mot · G602343 · 1983-01-14 00:00:00 — m. fl. Arbetsmarknadsläget är mycket allvarligt inom OECD-området. Enligt nu tillgängliga prognoser kommer arbetslösheten att stiga till omkring 35 miljoner människor under loppet av 1983. Även i kommer arbetslösheten att öka. Till betydande del sammanhänger våra problem med utvecklingen i vår omvärld med höjda oljepriser och nedgång i världshandeln. Men även om andra länder också haft stora svårigheter finns det knappast något industriland som haft en sämre industriutveckling än . En av orsakerna härtill är en alltför kraftig expansion av den offentliga sektorn, som länge dolde våra egentliga sysselsättningsproblem. Till detta kommer försämrad lönsamhet och soliditet. Ogynnsamma relativprisförändringar på världsmarknaden har också drabbat vissa nyckelbranscher såsom varv, järn och stål särskilt hårt. För att bryta utvecklingen krävs en helt annan ekonomisk politik än den regeringen för. I syfte att åstadkomma ökad tillväxt inom industrisektorn måste en snabb utveckling inom nya teknik- och affärsområden stimuleras. Konkurrensmöjligheterna för den privata tjänstesektorn i förhållande till den offentliga måste förbättras. Avgörande för en sådan utveckling är ökad lönsamhet och snabbare strukturomvandling. Politiker och myndigheter har reglerat, beskattat och subventionerat sönder marknaderna. är ett genomreglerat samhälle, där förnyelse, idérikedom och skaparkraft har svårt att komma till sin rätt. Lagstiftningen på arbetsmarknadsområdet vad gäller främst MBL och Åmanlagarna bidrar till detta. 1970-talets omfattande arbetsmarknadslagstiftning i form av MBL, Åmanoch ledighetslagar har förändrat förutsättningarna för samarbetet mellan parterna på arbetsmarknaden. Utvecklingen har visat att lagstiftningen på väsentliga punkter motverkar den samarbetsanda som var rådande. Trots åtskilliga framstötar om förändringar i lagstiftningen har mycket litet skett. Inom den offentliga sektorn har följden blivit ökat krångel, ökad byråkrati och ökade kostnader. Väsentliga principiella frågor har ställts på sin spets i takt med att de fackliga organisationerna också krävt inflytande och förhandlingsrätt över rent politiska beslut. Det är nu nödvändigt att förändra lagstiftningen. Även de regler som gäller förtursrätt vid uppsägningar i lagen om anställningsskydd och lagen om anställningsfrämjande åtgärder behöver förändras. Möjligheterna för företagen att vid neddragning och omplacering av personal bevara förutsättningarna för en effektiv och väl fungerande produktion måste i allas intresse värnas. Händelser på arbetsmarknaden visar också att reglerna om rätten att utlysa blockad behöver ses över. Våra förslag på regionalpolitikens område innebär en förskjutning från selektiva regionalpolitiska insatser till generellt verkande åtgärder i syfte att göra rundare. Detta skall ske genom att generellt förbättra förutsättningarna för privat företagsamhet i sysselsättningssvaga områden. Även om den öppna arbetslösheten i fortfarande ligger på en förhållandevis låg nivå finns det anledning att känna stark oro för framtiden. Vid en närmare analys av utvecklingen på arbetsmarknaden framgår att den verkliga arbetslösheten, inräknat personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder, förtidspensionerade, etc., ligger i nivå med jämförbara länder i OECD-området. Arbetsmarknadspolitiken har ålagts växande uppgifter i syfte att underlätta möjligheterna för enskilda människor att få arbete. Vikande konjunkturer, alltför höga löneökningar, svag ekonomisk politik, stagnerande tillväxt i näringslivet samt en föråldrad och ineffektiv arbetsmarknadspolitik har lett till nedslående effekter. Beredskapsarbeten