mot · G6022107 · 1983-01-25 00:00:00 — Förhållandet mellan arbetsinsats och ersättning försämras ytterligare. Enligt regeringens egen prognos kommer endast hälften av hushållens disponibla inkomster efter skatt att 1983 komma från löneinkomsterna. Transfereringar, bidrag, räntor etc. svarar med andra ord för hälften av hushållens välfärd. Den ensidiga åtstramningen av den privata sektorn innebär en kraftig omfördelning från producerande till icke producerande människor. De yrkesaktivas reallöner kommer att minska med . ökar bidrag och förmåner till de icke yrkesaktiva. En del av den kraftiga reallönesänkningen hade kunnat undvikas om regeringen i stället valt att spara i de offentliga utgifterna. Denna centrala fördelningspolitiska konflikt mellan reallöneutveckling och offentliga utgifter förbigås helt i finansplanen. Den tredje vägen innebär att regeringen satsar allt på att ökad export skall mildra våra obalanser. Inträffar inte den mycket optimistiskt bedömda exportökningen innebär politiken ingenting annat än att resurser i ännu snabbare takt förs över från industri till offentlig sektor. Om exportefterfrågan däremot i enlighet med regeringens prognos kraftigt skulle öka från utlandet, motverkas denna expansion effektivt av större offentliga utgifter, ökat budgetunderskott och en kraftigt ökad beskattning av näringslivet. Regeringens tal om att vi skall arbeta och spara oss ur krisen borde egentligen innebära en förstärkning av drivkrafterna och motiven att arbeta och spara. Regeringen gör tvärtom. I stället för att stimulera initiativ, arbetslust och investeringar vidtas åtgärder på skatte- och utgiftssidan som får motsatt effekt. I stället för att tillse att det svenska skattesystemets negativa marginaleffekter mildras urholkar regeringen marginalskatteomläggningen och ökar de inkomstprövade bidragen. Det för marknadsekonomins funktionsduglighet centrala sambandet mellan arbetsinsats och välfärd försämras nu ytterligare genom att den reala arbetsersättningen sänks som bidrag och subventioner ökar. Den tredje vägen innebär att villkoren för arbete och sparande påtagligt försämras. Regeringens politik innebär framför allt en mycket kraftig offentlig utgiftsexpansion. De totala offentliga utgifterna beräknas öka från 1982 till 1983, dvs. en ökning med nästan . I reala termer innebär det en ökning av de totala utgifterna . Den reala utvecklingen av offentliga utgifter Årlig förändring i % beräknas den reala offentliga utgiftstakten ha dämpats till . En ännu kraftigare uppbromsning hade kunnat följa på en borgerlig valseger. låga utgiftsökning beror främst på de borgerliga regeringarnas sparpolitik vad gäller statens utgifter. Även kommunerna uppvisade en kraftigt minskad ökningstakt. Regeringens omläggning av politiken innebär framför allt att statens utgifter ökar mycket kraftigt. 1983 beräknar att utgifterna ökar med hela , vilket är real ökning. Statens utgifter exkl. statsskuldräntor ökar jämfört 1982. De borgerliga regeringarnas besparingsansträngningar omintetgörs . Eftersom BNP antas öka ökar de offentliga utgifterna nästan så snabbt som BNP. Den offentliga sektorn lägger alltså beslag på mer än hela den samlade resurstillväxten. Av den preliminära nationalbudgeten 1983 framgår att av den offentliga utgiftsökningen på består av transfereringar och bidrag, av konsumtion medan endast av utgiftsökningen utgörs av investeringar. Utgiftsexpansionen har alltså ingenting att göra med det av socialdemokraterna så omtalade investeringsprogrammet. De totala offentliga utgifterna som andel av BNP ökar från 1982 till En borgerlig valseger hade förmodligen resulterat i en utgiftshandel på 1982. En moderat besparingspolitik för - med O-tillväxt i de reala utgifterna - skulle ha medfört att utgiftshandeln fallit något. Redan första året höjer den nya socialdemokratiska regeringen kraftigt världsrekord vad gäller den offentliga sektorns utgiftshandel av BNP. Motsvarande andel är i och , i , och , i , i , i och i hela . 