära en viktig, kanske helt avgörande hjälp att komina ur missbruket. Inför denna möjlighet får samhället inte tveka. Personer dömda för narkotikalangning och personer som är missbrukare måste kontrolleras ingående vad gäller besök och kontakter inom och utom förhindra att de kan fortsätta sin verksamhet. Permissionsrestriktionerna, som endast gäller grava narkotikaförbrytare, bör skärpas. Haschmissbruket som tycks sprida sig i alla kretsar måste kraftfullt bekämpas. Och haschmissbruk bland ungdom är, vilket visade 1981, större än de flesta föreställer sig. Hasch kan redan vid liten användning ge hjärnskador på grund av att den verksamma substansen D9 angriper starkt fetthaltiga vävnader (såsom hjärna, könskörtlar m. m.). På grund av denna egenskap ger hasch förvånande snabbt störningar och personlighetsförändringar som abnorm slöhet, intelligensnedsättning och liknande effekter. Kamrater, lärare, socialarbetare, fritidshemspersonal och föräldrar måste därför lära sig känna igen haschmissbruk på den karakteristiska, söta lukten och ge akt på personlighets- och vaneförändringar som är typiska för haschmissbruket. första år har många tecken visat att hasch börjat ta andra vägar i samhället. Missbruk i vad som traditionellt anses vara socialt klanderfria miljöer har gjort att haschets väg blivit svårare att avslöja och angripa. Detta ställer kommunernas socialtjänst inför stora problem. En annan allvarlig komplikation är att såväl innehav som bruk av hasch i flera länder är tillåtet. Det holländska experimentet på detta område är djupt oroande. måste stå i främsta ledet när det gäller att bekämpa sådana förhållanden i andra länder, allra helst i vår egen världsdel och kulturkrets. Haschets farlighet bör mer än uppmärksammas i de statliga och statsbidragsstödda informationsinsatser som görs på drogområdet. Lag om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) Erfarenheterna av LVM:s tillämpning under de drygt lagen varit i kraft visar att den i nuvarande skick inte tjänar sitt syfte. Den är i praktiken så svår att tillämpa - allrahelst när det gäller narkotikamissbrukare, men också i övrigt - att den bör revideras . Den kritik vi riktade mot LVM i partimotion 1981/82:2018 har visat sig fullt berättigad. Våra farhågor har t. o. m. överträffats. Vård oberoende av samtycke skall tillgripas för att hjälpa, för att inte säga rädda, missbrukaren. o att vården skall kunna ges, o att vården skall vara effektiv med ett behandlingsinnehåll som inte liknar vad som erbjuds på de traditionella anstalterna, o att det verkligen går att få ett beslut till stånd om sådan vård annat än i rena undantagsfall. Ingen av dessa förutsättningar tycks vara uppfylld. Tillämpningsområdet för LVM bestäms i hög grad av specialindikationerna, som återfinns i 3 §. Där beskrivs de speciella situationer som enligt lagen måste föreligga - utöver den grad av hemfallenhet åt missbruk och det trängande vårdbehov som anges i 2 § - för att tvångsvård skall kunna beslutas. Specialindikationerna är starkt inskränkta i förhållande till den tidigare nykterhetsvårdslagen, vilket inger betänkligheter. Specialindikationerna i nykterhetsvårdslagen avsåg sådana fall där den åt alkoholmissbruk hemfallne till följd av sitt missbruk befanns o vara farlig för annans personliga säkerhet eller kroppsliga eller själsliga hälsa, eller o utsätta någon, som han är skyldig att försörja, för nöd eller uppenbar vanvård, eller o föra ett för närboende eller andra grovt störande levnadssätt. Riskerna för att missbrukaren genom sina beteendeförändringar skadar andra människor beaktas i LVM 3 § b) endast i fall där denna kan befaras komma att allvarligt skada närstående. Inskränkningen i detta rättsskydd till att avse endast närstående har av socialberedningen motiverats i en enda mening: Utomstående som hotas av en missbrukare kan få tillräckligt skydd genom regler. Uttalandet kunde knappast ha varit mera verklighetsfrämmande för att beskriva hur många människor upplever alkohol- och narkotikamissbrukarna i dagens samhälle. Trots att ett enhälligt lagråd vid sin granskning angav att rättsskyddet i LVM borde vidgas till att gälla även andra än närstående har fastslagit den i socialberedningen föreslagna inskränkningen. Det ter sig egendomligt att inskränka möjligheterna för ingripande till fall där närstående utsätts för fara. Det avgörande borde i stället vara vårdsynen att våldshandlingar kan anses utgöra tillräckligt allvarliga symtom på ett genom missbruket förändrat beteende för att i sig utgöra indikation för omhändertagande och vård. Specialindikationen i 3 § b) bör vidgas till att omfatta fara för skada även för utomstående. Att begränsa rättsskyddet till att endast avse närstående innebär en betydande förskjutning i balansen av rättssäkerheten mella grova missbrukare och andra medborgare, till de senares nackdel. För missbrukarna torde det föranleda ökad användning av tvångsvård, som för dem vid fullbordat brott vanligen är strängare, och framför allt mindre adekvat, än tvångsvården enligt LVM. Säkert är att i den mån en vårdlag är ägnad att förhindra en missbrukare från att i påverkat tillstånd begå vettlösa gärningar, så står den lagen långt mer i missbrukarens eget intresse än den lag som hårt straffar hans gärningar efteråt. Vidare bör LVM tillföras ytterligare en specialindikation så att allvarliga sociala skadeverkningar kan utgöra grund för omhändertagande och vård. Hänsynen till i första hand missbrukarens familj, men även till omgivningen, måste tillmätas stor betydelse. Samhället får inte stillatigande acceptera att missbrukare försätter sina närmaste i total misär och/eller terroriserar sin omgivning. Omständigheterna kan vara så allvarliga och handlingarna som framkallat dem av den arten att de lika väl som våldshandlingar torde innebära ett kvalificerat behov av vård och behandling. Även för sådana fall bör LVM göras tillämplig. beslut att och inte socialnämnd skall göra utredning i LVM-ärenden samt ansöka om vård är olyckligt. har varken de utredningsresurser som krävs eller den ingående kännedom om de missbrukare som blir föremål för utredning. Allt detta har däremot socialnämnderna. Det måste vara en naturlig, närmast självklar arbetsuppgift för socialnämnden att framlägga utredning och göra ansökan hos länsrätten. gällande beslut innebär att man lagt in en extra prövning av talan hos en utomstående administrativ, statlig myndighet, dvs. Förfarandet blir tungrott och opraktiskt. Ett syfte med förfarandet tycks ha varit att hos missbrukarklientelet skapa förtroende för som ett rent serviceorgan, som arbetar endast med frivillighet och respekt för självbestämmande. Formellt skall då socialnämnden stå fri gentemot tvångsåtgärder genom att ett statligt organ svarar för processen om tvångsåtgärderna för missbrukare. I sak torde dock missbrukaren snart få klart för sig att det är socialnämnden som beslutat att hos anmäla behovet av tvångsåtgärder och dit lämna alla uppgifter, som kan vara av betydelse för saken. Inkopplingen av som processorgan är en irrationell byråkratisk anordning, som leder till dubbelarbete och personalkostnader i onödan.