och AMU har i alltför hög grad blivit förvaringsplatser för arbetslösa människor. Den socialdemokratiska politiken riskerar att leda till en starkt växande, såväl öppen som total arbetslöshet. Den traditionella arbetsmarknadspolitiken, såsom den utformades och som socialdemokraterna vill bygga vidare på, fungerar inte längre. Arbetsmarknadspolitikens uppgifter och metoder måste anpassas verklighet. I annat fall kan vi se fram mot en arbetsmarknadspolitisk kollaps. Inom ramen för begränsade resurser måste arbetsmarknadspolitiken i väsentligt större utsträckning ställa krav på en ekonomisk politik som inriktas på ekonomisk tillväxt och därmed varaktiga jobb. Sambandet mellan kostnadsutveckling och den totala arbetslösheten måste klargöras för alla parter. Ingen kan längre nonchalera effekterna av fortsatt alltför snabb kostnadsutveckling. Annars kommer arbetslösheten att växa. Krav på ökad lönsamhet och större vinster i näringslivet måste drivas inom ramen för 1980-talets arbetsmarknadspolitik. Sambandet mellan hög lönsamhet, växande investeringar och stigande sysselsättning är den viktigaste beståndsdelen i en realistisk strategi för minskad arbetslöshet. Arbetsmarknadspolitiken måste inriktas på att i första hand angripa skilda orsaker till arbetslöshet, bl. a. de som hindrar ungdom från att komma in på arbetsmarknaden. Bristande utbildning hindrar många att ta de arbetstillfällen som erbjuds. Företagen får därmed inte den kvalificerade arbetskraft som de behöver. AMS resurser måste användas effektivare och inriktas på en utbyggnad av de direkt arbetsförmedlande uppgifterna. Den tillsatta översynsutredningen måste arbeta med målet att skapa en bättre och effektivare organisation. Nya vägar måste sökas för att bryta ner byråkratisk tröghet och ett starkt centraliserat beslutsfattande. Arbetsförmedlingsmonopolet måste avskaffas inom ramen för de regler som gäller enligt de som godtagit. Dessa internationella överenskommelser ger betydligt större frihet att förändra vår byråkratiserade och monopoliserade arbetsmarknadsadministration än vad som framgått av den allmänna debatten. Sådana yrkesområden där arbetsförmedlingen visat sig ha svårt att uppfylla de arbetssökandes och arbetsgivarnas krav bör särskilt beaktas. En omläggning efter dessa riktlinjer bör enligt vår uppfattning dels lämna utrymme för en bättre och effektivare platsförmedling, dels leda till betydligt bättre resultat inom ramen för sänkta kostnader. Den växande ungdomsarbetslösheten måste angripas med nya metoder. Yrkes- och lärlingsutbildningen måste utökas och förbättras. Ingångslönerna måste bli mer realistiska och lagstiftningen anpassas till verkligheten. Regeringens ekonomiska politik utgör det största hotet mot de verkligt svaga på arbetsmarknaden. Dessa kan skyddas endast om vi lyckas bryta den negativa utvecklingen av industrisysselsättningen. Det är, utöver ungdom utan yrkesutbildning, främst äldre och handikappade som är i behov av stöd och hjälp för att klara sin arbetsmarknadssituation. Systemet med lönebidrag bör utvecklas ytterligare. Den långsiktiga försämringen av lönsamheten i svenskt näringsliv är den främsta orsaken till den så allvarliga situationen på arbetsmarknaden. Sambandet mellan industrins lönsamhet och sysselsättningsutvecklingen är mycket starkt. Diagrammet nedan visar att antalet jobb i industrin ökar om lönsamheten är hög. Förklaringen är enkel. Lönekostnaderna utgör den dominerande delen av företagens totala kostnader. Om dessa utvecklas i takt med eller gynnsammare än i våra konkurrentländer kan svenska företag sälja mer produkter både här hemma och utomlands. Högre produktion kräver fler anställda. Bättre lönsamhet dämpar också behovet av kostnadsrationaliseringar och friställningar. Därmed kan också fler sysselsättas trots en vikande internationell konjunktur. Bara de lönsammaste företagen ökade sysselsättningen Förändring i sysselsättning % Företagen har indelats i tre grupper beroende på genomsnittlig avkastning på eget kapital 19751980. Staplarna visar förändring i sysselsättning i de olika företagen, omräknat till helårsanställda, . 