mot · G6022330 · 1983-04-12 00:00:00 — Motion 1982/83:2330 m. fl. Vissa skogspolitiska åtgärder, m. m. 1982/83:145) Skogen utgör - rätt skött - vår värdefullaste naturtillgång. Skogsnäringen sysselsätter omkring 300 000 människor. Skogsprodukter av olika slag svarar för av landets exportinkomster. Skogsnäringen har även en stor regional betydelse. Omkring 1 000 orter är mer eller mindre beroende av näringen, och i många glesbygder utgör skogsnäringen det enda ekonomiska underlaget för samhällsstrukturen. De översiktliga målen för skogsnäringen och ett antal delmål för densamma fastlades i det skogspolitiska beslutet . När beslutet fattades framförde vårt parti avgörande invändningar mot detta. De skogspolitiska riktlinjerna saknade i stor utsträckning samhälleliga styrmedel och det samhällsekonomiska synsättet, som enligt vår mening måste vara den självklara utgångspunkten, låg inte som grund för förslaget. Skogsmarken utnyttjas också för andra ändamål än virkesproduktion. Den ger bär, svamp och vilt och den används för renbete. För det rörliga friluftslivet utgör den en oumbärlig tillgång. Värdet av dessa nyttjande former är - till skillnad från virkesproduktionen - svåra att mäta i pengar, men detta förhållande gör dem inte mindre betydelsefulla. Detta innebär att många olika krav ställs på skogen och skogsbruket. Dessa krav står ofta i motsatsställning till varandra. Ofta kommer t. ex. krav på produktionshöjande åtgärder i konflikt med de krav som måste ställas från miljösynpunkt och även andra nyttjandeformer. Vi kunde inte se att den utredning som utgjorde underlaget för de skogspolitiska riktlinjerna klargjorde eller visade vägen till hur dessa konflikter skulle lösas. Visserligen finns i riktlinjerna många vackra ord, t. ex. att Skogsbruket måste därför präglas av en ekologisk grundsyn, men det är en väsentlig skillnad mellan programmatiska riktlinjer och den praktiska verkligheten. Detta har också tydligt framgått av den skogspolitiska debatt som förts beslut. Vissa produktionshöjande och andra åtgärder vidtas nu i skogsbruket utan att vare sig kort- eller långsiktiga effekter av dessa är klarlagda. a. kan här nämnas skogsgödsling och inplantering av främmande trädslag. Man vill också gå allt längre upp mot fjällkanterna med avverkningarna och kommer då i konflikt med bl. a. rennäringens intressen och möter i stort sett okända effekter ur ekologisk synpunkt. Ävenså hotas vissa djur- och växtarter av det moderna skogsbruket och dess metoder. För vårt parti är det en självklarhet att kräva att hänsyn tas till alla nyttjandeformer. Utgångspunkten måste vara ett samhällsekonomiskt 1 1982/83. synsätt, som förenar kraven på hög sysselsättning, god miljö och höjd virkesproduktion. Mycket talar därför för behovet av en ny, omfattande och mera ingående utredning och då med strikt samhällsekonomiska utgångspunkter. Även i senare av fattade beslut rörande skogsnäringen påpekas skogsbrukets stora betydelse för vår försörjning samt principen om den långsiktiga hushållningen med våra skogar. Vi kan helt ansluta oss till denna princip, men vill starkt ifrågasätta om skötseln av våra skogstillgångar sker i överensstämmelse med denna princip. Som stöd för dessa tvivel kan bl. a. hänvisas till proposition 1981/82:177 om ändring i skogsvårdslagen. Där framhålls att det krävs kraftfulla skogsvårdsinsatser i fråga om såväl anläggning av ny skog, inte minst efter avverkning av lågproducerande bestånd, som ungskogsröjning och gallring för att de skogspolitiska målen skall uppnås. har också i sitt slutbetänkande bl. a. uttalat som sin mening att intensiteten i skogsvården måste förbättras om den beslutade långsiktiga avverkningsnivån skall kunna upprätthållas. Också i regeringens proposition 1980/81:136 har de konstaterade bristerna i skogsvården uttryckts på följande sätt skogsproduktionsprogrammet förutsätter visserligen en trädslagssammansättning och en skogsvård som inte har förverkligats ännu och vidare misslyckade och fördröjda