4.3 Budget- och bytesbalansunderskotten Budgetunderskottet /83 beräknas av regeringen till , vilket innebär att underskottet ökar med 16 miljarder under innevarande budgetår. För /84 beräknas budgetunderskottet kunna sjunka något till . Att finansplanen pekar på ett i stort sett oförändrat budgetunderskott trots bl. a. kraftigt ökade ränteutgifter beror på två faktorer. För det första har underskottet innevarande budgetår blåsts upp kraftigt på grund av stora engångsutgifter. i ökade subventioner till statliga företag har lagts in 1982/83. Stora summor har anvisats för arbetsmarknadspolitiska åtgärder m. m. Regeringen har ej räknat med extraordinära utgifter av den storleksordningen under kommande budgetår. Det är enligt vår bedömning högst sannolikt att en hel del tillfälliga utgiftsökningar såsom ökade arbetsmarknadspolitiska insatser och ökade stödinsatser till industrin kommer att vidtas av regeringen även under nästkommande budgetår, varför budgetunderskottet kan beräknas bli högre. För det andra har budgetunderskottet räknats ned med till följd av åtgärder av uppbördsteknisk karaktär. Huvudsakligen rör det sig om engångseffekter. Om dessa inte hade införts hade det underliggande underskottet hamnat på . De viktigaste åtgärderna är följande: De medel som skulle tillförts sjukförsäkringsfonden /84 tillfaller statskassan, vilket ger ca . förslag till förkortad betalnings- och redovisningsperiod för mervärdeskatten, tobaksskatten, sprit- och vinstskatten m. m. har antagits få en finansiell effekt på ca . Preliminär B-skatt skall beräknas till av den slutliga skatten, vilket kan beräknas ge runt 1 miljard 1983/84. Dessutom genomförs en del mindre engångsåtgärder. Även om budgetunderskottet bokföringstekniskt hålls ungefär oförändrat så fortsätter den totala offentliga sektorns finansiella sparandeunderskott att växa under nästa budgetår. Kommunerna kommer att uppvisa ett underskott och socialförsäkringssektorns överskott krymper. växer underskottet i den sammanlagda offentliga sektorn med nästan från knappt 41 miljarder till över 55 miljarder. Med detta beräkningssätt växer underskottet som andel av BNP med -6,till -7,. Endast genom att inkomsterna växer snabbare än utgifterna kan det totala underskottet minska. Socialdemokraternas handlande går i motsatt riktning. 1983 ökar utgifterna dubbelt så snabbt som inkomsterna. Offentliga sektorns underskott Budgetunderskottet Andel av BNP Mdr kr. Även budgetunderskottet försämras som synes mellan kalenderåren 1982 och 1983 från 80 miljarder till 92 miljarder. Det råder med andra ord inget tvivel om att ökningen av underskottsnivån är ett resultat av den nya regeringens politik. Moderata samlingspartiets besparingspolitik hade, om den fått förverkligas, inneburit att budgetunderskottet kunnat stanna vid 1982 resp. 1983. Den finanspolitiska effekten av regeringens förändringar av de offentliga utgifterna och inkomsterna svänger 1983 om i klart expansiv riktning enligt regeringens egna beräkningar. Totala finanspolitiska effekter 1980-1983 Procent av bruttonationalprodukten i fasta priser 1980 1981 1982 1982 var som synes den finanspolitiska effekten nära noll, i första hand som en följd av att de borgerliga regeringarnas besparingar då slog igenom på allvar. Att effekten ligger nära noll innebär att finanspolitiken ej bidrog till BNP-tillväxten. Eftersom utgiftsökningen är större än skatteökningen får finanspolitiken en klart expansiv effekt på ekonomin. Statens transfereringar beräknas öka BNP som de av regeringen omtalade statliga investeringarna ökar BNP med . Skattepolitiken motverkar en del av utgiftsökningarna. Marginalskattesänkningarna äts upp helt och hållet genom att inflationspolitiken och kommunalskattehöjningarna medför att de direkta inkomstskatterna ökar. Därtill dubbelfinansieras skatteomläggningen på grund av höjda löneskatter. Detta konstateras nu även i den preliminära nationalbudgeten som säger följande: Trots marginalskattesänkningarna ger de direkta skatterna inget positivt