1982/83:343 9 Industrisysselsättningen hade varit avsevärt mycket högre om lönsamheten kunnat bibehållas nivå. En alltför svag internationell efterfrågan gjorde dock detta omöjligt. Industriproduktionen i låg 1981 lägre än i OECD-området som helhet jämfört med nivå. Lönebildningen måste ske så att kostnadsnivån inte överskrider vad som är förenligt med tillräckligt hög lönsamhet, investeringsnivå och sysselsättning i näringslivet. Detta kräver en rimlig ansvarsförmedling mellan statsmakterna och arbetsmarknadens parter. På statsmakterna ankommer det att ange de ekonomiska ramarna samt att bedriva en utgiftspolitik som håller skatterna nere. Därmed skapas ett reellt förhandlingsutrymme. normer och spelregler måste finnas. I en sådan miljö förhandlar arbetsmarknadens parter fritt. De måste också ta det fulla ansvaret för konsekvenserna av sina avtal. Den ansvarsfördelning mellan statsmakterna och arbetsmarknadens parter som gällde under 1950- och fungerade tillfredsställande. Regeringen stabiliserade sysselsättningen vid tillfälliga störningar genom en aktiv arbetsmarknadspolitik. I utbyte höll parterna tillbaka lönekraven vid konjunkturförbättringar så att de sysselsättningspolitiska åtgärderna kunde dras tillbaka. Stora lönehöjningar jämte stora arbetsgivaravgiftsökningar utöver det ekonomiska utrymmet tillsammans med den solidariska lönepolitiken försämrade lönsamheten alltmer och blev en av huvudorsakerna till den växande arbetslösheten. Detta kompenserades genom en kraftig ökning av sysselsättningen i den offentliga sektorn. har utgifterna för AMS verksamhet ökat dramatiskt. Det anmärkningsvärda är att utgiftsökningarna har ringa samband med konjunkturutvecklingen. AMS har övergått från att prioritera de arbetsförmedlande arbetsuppgifterna till att huvudsakligen skapa konstlad sysselsättning. Statsmakterna kan inte garantera full sysselsättning oberoende av löneuppgörelsernas utfall. En väsentlig orsak härtill är naturligtvis det allvarliga statsfinansiella läget. Ett annat skäl är att den aktiva sysselsättningspolitiken kommit att ge rakt motsatt effekt mot vad som från början eftersträvats. anpassade sig löntagarorganisationerna till politiken gendom att begära löneökningar utöver det samhällsekonomiska utrymmet. De behövde inte vara rädda för negativa effekter i form av ökad arbetslöshet, eftersom denna doldes med arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Regering och riksdag har i praktiken tagit över sysselsättningsansvaret för arbetsmarknadens parter. har sammanlagt fem devalveringar genomförts, vilket också är ett uttryck för att regeringen försökt kompensera löneuppgörelsernas utfall. Även politikerna har brustit i ansvarstagandet. Ökade offentliga utgifter, bl. a. för att hålla sysselsättningen uppe, finansierades genom ständigt stigande skatter. Därigenom har man lagt beslag på det eventuella löneutrymmet. Politikerna har inte fullgjort den pedagogiska uppgift som innebär att klargöra för allmänheten och arbetsmarknadens parter effekterna av för höga löneökningar. Vid vissa avtalsrörelser har dessutom den offentliga sektorn varit löneledande, vilket i efterhand visat sig vara mycket olyckligt med hänsyn till de totala löneuppgörelserna på arbetsmarknaden. Även om avtalen ännu