mot · G602940 · 1983-01-24 00:00:00 — m. fl. Den borgerliga regeringspolitiken innebar ett ökat inflytande för kommersialismens krafter på kulturområdet och alltmer försämrade förhållanden för kulturarbetarna. Genom försämrade biblioteksanslag krympte bibliotekens litterära utbud. Det minskade i fråga om såväl bredd som kvalitet. De ekonomiska förutsättningarna för de små kvalitetsförlagen och tidskrifternas verksamhet undergrävdes. De fria teatergrupperna utsattes för en ren utsvältningspolitik, som inneburit att flera av dem tvingats lägga ned sin verksamhet eller står inför hotet att tvingas upphöra. Bildkonstnärernas desperata situation behandlades med extrem nonchalans. , centrumbildningar, teatrar, museer och utställningsverksamhet fick också sina anslag nedskurna, vilket också indirekt drabbade kulturarbetarnas möjligheter att försörja sig på sitt arbete. Men den borgerliga politiken innebar inte bara ekonomiska angrepp på kulturen, utan skapade också ett klimat, där man i press och massmedia gick till angrepp mot radikala ensembler och teaterarbetare. Med en ny socialdemokratisk regering vid makten steg snabbt förväntningarna på att det skulle ske en radikal förändring i utvecklingen då det gällde kulturpolitiken. Från socialdemokratiskt håll deklarerades tidigt en stor och allmän välvilja gentemot kulturen. Man förklarade att kulturen behövdes i tider av kris. Man påpekade att kulturen betydde mycket i kampen mot den borgerliga propaganda som predikar individens självtillräcklighet och ohöljd egoism. 1 svåra tider ställs samhällsgemenskapen och sammanhållningen på svåra prov. Då dyker egoismen, okulturen och de enkla lösningarnas män och kvinnor upp. Då spelas grupper ut mot varandra. I dessa tider får kulturen ett särskilt värde eftersom kulturen ger individen större trygghet och förmåga att möta okulturen. Kulturen blir viktig för sammanhållning och demokrati, menade kulturminister . Ett fritt och öppet kulturliv, talades det om i regeringsdeklarationen från . Kulturminister menade att denna formulering var vald med stor omsorg och förklarade att 1980-talets kulturpolitik skulle öka kulturens tillgänglighet. Men inte bara det. Den skulle göra kulturen tillgänglig för var och en. Han förklarade också att man tänkte satsa på en levande kultur. Den ensamme fiolspelaren, som gläder sina åtta kamrater på mötet, skall inte behöva en miljonhövdad TV-publik eller ens en fylld teatersalong för att 1* 1982183. hans kulturhandling skall legitimeras, skrev han. Allt detta är naturligtvis riktigt. Den självkritik, som riktade mot avigsidor i sitt eget partis verksamhet var också riktig. Vi byggde nya stadsdelar med en omfattande service i skilda avseenden, men utan ett eget kulturliv, förklarade han. Denna underlåtenhetssynd spelade de kommersiella krafterna i händerna. Ett spelrum som senare vidgats kraftigt vid makten. Det har vuxit fram en borgerlig kommersiell kulturindustri, som exploaterar de arbetandes kunskapsbehov och behov av upplevelser som den hämmar deras möjligheter att uttrycka egna erfarenheter. Den framställer myter om livet och samhället i det dubbla syftet att tjäna pengar och bevara klassamhället. som kulturminister skisserade sin politik om en levande kultur finns ett massivt utbud från de kommersiella massmedieföretagens sida med filmer och videokassetter. Massmarknadsförlag och grammofonbolag bjuder ut böcker, tidningar, litteratur och populärmusik som präglas av och sprider en samhälls- och människosyn av tilltagande cynism och råhet. Där förhånas solidariteten och sammanhållningen. Där underblåses splittringen och frodas invandrarhets och rasism. Där odlas kvinnoföraktet. Det är på dessa vägar som reaktionära uppfattningar och föraktet för svaghet gör sig allt bredare i samhället. Motståndaren till kulturministerns levande kultur är rik och stark. Okulturens krafter är rika och mäktiga. Arbetarrörelsen har alltsedan sin uppkomst fört kulturkamp. kämpar den för kulturell utveckling och rättvisa mot borgerlig kommersialism och ideologisk deformering. I tider av kris hopar sig frågorna. Behovet av kunskap och insikt växer. Behovet av kulturen som uttryck för människors arbete, erfarenheter och upplevelser ökar. Kulturkampen blir en allt viktigare del av klasskampen. Det blir allt viktigare för arbetarrörelsen att ta kulturens sprängkraft i sin tjänst och knyta de progressiva kulturarbetarna till sig. Arbetarrörelsen måste inspirera och understödja kulturell verksamhet som tar sin utgångspunkt i människors vardag, deras arbetsmiljöer och arbetsvillkor, i deras egna erfarenheter så att den blir till litteratur, sånger, bilder, arbetarspel, studiecirklar, utställningar och festivaler m. m. Även film och video