föryngringar hotar den långsiktiga produktionen. Det finns alltså uppenbara risker för att en hög virkesproduktion på lång sikt kan komma att äventyras på grund av brister i skogsvården och frånvaro av andra åtgärder i skogsskötseln. Vad gäller beståndsanläggning visar resultaten från riksskogstaxeringen att andelen icke godtagbar areal är hög och utgör av den skogsodlade arealen som taxerade 1981 och av den självsådda . Skogsodling, som ger det bästa resultatet, används fortfarande på en alltför låg andel av den slutavverkade arealen. Privata skogsägare som innehar en relativt sett större andel goda marker lämpliga för skogsodling visar de lägsta siffrorna över skogsodlad areal eller av den avverkade arealen. Det finns även ett betydande behov av hjälpplantering. Trots detta har andelen hjälpplanterad areal minskat . Röjning i plant- och ungskogar har varit eftersatt under en lång följd av år. Trots att en viss ökning av röjningsarealen har skett har inte detta varit tillräckligt för att täcka det årliga röjningsbehovet. F. n. uppgår det totala årliga röjningsbehovet, om eftersläpningarna skall kunna tas igen inom den tid man förutsatt i föreskrifterna till skogsvårdslagen, till ca 500 000 ha medan det röjs endast omkring hälften därav. Även när det gäller gallringen finns stora brister. Gallring är ju dels en skogsvårdsåtgärd, vilken medför en värdefullare tillväxt, dvs. grövre dimensioner i slutavverkningen, dels utgör gallringsvirket en viktig del i vedråvaran till skogsindustrin. Sålunda har förstagallringarna för liten omfattning och ofta görs gallringarna för sent i beståndet. Andra åtgärder för att förbättra virkeskvalitén och höja värdet på virkesavkastningen är bl. a. stamkvistning, en känd och beprövad metod, vilken fortfarande har en alltför blygsam omfattning. Vi anser att stamkvistning av tall bör inskrivas i skogsvårdslagen som en angelägen skötselåtgärd, eftersom stamkvistning är en säker metod för att öka produktionen av sågtimmer av hög kvalitet. Enligt gjorda beräkningar skulle den mängden sågtimmer som rotstockarna representerar erhålla en värdeökning på i runt tal . m3 sk. Stamkvistning kan bedrivas och skulle därför kunna bli den kompletterande sysselsättningen till de skogsvårdsåtgärder som endast kan bedrivas under barmark. Detta innebär att helårsanställningar blir möjliga med enbart skogsvård som sysselsättning. Den här i grova drag gjorda översikten av våra skogstillgångar visar nödvändigheten av åtgärder för att inte den långsiktiga hushållningen med skogsråvaran skall äventyras. De här redovisade bristerna är icke att hänföra till någon särskild ägarkategori, utan bilden är i stort sett densamma i storskogsbruket som i privatskogsbruket. Problemen i skogsnäringen består inte enbart av brister i skogsvården. Virkesförsörj ningen till skogsindustrin har inte fungerat tillfredsställande. Skogsindustrin har inte fått virke så att industrikapaciteten kunnat utnyttjas i den utsträckning som marknadsförutsättningarna medgett. Här vill vi dock poängtera att det självfallet inte kan vara industrins kapacitet som skall avgöra virkesleveranserna ur våra skogar. Men odiskutabelt är att avverkningarna har sjunkit kraftigt jämfört med av och 1970-talets första hälft. Frånsett då avverkningarna låg över vad som kan anses förenligt med en långsiktig hushållning, kan det nu fastslås att avverkningarna legat klart under den nivå som är förenligt med de fastlagda riktlinjerna. Nedgången i den genomsnittliga avverkningsnivån sammanhänger delvis med lågkonjunkturen 1977 och 1978, men virkesutbudet förbättrades inte nämnvärt när efterfrågan ökade. Här kan man, till skillnad från vad gäller brister i skogsvården, visa på hur awerkningsbenägenheten är olika mellan ägarkategorierna. Inom storskogsbruket skedde en överavverkning , och en sänkning av avverkningsnivån där är betingad av en anpassning till de långsiktiga målen. Det är alltså främst inom privatskogsbruket som en höjning av avverkningsnivån är möjlig. Mot bakgrund