inte är klara väntas de resultera i fortsatt snabba kostnadsökningar för de svenska företagen i förhållande till företag i omvärlden. Jämfört med , ett av våra viktigaste konkurrentländer, beräknas lönekostnaderna stiga dubbelt så mycket. Så länge denna utveckling inte bryts kommer den totala arbetslösheten att fortsätta att stiga. En stor del av de förväntade kostnadsökningarna beror på utlösandet av olika förbehåll. Sådana klausuler har blivit allt vanligare i avtalen . Det anmärkningsvärda är att klausulerna inte gällt produktion, lönsamhet eller sysselsättning i näringslivet utan endast prisutveckling och löneglidning. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning måste arbetsmarknadens parter förmås att ta ansvaret fullt ut för sina uppgörelser. I en sund ekonomi, byggd på tillräckligt höga vinster i företagen, växande investeringar och trygga jobb kan arbetsmarknadspolitiken fungera som buffert vid konjunktursvängningar och för att understödja strukturförändringar. Den klarar däremot inte att ge sysselsättning åt dem som slås ut från näringslivet till följd av alltför höga kostnadsökningar. Regeringens ekonomiska politik innebär en kraftig åtstramning av den privata konsumtionen. Handels-, tjänste- och byggsektorerna kommer att drabbas mycket hårt, vilket därigenom försämrar arbetsmarknadsläget. Det är också sannolikt att den del av vår ekonomi som är utsatt för utländsk konkurrens inte i någon högre grad kan tillgodogöra sig effekterna av devalveringen. Förbättringen av lönsamheten motverkas av en lång rad skattehöjningar, vinstavsättningar och andra tvingande likviditetsindragningar för företagen. Politiken hindrar därför lönsamma företag från att expandera, vilket också måste sätta sin prägel på sysselsättningsutvecklingen. I denna situation bedriver regeringen en arbetsmarknadspolitik som i realiteten fungerar som städgumma efter en ekonomisk politik som leder till att antalet jobb minskar ute i företagen. Socialdemokraterna sitter kvar i ett föråldrat tänkande. Arbetstillfällena inom AMS verksamhet görs till ett självändamål oberoende av den ekonomiska politiken och arbetsmark nadens parters handlande. Under innevarande budgetår satsas ca på AMS verksamhet. Detta motsvarar nästan en femtedel av budgetunderskottet. Fortsätter arbetslösheten att öka kommer man sannolikt att avsätta ytterligare miljarder för beredskapsarbeten. För mandatperioden som helhet kan komma att satsas på konstgjord sysselsättning. En ekonomisk-politisk strategi som baseras på en kraftig devalvering, ytterligare ekonomiska och administrativa pålagor på företagen samt en miljardrullning till AMS gör att parterna på arbetsmarknaden inte har någon möjlighet att ta ansvar för vare sig företagens lönsamhet eller sysselsättningen i näringslivet. Den rollen har tagits över av regeringen. Risken är stor att effekterna av de ekonomiska åtgärderna tillsammans med försöken att hålla sysselsättningen uppe genom AMS-arbete leder till ett totalt sammanbrott för regeringens sysselsättningspolitik. Bakom arbetslöshetssiffrorna döljer sig en trendmässig och mycket oroande ökning av ungdomsarbetslösheten. För ungdomar är arbetslösheten . Arbetslösheten för vuxna () har däremot varit relativt ända och uppgår till . Ungdomsarbetslösheten är alltså huvudförklaringen till den höga totala arbetslösheten. Detta illustreras i diagram 2. Skulle ungdomarna drabbas i samma utsträckning som den vuxna befolkningen hade den totala arbetslösheten legat under 100 000 personer. Den faktiska ungdomsarbetslösheten inger dessutom större oro än vad statistiken påkallar, eftersom de arbetsmarknadspolitiska insatserna prioriterar just ungdomar, vilket illustreras i tabell 1. 