mot · G602730 · 1983-01-21 00:00:00 — Motion 1982/83:730 trädde nya regler i kraft i fråga om sjukförsäkringens ersättning för läkarvård hos privatpraktiserande läkare. Reformen var i sina huvuddrag av försäkringsteknisk karaktär men kom i det praktiska genomförandet - att få konsekvenser för planeringen av den offentliga sjukvården inom länet. Den fråga som mest uppmärksammats och som fått den största betydelsen har gällt de s. k. fritidspraktikerna, alltså den läkare som vid sidan av sin offentliga anställning bedriver privatpraktik på icke tjänstetid. fram till kunde fritidspraktikerna bli anslutna till det nya försäkringssystemet under förutsättning att vederbörande först erbjudit sig att i motsvarande utsträckning tjänstgöra på s. k. särskild arbetstid hos den sjukvårdshuvudman där han var anställd men där huvudmannen avböjt erbjudandet. Redan när övergångsbestämmelserna infördes framhöll såväl som att den antagna privatläkarbestämmelsen skulle kunna motverka utbyggnaden av den offentliga öppna vården, eftersom den allmänna försäkringen skulle komma att lämna bidrag till två former av öppen vård som konkurrerade med varandra. Införandet av det nya ersättningssystemet för privatläkarvården skulle inte heller få tillåtas medföra några hinder för eller styrning av sjukvårdshuvudmannens planering och utveckling av den offentliga vården. Det förhållandet att vissa huvudmän skulle räkna med en betydande avlastning av efterfrågetrycket på den offentliga öppna vården genom privatläkarnas insatser skulle inte få innebära att huvudmännen anpassade dimensioneringen och lokaliseringen av sin öppenvårdsverksamhet efter den som utövas i privat regi. I konsekvens därmed förutsattes att de enskilda sjukvårdshuvudmännen själva inte gjorde sig beroende av privatläkarna och medvetet avhände sig sitt vårdansvar till dessa under trycket av akuta finansiella svårigheter. Intentionerna var således - redan från böljan - att i första hand söka bedriva den öppna hälso- och sjukvården inom ramen för den av samhället planerade utbyggnaden. På så sätt skulle man kunna garantera att människors vårdbehov på ett rättvisande sätt tillgodosågs och inte gjordes avhängigt av läkarnas geografiska etableringsbenägenhet eller begränsade intresse för vissa medicinska verksamhetsområden. De nya bestämmelserna som började gälla har lett till att antalet fritidspraktiker kraftigt ökat. Då beslutades nämligen att som pri vatpraktiserande läkare skulle anses även offentligt anställd läkare med heltidstjänstgöring då han vid sidan av sin tjänst bedriver privatpraktik. Det enda krav som ställts på den fritidspraktiserande läkaren är att denne åtar sig att följa taxans bestämmelser. Läkaren förs då upp på förteckning hos den allmänna inom vars verksamhetsområde han bedriver läkarvård. Av redovisningar som och gjort framgår att antalet fritidspraktiker ökat kraftigt . I t. ex. ökade antalet med 20 till sammanlagt 45. fanns det endast nio fritidspraktiserande läkare i . har också uppgett att av de nyetablerade fritidspraktikerna saknade nära hälften specialistkompetens. Det är därför nödvändigt att se över de bestämmelser som gällt för att förhindra en överetablering av privatpraktiker inom de olika landstingen. Eftersom det inte finns några lämpliga styrmedel för hela privatläkarkårens utveckling, bör det övervägas hur denna fråga skall lösas . Det sistnämnda inte minst med hänsyn till den nya hälso- och sjukvårdslagens 7-8 §§, som ger sjukvårdshuvudmännen ett planerings- och samverkansansvar av befintliga och framtida resurser. I och med detta borde övervägas om inte en tillstyrkan av sjukvårdshuvudmannen skall ske innan fritidspraktiserande läkare kan få ansluta sig till den allmänna . En omprövning av läkarvårdstaxans 3 § borde därför komma till stånd. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om fritidspraktiserande läkares rätt att bli uppförda på förteckning hos allmän försäkringskassa.