av detta tillsattes virkesförsörjningsutredningen för att utreda behovet av ytterligare statliga åtgärder och ändringar i beskattningsreglerna, för att påverka utbudet av virkesråvara. I direktiven sägs (Dir. 1979:124) att en förutsättningslös analys av tänkbara åtgärder bör genomföras. Utredningsarbetet bör inriktas på att i första hand föreslå åtgärder som bygger på ekonomiska stimulanser snarare än administrativa regleringar. Utredningen lade fram sitt betänkande (1981:81). Några genomgripande förslag står inte att finna. Detta är inte överraskande. Direktiven ger inte särskilt stort utrymme, och bristen på dataunderlag om skogen på de enskilda fastigheterna utgör stora problem för mer konkreta åtgärder. Några av de förslag som utredningen lade fullföljdes inte heller i den proposition som senare förelädes . Utredningen framhåller att ägarstrukturen inom skogsbruket förefaller ha förändrats på sådant sätt att möjligheterna att bedriva ett aktivt skogsbruk blivit allt sämre. När det gäller dagens ägarförhållanden inom privatskogsbruket, som de framgår av officiell statistik, olika undersökningar samt utredningens egen intervjuundersökning, presenteras följande: o av brukningsenheterna är fastigheter med enbart skog, medan har både jordbruksmark och skogsmark, o av den privata skogsmarksarealen ägs av dödsbon. Företrädesvis har dödsbona två eller flera ägare, o Av det totala antalet brukningsenheter på ca 235 000 ägs av flera personer. Antalet privatskogsägare är över 300 000 personer, o Flerägandet är särskilt utbrett i vissa delar av landet, särskilt , , och . o av skogsägarna är pensionärer, vilket är betydligt högre andel än för befolkningen som helhet, o Andelen pensionärer är högre bland de skogsägare som har enbart skog () jämfört med kombinerade jord- och skogsbrukare (). Även andelen kvinnor är högre i den förra gruppen, o Ungefär en tredjedel av samtliga skogsägare är utbor, dvs. skogsägare som inte bor stadigvarande på sin brukningsenhet. o av skogsägare med enbart skog är utbor. o För många av utborna () är avståndet mellan bostad och skogsmark relativt litet, o Endast en mindre del () av skogsägarna är huvudsakligen sysselsatta med skogsbruk, o Av ägare till brukningsenheter med enbart skog är huvudsakligen sysselsatta med jord- eller skogsbruk, o av privatskogsägarna är heltidssysselsatta utanför brukningsenheten. Andelen är högre bland skogsägare på brukningsenheter med enbart skog () jämfört med skogsägare på kombinerade företag () Den här redovisade sammanställningen över det privata skogsbruket visar med tydlighet vilka problem som föreligger för att få till stånd en fungerande virkesförsörjning. Inte minst visas problemets vidd av att privatskogsägarna innehar ca hälften av landets skogsmarksareal, där av landets virkesförråd finns. Kunskapen om skogstillståndet på de olika skogsfastigheterna är i stor utsträckning mycket bristfällig för att inte säga helt obefintlig. F. n. finns ca 35 000 fastighetsanknutna skogsbruksplaner. Dessa planer täcker ca skogsmark. fastigheter som innehar skogsbruksplaner är ca . Eftersom medelstorleken på samtliga skogsbruksfastigheter är ca innebär detta att skogsbruksplaner till stor del endast finns på de större fastigheterna. Förekomsten av skogsbruksplaner och skogsinventeringar har också en kraftig regional snedvridning. Vissa län har en 80-90-procentig täckning av skogsarealen, medan vissa andra län endast har en 20-30-procentig täckning. F. n. har man tillgång till skogsbruksplaner och översiktliga skogsinventeringar för ca skogsmark, vilket utgör av totala privata skogsmark. Det här förhållandet innebär att några enkla och övergripande åtgärder, typ avverkningskonto, i det förslag som regeringen lät gå till lagrådsremiss, inte står att finna för att få till en väl fungerande virkesförsörjning. I regeringens proposition 1982/83:145 föreslås vissa skogspolitiska åtgärder bl. a. i syfte att förbättra virkesförsörjningen. I propositionen anför departementschefen att