1982/83:343 12 ± RELATIV ARBETSLÖSHET. PERIODEN 1963-1982^(Rät linje visar trend). Källa: SCB:s arbetskraftsundersökningar 1) Noteringar avser . Antal personer i åtgärder. (månad 1981 och 1982) Resultatet av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna visar att det inte går att vare sig i tillräcklig utsträckning eller varaktigt bekämpa ungdomsarbetslösheten och därmed den totala arbetslösheten med sådana metoder. allvarliga ekonomiska läge sätter också gränser för de resurser som kan satsas på sysselsättning. Därför måste vi omgående ta itu med grundorsakerna till den ökande ungdomsarbetslösheten. Att särskilt ungdom drabbas av arbetslöshet beror i huvudsak på: o Frånvaro av naturliga ingångsjobb för ungdomar, o För höga ingångslöner för ungdomar. o Åmanlagar, MBL och andra avtal som reglerar ungdomars möjligheter på arbetsmarknaden. o Dåligt anpassade system för yrkesutbildning. o Tillämpning av lagar och avtal som försvårar för ungdomarna att komma in på arbetsplatserna. 0 Bristande anpassning av arbetsmarknadspolitiken till rådande förhållanden i ekonomin och på arbetsmarknaden. Ett av de allvarligaste hindren för ungdomars möjligheter att komma ut på arbetsmarknaden är de snabbt stigande lönekostnaderna. Höga ingångslöner innebär att företagen undviker att anställa oerfaren arbetskraft. Ansvaret vilar här tungt på arbetsmarknadens parter. Dessa måste ta itu med att lösa problemet med de alltför höga ingångslönerna. Även på andra avtalsområden finns grundläggande problem som parterna måste hjälpa till att lösa. Vi hänvisar till vad vi tidigare framfört bl. a. i motionerna 1981/82:2018 samt 1982/83:501. Regeringen måste följa upp parternas ansträngningar att via avtal finna lösningar på problem som beror på arbetsrätts- och trygghetslagstiftningen. Prestige och olika partsintressen får inte stoppa ansträngningarna att snabbt vidga möjligheterna för våra ungdomar att bli delaktiga i arbetslivet. Moderata samlingspartiet har i motion 1982/83:501 redovisat ett punktprogram för att kortsiktigt minska ungdomsarbetslösheten. På något krävs att vi i ett förenklat och sammanhållet system skapar nya ingångsjobb för ungdom i kombination med effektiva och verklighetsanpassade former för yrkesutbildning. De vägar för praktisk yrkesutbildning för åldersgrupperna som provats har i stort sett misslyckats. Detta innebär inte att utbildningsinnehållet som sådant är felaktigt eller missriktat. Däremot har formerna och anpassningen till rådande förhållanden på arbetsmarknaden allvarligt brustit. Därför är tiotusentals ungdomar öppet arbetslösa eller undanstoppade i olika former av arbetsmarknadspolitiska åtgärder. De som försöker att gå direkt ut 1 arbetslivet från drabbas särskilt hårt. Varierande åtgärder för ungdom har utvecklats . Ambitionen att hjälpa har varit stor, men resultatet är ett omfattande virrvarr av olika system som t. o. m. kan verka hämmande på ansträngningarna att öppna arbetslivet för våra ungdomar. Det krävs nu mer långsiktigt samordnade åtgärder som kombinerar kraven på praktisk yrkesutbildning, ingångsjobb och kontakt med arbetslivet med ett system som varaktigt får bukt med alla de avtalsmässiga och lagtekniska restriktioner som hindrar många ungdomar att vinna inträde på arbetsmarknaden. För att minska ungdomsarbetslösheten bör ett system byggas upp som skapar möjligheter till nya arbetstillfällen för ungdom. Systemet skall innehålla yrkesutbildning som fyller såväl de enskilda ungdomarnas som arbetsgivarnas krav på ändamålsenliga och framtidsinriktade kunskaper. Liknande system finns i flera europeiska länder. I har man t. ex. en lärlingsutbildning som omfattar över 150 000 lärlingar