kan naturligtvis komma till användning i ett sådant sammanhang. Men kulturell verksamhet innebär inte bara självverksamhet. I kulturen inräknas också konsten - konsten som kunnande. Ett samhälle behöver en levande kultur men en levande kultur behöver också sina kulturarbetare, sina konstnärer, de som till yrke har att arbeta med kultur. De måste på olika sätt finnas med som inspiratörer, lärare och vägledare i en levande kultur. De kan förmedla sitt kunnande till den ensamme fiolspelaren men utvidga sitt vetande och sina färdigheter i samarbete med fiolspelaren. Bildnings- och kulturkampen har alltid utgjort viktiga och omistliga delar av arbetarrörelsens frigörelsesträvanden. Skapande fantasi och stridbar konstnärlighet har ett naturligt samband med människors samhälleliga frigörelse och ökade medvetenhet. Detta är den naturliga grunden för en gemensam motoffensiv från kulturens arbetare och alla radikala krafter i samhället. Det är i dessa sammanhang som kulturarbetarna, konstnärerna, spelar en så betydelsefull roll. De spelar en oerhörd roll i den levande kulturens kamp mot den kommersiella okulturen och kulturlivets allmänna utveckling - för den levande kulturens utveckling, som kulturminister kallar den. Då den kommersiella kulturindustrin hyser förakt för t. o. m. det klassiskt borgerliga kulturarvet, som värdesatte kvalitet och kunnande och som det gällt för arbetarrörelsen att kritiskt anamma, har det kommit på kulturarbetarnas och arbetarrörelsens ansvar att föra detta vidare och utveckla det. Ju kraftigare nedskärningar inom den offentliga sektorn, desto mindre åt kulturen. Ju mindre åt kulturen, desto större beroende av de kommersiella krafterna i samhället, påpekade kommunisterna redan i förra årets kulturmotion. De multinationella bolagens dominans inom produktion och distribution av film, video och musik måste bekämpas, liksom tillkomsten av en nordisk . Den statliga kulturpolitiken måste rustas upp, skrev vi då. Arbetarrörelsen måste kraftigt understödja kulturarbetarnas kamp för en fullvärdig ersättning för sitt arbete. En lagstiftning måste genomföras som garanterar en jämn kulturell nivå kommunerna emellan och leder till förbättrade betingelser för en kraftfull utveckling av deras kulturliv. De ekonomiska möjligheterna för kommunerna att bedriva en aktiv kulturpolitik betyder mycket för de lokalt verksamma konstnärerna och för kommunernas kulturliv i dess helhet. En kraftfull kulturpolitik har inte bara en positiv betydelse för konstnärerna själva och för kulturlivet i kommunerna i snäv mening. En aktiv kulturpolitik spelar också en viktig allmänpolitisk roll i samhället. Den skapar också arbetstillfällen inte bara för konstnärer. Av en kraftfull kulturpolitik följer också en rad andra arbetstillfällen - arbeten som aldrig kan ses som meningslösa. Utöver detta medverkar en kraftfull kulturpolitik till att motverka den defaitism och uppgivenhet som uppstår i tider av kris och nedgång. kommunisterna har ofta betonat det nödvändiga samspelet mellan professionella kulturarbetare och amatörer och ofta varnat för faran av att ensidigt betona den ena eller andra parten i detta samspel. Därför vill vi sammanfattningsvis understryka att ett samhälle som inte försvarar konsten och dess utövare på olika områden, inte heller kan sägas försvara den levande kulturen. Ett samhälle utan konstnärer eller som svälter ut sina konstnärer får ett kulturliv i stagnation. Kulturbudgeten karakteriseras av största knapphet. tumme (), Katastrof för bildkonst (), Fria grupper kommer att dö (), Inte värt ett enda öre (). De utgör några röster i den upprörda kören av kulturarbetare som protesterat mot att de får vidkännas direkta nedskärningar av sina anslag. Och de har rätt. Den diskussion som förts också inom socialdemokratin bl. a. på har inte satt några spår i anslagstilldelningen. Besvikelsen är sålunda stor bland stora grupper, och drabbar detta de breda grupper som behöver ett levande kulturliv. Kultur är positivt och nödvändigt. Vpk har tidigare hävdat nödvändigheten inte bara av en strategi för den statliga kulturpolitiken - en strategi som innebär att man söker anpassa politiken till det faktum att vi lever i ett klassamhälle och därtill ett klassamhälle i kris ideologiskt och ekonomiskt - utan också nödvändigheten av en kulturlag som garanterar en jämn kulturell standard och förbättrade betingelser för en kraftfull utveckling av kulturlivet i kommunerna liksom förbättrade betingelser för kulturarbetarna. Detta krav är än angelägnare. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen hemställer om utarbetande av och förslag om en kulturlag i enlighet med vad som anförs i (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)