problemen med virkesförsörjningen till stor del är strukturella. Detta bör rimligen innebära att dessa problem kräver strukturella lösningar. Här kunde man tänka sig lösningar som gemensamhetsskogar eller att skogsägare - framför allt då passiva sådana med små och orationella brukningsenheter- får arrendera ut skogen till skogsarbetarkooperativ. Man kan också tänka sig inrättande av skogsbruksområden, där ägare av skog som inte brukar den aktivt har anställda skogsarbetare som sköter skogsmarken. Vi kan inte se, som antyds i propositionen, lämpligheten av att storskogsbruket skulle ställa sina resurser till privatskogsbrukets förfogande, eftersom storskogsbruket inte självt klarar av de nödvändiga skogsvårdsåtgärderna. Det kunde bl. a. få till följd en ännu sämre skogsvård inom privatskogsbruket. väntas strukturutredningen för jord- och skogsbruket lämna sitt förslag , varför vi avvaktar med att vidareutveckla tänkbara åtgärder på detta område. I det följande kommer vi att beröra de i propositionen föreslagna åtgärderna, samt även framföra synpunkter och förslag på andra åtgärder på skogsnäringens område som enligt vår mening är mycket angelägna. Regeringen föreslår en ändring i 9 § skogsvårdslagen så att en gallringsskyldighet införs. Som redan påtalats i motionen så finns det stora brister i dagens skogsbruk vad gäller benägenhet att gallra skogen. Man kan här i viss utsträckning finna en medveten återhållsamhet i gallringsåtgärder, eftersom man från främst storskogsbrukshåll talat om det gallringsfria skogsbruket. Detta har haft sin grund i de maskinella awerkningsformerna som infördes . Dessa maskiner var inte så lämpade att användas vid gallring. kan man med fog ifrågasätta om maskinell gallring är lämplig, eftersom man har presenterat rapporter som visar en tillväxtminskning av skogen på efter maskinell gallring. Det främsta motivet för gallring är långsiktiga skogsskötselskäl. Men även i ett annat avseende är det nödvändigt att gallring genomförs. Tas löwirket ut vid gallring kommer problemet med lövslyt att minska, eller helt upphöra, när slutavverkningen har gjorts. Vi har således inte något att erinra mot att gallringsskyldighet införs. Vad vi däremot inte kan instämma i är departementschefens bedömning, att eftersom det eftersläpande röjningsbehovet hämtas in och skogsägarna lever upp till den föreskrivna röjningsskyldigheten minskar behovet av de tidigaste gallringarna. Om man vill få fram bestånd med grova dimensioner och bra kvalitet samt till fullo utnyttja markens virkesproducerande förmåga, bör minst två eller i vissa fall tre gall ringar företas i beståndet. Därför bör inte den nu föreslagna gallringsskyldigheten begränsas till att enbart gälla den yngre skogen som inte har blivit röjd eller på rätt sätt. De farhågor som finns om att en generell gallringsskyldighet medför en risk, eller kan få till följd att gallring sker i fel bestånd, kan förhindras om gallringsmallar följs. Vi anser därför att gallringsskyldigheten skall anses generell, och att det i tillämpningsföreskrifterna klart skall framgå att befintliga gallringsmallar skall utgöra grunden för gallringsskyldigheten. Detta bör ge regeringen till känna. Ändring föreslås även i 14 § där en allmän skyldighet att avverka en del av den skog som är slutawerkningsmogen införs. Denna paragraf får , genom den föreslagna ändringen, en karaktär av vanhävdsparagraf, och detta hälsar vi med tillfredsställelse. Den nu föreslagna avverkningsskyldigheten är vad som kan vidtas i väntan på att skogsbruksplaner upprättas och mera precisa bestämmelser kan åläggas skogsägarna. Vi anser det också vara möjligt att med ganska enkla medel sortera ut de största syndarna när det gäller passivt ägande av skog och i enlighet med denna paragraf göra åläggande om avverkning. Skogsvårdsstyrelsema har statistik över gjorda åtgärder, avverkning och skogsvård m. m., bakåt i tiden. Likaså finns ett utmärkt kartmaterial över skogsfastigheterna, ett kartmaterial som förnyas i perioder . På dessa kartor är det möjligt att urskilja beståndsgränser och försök pågår att med kartor som grund, även fastställa skogens ålder. Det är sålunda helt möjligt att i kontorsmiljö göra en första grovsortering, att skilja ur de fastigheter som har gammal skog och som inte heller i övrigt sköter skogen. Här har, som i övriga skogliga sammanhang, skogsvårdsstyrelsema en viktig roll. Det är därför angeläget att tillsynsmyndigheten får tillräckliga resurser. Till detta återkommer vi senare i motionen i anledning av anslagsförslagen. Det föreslås också en ny paragraf i skogsvårdslagen, 21a, där krav ställs att det för varje brukningsenhet skall finnas en skogsbruksplan med riktlinjer för skogens skötsel på enheten. Detta är ett krav som vårt parti ställt , eftersom kunskapen om skogstillgångarna är en nödvändighet för att kunna uppnå en avverkning i nivå med tillväxten och detta då i överensstämmelse med riktlinjen om ett långsiktigt skogsbruk. När planerna har upprättats på alla fastigheter, har också grunden skapats för andra nödvändiga åtgärder för att få till stånd en väl fungerande virkesförsörjning och en riktig hushållning med våra skogstillgångar. Om skogsbruksplanerna skall kunna vara inrättade , då avverkningarna skall bedömas, krävs ökade resurser till skogsvårdsstyrelserna. Det behövs fler planläggare och resurser för att utbilda dessa personer. Behovet av särskilda åtgärder för detta kan lämpligen bedömas vid nästa års budgetbehandling. Vi förutsätter att samråd därvid sker med . Anslagsfrågor för /84 Vårt parti har länge hävdat att tillsynsmyndigheten bör ges en större roll i skogspolitiken. Därför har vi krävt större resurser till skogsvårdsstyrelserna. Att tillsynsmyndigheten får erforderliga resurser är en förutsättning för att den skogspolitiska målsättningen skall uppnås och att de problem som finns inom skogsbruket skall kunna lösas. Detta skulle också innebära, förutom en bättre skötsel av våra skogstillgångar, positiva effekter på sysselsättningsmöjligheterna i skogsbygderna samt inom skogsnäringen i stort. I anledning av prop. 1982/83:100 bil. 11 föreslog vi en höjning av anslaget till skogsvårdsstyrelsernas myndighetsuppgifter utöver regeringens förslag på 15 milj. kr. tillmötesgår regeringen i stor utsträckning detta förslag genom att föreslå ytterligare 10 milj. kr. Vi kommer därför inte nu att strida för de miljoner som skiljer oss åt, utan återkommer vid nästa budgetbehandling. Vi vill emellertid betona att det föreliggande resursbehovet inte kan anses tillgodosett med det anslag som föreslås. Stöd till byggande av skogsvägar I propositionen föreslås ett anslag på 50 milj. kr. för stöd till byggande av skogsvägar. Vi motsätter oss starkt att storskogsbruket erhåller detta stöd. Bidrag till byggande av skogsvägar inom privatskogsbruket kan ha en positiv verkan på avverkningsbenägenheten. Med den ägosplittring som där råder kan det vara en nödvändig åtgärd för att samordna avverkningarna. däremot att storskogsbruket själva kan bära de kostnader som byggande av skogsvägarna innebär. I de allra flesta fall finns det en klar lönsamhet i att bygga skogsvägar i stora sammanhängande skogsområden. Vi vill med bestämdhet hävda att de skogsvägar som byggts i storskogsbruket även skulle ha byggts utan att bidrag hade utgått. Om man ser till de totalt beviljade statsbidragen under /81 erhöll de privata skogsägarna lite drygt hälften av beviljade 55 milj. kr. Vad gäller det skogliga stödområdets inre zon och fördelningen av AMS-stöd tillbyggande av skogsvägar så erhöll skogsbolagen av stödet. anförs det statsfinansiella läget, vilket problem vi inte heller bortser från, som skäl mot höjda anslag till angelägna behov. Det talas ofta också om nödvändigheten av hårda prioriteringar. Här anser vi möjligheten att spara och prioritera finns och detta kan ske genom att bidraget till byggande av skogsvägar endast utgår till det privata skogsbruket. Till följd av detta bör därför anslaget under D 7 Stöd till byggande av skogsvägar fastställas till 30 milj. kr. På ett flertal ställen i motionen har påtalats nödvändigheten av olika åtgärder i skogsbruket. I det följande vill vi peka på några sådana som bör övervägas. 