med mer än 240 olika utbildningskombinationer. Ungdomsarbetslösheten i är mycket låg, vilket till stor del beror på det väl utbyggda lärlingssystemet. Ett lärlingssystem som bygger på erfarenheter av lärlingsverksamhet i och utomlands kan förverkligas enligt följande principer: En ny anställnings- och utbildningsform skapas för lärlingar på arbetsmarknaden. Lärlingstiden kan variera mellan ett och för ungdom mellan . Lön utgår med t. ex. av avtalsenlig lön första året, andra året och tredje och fjärde året. Ersättningen betalas av arbetsgivaren. Relationerna mellan omfattningen av utbildningsinslagen för lärlingarna och utgående lön bör övervägas. En särskild försäkringsform skapas för lärlingarna som innehåller försäkringsskydd för arbetsskador, minimisjukförsäkring etc. Företag och andra arbetsgivare har arbetsgivaransvar , men anställningen står utanför delar av arbetsmarknads- och trygghetslagstiftningen. Särskilda utbildningsplatser upprättas för varje särskild yrkesgren med individuell avvägning mellan praktisk och teoretisk utbildning. Andelen teoretisk utbildning måste kunna variera inom ett brett register. I många fall kan med stor sannolikhet den enskilde arbetsgivaren svara också för denna del av lärlingsutbildningen. Utbildningsplanerna upprättas i samarbete mellan skolstyrelserna och berörda arbetsmarknadsparter i ett lokalt lärlingsråd som kan vara en utvecklad form av de nuvarande SSA-råden. De kontrollerar verksamheten och godkänner inrättande av lärlingsplatser. som önskar inrätta lärlingsplatser utser särskilda handledare som får genomgå viss handledarutbildning i lärlingsrådens regi. Lärlingen bereds anställning efter avslutad och godkänd lärlingsutbildning under t. ex. . I avsikt att anpassa utbildningsformen till arbetsplatser med större lärlingsbehov bör reglerna för statliga bidrag till inbyggd företagsutbildning ses över. a. för att stimulera uppbyggnaden av inbyggda verkstadsskolor etc. Resurser bör kunna överföras från såväl skolan som AMU. Kostnaderna delas mellan stat och arbetsgivare. Arbetsgivaren betalar lön samt social- och försäkringskostnader för lärlingen. kostnaderna för den teoretiska delen av utbildningen samt kostnaden för handledarutbildning, systemets administration etc. Lärlingssystemet bör förverkligas . Det kan därvid ersätta många av dagens varierande former för ungdomsinsatser. Målet bör vara att lärlingssystemet skall bli den dominerande formen för ungdomars introduktion i arbetslivet. Någon form av introduktion kan eventuellt bibehållas så att den enskilde kan känna sig för och efter introduktionen fatta ett väl avvägt beslut avseende val av lärlingsutbildning. Det här skisserade lärlingssystemet är inte fullkomligt. Det bör därför ankomma på regeringen att omgående överväga den närmare utformningen av systemet och att förelägga ett förslag som innebär att det redovisade systemet blir den dominerande formen för ungdomars yrkesintroduktion på arbetsmarknaden. Arbetsmarknadens parter förutsätts självklart medverka i utformningen av systemet. Detta bör kunna introduceras fr. o. m. och med . Med stöd av vad som ovan anförts hemställs 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitiken för /84 som redovisas i motionen, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående en översyn av arbetsförmedlingsmonopolet och åtgärder för att effektivisera arbetsmarknadsverket, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående behovet av förändringar av arbetsrätts-, anställningstrygghets- och ledighetslagstiftningen, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om ungdomsarbetslösheten på kort sikt. () () H. () () () () () () () L. () i minab/gotab 1983 73373