bidrag till BNP-tillväxten. Det beror på att man genom lägre indexering och indragning av kommunalskatter ändå får en ökning av dessa skatteinkomster. Budgetunderskottets snabba ökning återspeglar till en mindre del den nedgång i skatteintäkter och ökning av offentliga utgifter som följer av det låga kapacitetsutnyttjandet i ekonomin. Den helt dominerande delen av budgetunderskottet beror dock på att vi haft en trendmässig automatisk ökning av de offentliga utgifterna som inte finansierats med skatter och avgifter. Det stora budgetunderskottet skulle alltså bestå även vid ett fullt kapacitetsutnyttjande. har vi inte haft någon brist på finansiellt sparande i den privata sektorn i ekonomin. Sparandeunderskottet återfinns helt och hållet inom den offentliga sektorn. Detta är knappast förvånande. Man kan förvänta sig att investerings- och konsumtionsbeslut i den privata sektorn, dvs. företag och hushåll, fattas med hänsyn till att budgeten på måste gå ihop. Ett sparandeunderskott måste uppvägas av ett underskott . I den offentliga sektorn finns däremot inte någon budgetrestriktion över tiden. Eftersom ett sparandeunderskott i den offentliga sektorn inte automatiskt leder till ett sparandeöverskott i den privata sektorn förefaller det ofrånkomligt att det strukturella offentliga sparandeunderskottet leder till ett permanent underskott i bytesbalansen. Vi kan med andra ord inte komma till rätta med obalansen gentemot omvärlden om vi inte kan rätta till obalansen i statens finanser. Budgetunderskottet reducerar dessutom framtida generationers levnadsstandard. Detta sker främst på två sätt. Den offentliga sektorns ökade upplåning tränger ut privata investeringar, vilket på reducerar bruttonationalprodukten per invånare. Budgetunderskottet omfördelar dessutom konsumtionsutrymmet från kommande generationer till dagens generationer. Räntekostnaderna för statsskulden tvingar nästa generation att antingen sänka de offentliga utgifterna vid en given skattenivå eller höja skatterna vid en given utgiftsnivå. Den statsskuld som framtida generationer ärver av oss begränsar därmed deras konsumtionsmöjligheter. Det strukturella sparandeunderskottet i den offentliga sektorn lägger därför en direkt börda på framtida generationer. Den del av det offentliga sparandeunderskottet som påverkar bytesbalansunderskottet har också en omedelbar effekt på kommande generationers välfärd. Dagens generationer håller alltså genom de permanenta underskotten i statsbudgeten och bytesbalansen - till följd av ovilja och oförmåga att dra ner de offentliga utgifterna - på att genomföra en gigantisk inkomstomfördelning från kommande generationer till sin egen generation. Teoretiskt är det möjligt för nästa generation att skicka kedjebrevet, dvs. skuldbördan, vidare till sina efterkommande. I praktiken leder dock den kraftiga expansion av stats- och utlandsskulden som regeringen nu påbörjat till att kedjebrevsprocessen måste avbrytas . Ju längre underskotten består desto mer ökar risken för att den internationella kapitalmarknaden inte längre står till vårt förfogande. Risken för att IMF föreskriver vilken politik måste föra är uppenbar. Bytesbalansunderskottet beräknas även 1983 ligga runt . Det innebär att vår utlandsskuld ökar till . Endast genom att andra länder har försämrat sin kreditvärdighet ännu mer än kan vi fortsätta att leva på lån. Skall vi kunna behålla vår internationella handlingsfrihet, måste bytesbalansutvecklingen kraftigt förbättras under de allra närmaste åren. Huvuddelen av bytesbalansunderskottet är strukturellt betingad. Ett förbättrat konjunkturläge kommer inte att avhjälpa obalansen. En ökad inhemsk efterfrågan skulle snarare via en importökning förstora underskottet i bytesbalansen. Bytesbalansbristen försvårar möjligheterna att avskärma oss från utländsk inflation. Underskottet hindrar oss också från att uppnå en tillfredsställande sysselsättningsnivå genom att en självständig konjunkturpolitik omöjliggörs. Om det strukturella bytesbalansunderskottet