6 § i skogsvårdslagen I debatten om virkesförsörjningen har det från olika håll hävdats att den nuvarande utformningen av 6 § i skogsvårdslagen gör regeln om awerkningsskyldigheten i det närmaste verkningslös. Förslag har ställts att bestämmelsen bör ändras så att överårighet föreskrivs som enda kriterium och att denna bestämmelse bör förenas med en möjlighet till undantag för kvalitativt högvärdiga bestånd och bestånd som har hög löpande tillväxt. Det är också både nödvändigt och försvarbart att i vissa fall behålla äldre betstån för att vinna en produktion av högvärdigt gagnvirke. Men att överårigheten inträder först när beståndets ålder överstiger den lägsta tillåtna slutawerkningsåldern torde i många fall innebära ett slöseri med markens virkesproducerande förmåga. bör kunna göras mer flexibla utan att tumma varken på den lägsta slutawerkningsåldern eller värdetillväxten. Vi anser därför att denna bestämmelse bör ses över, och detta bör ge regeringen till känna. Allt talar för en ändrad skogsbeskattning. Rent allmänt bör en sådan beskattningsform slå hårdast mot de skogstillgångar som bör avverkas och sådana som inte föryngras . Däremot bör den vara generös mot alla skogsvårdsåtgärder och kanske neutral mot gallring, som både är en skogsvårdsåtgärd och en avverkning. För att tillämpa ett sådant system måste man ha tillgång till god information om skogen på den enskilda fastigheten som är beskattningsenhet. I och med att skogsbruksplaner upprättas på skogsfastigheterna läggs den nödvändiga grunden för att införa en ändrad skogsbeskattning. En sådan beskattning kan ske på olika sätt, skatt på tillväxten eller skatt på outförda åtgärder. Det väsentliga i sammanhanget är att beskattningen befordrar en bra skötsel av skogsfastigheterna, både i fråga om skogsvården och avverkningen. Vi anser därför att man redan nu bör utreda frågan om en skogsbeskattningsreform, vilken kan införas när skogsbruksplanerna till fullo är upprättade. Detta bör ge regeringen till känna. Redan nu finns en skogsvårdsavgift som uttas på en fastighets skogsbruksvärde, dessa medel används för vissa åtgärder inom skogsnäringen. Vi har i anslutning till budgetpropositionen föreslagit ett med 15 milj. kr. förhöjt anslag till skogsvårdsstyrelsernas myndighetsuppgifter, vilket regeringen nu till en del tillmötesgått. Trots detta har vid en bestämda uppfattningen att det behövs ännu större resurser och en ännu bättre tillsyn. Inte minst behövs en sådan för storskogsbruket. Enligt har endast av styrelsernas resurser använts för tillsyn i storskogsbruket. påvisar i sin anslagsframställning att bristerna i skogsvården är desamma inom storskogsbruket som i övrigt. Vi utgår också ifrån att varje åtgärd för att förbättra virkesförsörjningen måste följas och kontrolleras med skärpa av tillsynsmyndigheten, om vi inte skall utsätta oss för risken att äventyra en långsiktig användning av våra skogstillgångar. Skogsindustrin har tvingats importera marginalvirke till stora merkostnader. Det måste därför vara en angelägenhet av stort intresse för skogsindustrin att virkesförsörjningen fungerar och att behovet av import minskar eller helt upphör. Vi anser därför att även industrin skall bidra ekonomiskt till åtgärder som även avser att förbättra virkesförsörjningen. Ävenså kan dessa medel användas till forskning och utveckling av vidareförädlingsindustrin. Därför bör en produktionsavgift uttas av trävaruindustrin (exkl. trämöbel) och massa-, pappers- och pappersvaruindustrin. En sådan avgift på försäljningsvärdet skulle exempelvis f. n. ge ca 27 milj. kr., om avgiften fastställdes till . Vi anser därför att denna fråga bör utredas och förslag läggas till om införandet av en sådan avgift. Detta bör ge regeringen till känna. Det råder en mycket stor arbetslöshet i skogskommunerna.