inte åtgärdas kommer arbetslösheten att ständigt öka. 4.4 Finansiella risker med budgetunderskottet Den snabba ökning av budgetunderskottet som socialdemokraterna nu genomfört hotar industrins utveckling. En ökad andel av budgetunderskottet kommer att finansieras genom upplåning i de företag som måste byggas ut om skall klara krisen. Företagens vilja att investera kommer att minska när de inser att det lönar sig bättre att köpa statspapper till ränta. Den av socialdemokraterna intensifierade ökningen av de offentliga utgifterna och den därmed sammanhängande försämringen av budgetunderskottet hotar därmed att omintetgöra målet för den socialdemokratiska strategin, den industriella expansionen. såldes statsskuldväxlar till företag och kommuner för . Det betyder att nästan halva det statliga budgetunderskottet täcktes genom denna kortsiktiga upplåning. räknar regeringen med att ungefär halva budgetunderskottet skall täckas genom försäljning av statsskuldväxlar till i huvudsak företag. Men vad händer när företagen (1984-1985) behöver sina pengar för att finansiera den önskvärda investeringsuppgången? Vem skall då finansiera förfallna statsskuldväxlar på kanske och ett budgetunderskott på ? Den ökande andelen kortfristig upplåning - statsskuldväxlarna har en löptid - skärper de finansiella problemen. Nästa budgetår beräknas statens bruttoupplåning uppgå till . måste lånas för att täcka förfallna skulder, drygt 90 miljarder för att täcka budgetunderskottet. Detta innebär att statens bruttoupplåning i vår historia kommer att överstiga de samlade statsinkomsterna som beräknas till . Finansiering av budgetunderskottet 1980-1983 Nettobelopp, miljarder kronor En allvarlig brist i finansplanen är att ingen uppmärksamhet ägnas åt ökningen av det underliggande underskottet. Härmed avses det förhållandet att utgifterna automatiskt ökar snabbare än inkomsterna även vid en relativt hög BNP-tillväxt. En viktig orsak till den inbyggda försämringen av underskottet är den explosionsartade utvecklingen av statsskuldräntorna. De ökar från 1981/82 till och till i bästa fall nästa budgetår. Det innebär att räntorna växer från av statsinkomsterna till . Med den nuvarande uppläggningen av politiken står vi inför en situation som i kallas "räntedöden. Den höga räntenivån hindrar investeringsuppgången som budgetunderskottet ökar automatiskt, vilket i sin tur pressar upp räntan osv. Med nuvarande utvecklingstendenser - en BNP-tillväxt på , realräntan lika , inga besparingar i de offentliga utgifterna etc. kommer om statsskuldräntorna att vara lika stora som statsinkomsterna. Utvecklingen av statens inkomster, utgifter och ränteutgifter priser Statens utgifter inkl. räntor Skulle denna punkt uppnås kommer inte budgetunderskottets tillväxt att kunna hejdas, även om alla statliga transfereringar och all statlig konsumtion upphör. Statsinkomsterna skulle ändå inte räcka till att betala räntorna. Statsobligationerna skulle i ett sådant läge bli värdelösa. I praktiken inträder sammanbrottet redan tidigare genom den galopperande inflation och de extrema räntesatser som skulle uppstå vid en sådan utveckling. Om inte kursen snabbt läggs om och en kraftig besparingspolitik inleds är sannolikheten mycket liten för att regeringens devalveringsstrategi lyckas. I stället kommer vi att glida allt djupare in i krisen med växande underskottsproblem i budget- och bytesbalans, ökad inflationstakt och ökad arbetslöshet. Inflationen beräknas i finansplanen till 1983 mot i novemberpropositionen . Inflationsprognosen utgår från en timlöneökning på , vilket förutsätter en avtalsmässig löneökning på och en mycket låg löneglidning på tjänstemannasidan. Ingen hänsyn tas till eventuella kostnader för trygghetsavtalet mellan SAF och LO. Om man därtill lägger den inflationsrisk som ligger i budgetunderskottets likviditetseffekter på kreditmarknaden förefaller det omöjligt att inflationen stannar vid . och uppskattar inflationen till resp. . Inflationen beräknas bli i våra viktigaste konkurrentländer. Den svenska inflationen blir med all sannolikhet 2-3 gånger så hög, vilket innebär att en stor del av konkurrenskraftsförbättringen snabbt kommer att ätas upp. Risken är stor att denna utveckling fortsätter efter 1983 på grund av budgetunderskottets utveckling och de kompensationsmekanismer som finns inbyggda i vår ekonomi. Att som socialdemokraterna påstå sig sätta fördelningspolitiken i centrum som inflationstakten fördubblas är i högsta grad motsägelsefullt. En ökad inflation vidgar nämligen de ekonomiska klyftorna. Dessutom snedvrids och hämmas användningen av produktionsresurserna. Ökad inflation ger både en orättvis och godtycklig fördelning samt en dåligt fungerande ekonomi. Regeringens inflationspolitik kommer också att öka osäkerheten för företag och hushåll med negativa effekter på investeringsklimatet som följd. Därmed ökar intresset för placeringar i fastigheter och tillgångar som konst, diamanter etc. På s. 12 i finansplanen sägs: En av de centrala uppgifterna för den ekonomiska politiken kommer att vara att skapa förutsättningar för att bryta den inflationsutveckling som ägt rum . Enligt vår mening är detta ett mycket märkligt uttalande mot bakgrund av att inflationstakten föll från . Den hade sannolikt fortsatt att falla ned mot om inte den socialdemokratiska regeringen devalverat och ökat skatterna. Enligt regeringens eget sätt att räkna förhöjer enbart momshöjningen och devalveringen prisstegringarna . 4.6 Motsägelser i regeringens politik De skatte- och utgiftsökningar som regeringen genomfört och de åtgärder som föreslås står i direkt strid med den politik som regeringen säger sig vilja bedriva. Regeringen är medveten om problemen men gör inget för att lösa dem eller föreslår ingrepp som i stället bidrar till att förvärra situationen. Regeringen säger sig vilja bedriva en stram budgetpolitik även på utgiftssidan. Den noggranna utgiftspolitiken inleddes innevarande bud getår med en ökning av de statliga utgifterna . Regeringen återtog t. o. m. tidigare gjorda besparingar. Nästa budgetår fortsätter den strama utgiftspolitiken med ytterligare 20 miljarder i statliga utgiftsökningar. Regeringen lovar att genomföra ett sammanhållet program för att dra ner subventionerna till näringslivet. Att industrisubventionerna först måste öka kraftigt framför allt till de statliga företagen framstår dock som milt sagt motsägelsefullt. Det direkta industristödet ökar till att jämföras med 1982. 1983 blir ett nytt rekordår när det gäller subventioner till förlustindustrier. Industripolitiska åtgärder 1976-1983 Milj. kr. 'Det totala beloppet har hämtats från budgetförslaget 1983/84. Fördelning på branscher kommer att göras när propositioner föreligger. , omfattar i huvudsak företag inom Statsföretag, t. ex. NJA, , m. fl. Källor: Budgetdepartementet, industridepartementet och . Inflationsbekämpningen som regeringen betonar som en hörnsten i sitt ekonomisk-politiska program inleds med devalvering och rader av skattehöjningar så att inflationen riskerar att fördubblas. Att säga sig sätta fördelningspolitiken i centrum som inflationstakten fördubblas är också motsägelsefullt eftersom inflation leder till mycket stora och godtyckliga omfördelningar av inkomster och förmögenheter. I propositionen sägs: Under alla förhållanden är det nödvändigt att bygga upp den ekonomiska politiken under förutsättning att vi - trots devalveringen - inte kan förlita oss på draghjälp från utlandet för att lösa våra egna ekonomiska problem (s. 16). Den föreslagna politiken bygger emellertid helt och hållet på att en ökad export skall mildra vår obalans. Inga förslag till en intern anpassning återfinns i propositionen. Politiken är också motsägelsefull genom att regeringen betonar en långsiktig inriktning av den ekonomiska politiken, klara besked och fasta normer som löntagarfondsfrågan fortsätter att lägga en förlamande hand över investeringarna och inflationen stiger mot nya höjder. Regeringens oro över att näringslivets investeringar fallit är berättigad. Det är positivt att regeringen inser att förklaringen till stor del ligger i näringslivets dåliga lönsamhet. Men trots detta genomför nu regeringen en nästan planmässig försämring av villkoren för företagsamheten i . Den avdragsbegränsning som genomförts kommer att få starkt negativa effekter på nyföretagande och risktagande. De höjda löneskatterna sänker vinsterna och pressar upp priserna, vilket betyder att företagens konkurrenskraft försämras. Den nya utdelningsskatten innebär att företagen dräneras på vinstmedel genom att en trippelbeskattning av aktieutdelningen införs. Även hyreshusskatten och vattenkraftsskatten innebär att näringslivets vinster pressas. Sammantaget innebär de skattehöjningar som riktas mot företagsamheten att en mycket stor del av devalveringens konkurrensförbättrande effekt äts upp. Priserna pressas upp. Vinsterna efter skatt stiger med betydligt blygsammare belopp än vad de annars skulle ha gjort. Härmed uppstår inte den lönsamhetsförstärkning för företagen som annars hade varit möjlig. En motsägelse ligger också i regeringens strategi. Företagen skall använda sina vinstmedel för att finansiera budgetunderskottet, som vinsterna skall leda till ökade investeringar. Denna motsägelse kommer att accentueras kraftigt i en kommande konjunkturuppgång, då företagen behöver sina vinstmedel för att finansiera investeringarna. kommer i bästa fall den internationella konjunkturen att långsamt återhämtas. förutser dock en obetydlig ökning i världshandeln. Den svenska exporten kommer därför att möta svaga utlandsmarknader. På stagnerade marknader är det av erfarenhet svårt att återta marknadsandelar som vi förlorat . Enligt vår bedömning har regeringen en alltför optimistisk prognos vad gäller världshandelns tillväxt, relativprissänkningen på svensk export samt volymeffekterna av dessa prisförändringar. Med antagande om marknadstillväxten och en marknadsandelsvinst på blir den svenska totala exportökningen i stället för den av regeringen antagna . Olika faktorers påverkan pä svensk export av bearbetade varor 1983 Effekt av ändrade relativpri Bortfall på grund av faktorer, som missgynnar svensk ex -2,5 -2,5 Enligt vår bedömning är det troligt att en stor del av de svenska företagen till följd av marknadssituationen ej utnyttjar devalveringen för att sänka relativpriserna. En lägre relativprissänkning för den svenska exporten innebär också att det blir svårare för svenska företag att återvinna marknadsandelar här hemma, dvs. vid en given efterfrågan blir importen större. Enligt vår bedömning kommer reallönesänkningen att efter skatt bli 1983, vilket innebär en sänkning av samtliga hushålls reala disponibla inkomster med . Eftersom en sänkning av den redan mycket låga sparkvoten på förefaller mindre sannolik, kommer den privata konsumtionen att falla . Att regeringen beräknar fallet i den privata konsumtionen till är en följd av antagandet om att reallönesänkningen skulle stanna vid . Vid ett mera realistiskt antagande om pris- och industriutvecklingen blir reallönesänkningen större. Även om har dragit ned prognosen för bruttoinvesteringarna jämfört med novemberpropositionen torde en minskning av industriinvesteringarna med vara alltför lågt räknat. Den offentliga konsumtionen har av räknats upp något från novemberprognosen på och beräknas nu öka 1983. erfarenheter visar att den offentliga konsumtionsökningen oftast underskattas. En mera realistisk syn på utvecklingen av export, konsumtion och investeringar ger en BNP-tillväxt 1983 på . prognos på 1,är med andra ord att betrakta som en optimistisk förutsägelse. Regeringen utgår ifrån att sysselsättningsminskningen skulle kunna upphöra . Detta är orealistiskt även vid den av regeringen antagna utvecklingen för exporten, investeringarna och konsumtionen. Vår bedömning av regeringens ekonomiska politik och dess effekter på sysselsättningen innebär en inte oväsentlig ökning av arbetslösheten . Moderat politik för tillväxt och ekonomisk balans