mot · G6021464 · 1983-01-24 00:00:00 — m. fl. Utgångspunkten för de riktlinjer för jordbrukspolitiken, som antogs av , är att landets naturliga resurser för jordbruksproduktion skall utnyttjas och att familjelantbruket skall vara den dominerande företagsformen. Från dessa utgångspunkter har uppställts vissa mål för jordbrukspolitiken bl. a. rörande produktionen. Detta produktionsmål har utformats som delmål avseende åkerarealen, mjölkproduktionen och driftsinriktningen i övrigt. Vad gäller åkerarealen innebär beslutet att ungefär nuvarande åkerareal skall bibehållas. För animalieprodukter skall eftersträvas att balans i stort sett uppnås mellan produktion och avsättningsutrymme inom landet. Det överskott som uppstår till följd av ställningstagande beträffande åkerarealen skall i första hand utgöras av spannmål. Mot bakgrund av vad som uttalats i fråga om produktionsmålet innefattade beslut också riktlinjer för styrning av animalieproduktionens utbyggnad. Syftet med en sådan styrning skall enligt beslutet vara att begränsa utbyggnaden av större företag och ge utrymme för en ökad animalieproduktion vid utvecklingsbara företag samt att undvika en besvärande överskottssituation och uppnå en bättre regional balans. I konsekvens härmed uttalade att statligt investeringsstöd inte skall utgå till investeringar för mer omfattande produktion av svin, ägg och broiler. Denna princip har senare utvidgats till att också avse nötkreatur. Efter överenskommelser vid prisöverläggningarna och beslut av regering och riksdag har införts ett system med differentierade avgifter inom äggproduktionen och differentierade pristillägg, s. k. strukturstöd, inom slaktsvinsproduktionen. utgår inom mjölkproduktionen ett leveranstillägg, som också ger mindre producenter vissa prisfördelar. Detta tillägg ingår dock som en del i den s. k. låginkomstsatsningen. Vid riksdagsbehandlingen förekom två motioner från , där det begärdes att frågan om etableringskontroll som metod för styrning av animalieproduktionen, främst utbyggnaden i form av större anläggningar, skulle studeras närmare. I beslutet förutsatte att frågan skulle följas med uppmärksamhet och att regeringen och berörda samhällsorgan skulle lägga fram de förslag till ytterligare åtgärder som befanns motiverade för att styrningen av produktionsutvecklingen skulle få åsyftad effekt. Motioner i samma ärende har behandlats av . a. innehöll en motion från ett komplett har i sina beslut hänvisat till tidigare uttalanden. har produktionen av animalieprodukter ökat. Denna produktionsutveckling har fortsatt , trots att konsumtionen stagnerat eller t. o. m. minskat. Det gäller särskilt i fråga om nötkött och fläsk. Därigenom har uppkommit allt större exportöverskott. Även för mjölk, ägg och broiler är situationen mycket bekymmersam. Invägningen av mjölk har ökat mycket kraftigt, och de prishöjningar som skett på mejeriprodukter har till stor del fått tas i anspråk för att täcka kostnaderna för exportbidrag. Detsamma gäller övriga animalieprodukter. Producentpriserna har därför inte kunnat höjas i takt med kostnadsökningarna, och det uppstår en inkomsteftersläpning för jordbrukarna. Det är därför mycket angeläget att den beslut eftersträvade produktionsbalansen för animalieprodukter möjligt blir återställd. Uppenbart är dock att de stymedel, som utnyttjats, inte är tillräckliga för att detta syfte skall uppnås. tillkallades en kommitté med uppdrag att som en förberedelse till förestående prisöverläggningar bl. a. söka vägar för att uppnå en bättre produktionsbalans. Bland de åtgärder som kommittén förordade var en tidsbegränsad etableringskontroll i första hand avseende fläskproduktionen. Vid överläggningarna om prisregleringen förtiden efter aktualiserades frågan, men något konkret förslag till lagstiftning utarbetades inte av jordbruksnämnden. Inom nämnden och mellan delegationerna förelåg delade meningar om det lämpliga i att genomföra en etableringskontroll. I proposition 1981/82:209 om reglering av priserna på jordbruksprodukter, m. m. framhölls att det var nödvändigt att produktionen av animalieprodukter bättre anpassades till efterfrågan inom landet i enlighet med riktlinjerna beslut. I nuvarande läge var det därför angeläget att nyetableringar och utbyggnad av stora besättningar inte kommer till stånd. Det framhölls vidare att utan etableringskontroll i någon form kan samhället påverka endast sådana objekt, som är beroende av statligt stöd. Mot den bakgrunden var det nödvändigt att lantbruksstyrelsen och jordbruksnämnden utnyttjade de möjligheter som finns att förhindra en utbyggnad av animalieproduktionen. Vid riksdagsbehandlingen av prisregleringspropositionen förelåg bl. a. två motioner från med förslag till åtgärder för begränsning av investeringar i animalieproduktion eller etableringskontroll. I anledning därav gjorde ett uttalande vari förordades att man från regeringens sida gör hithörande frågor till föremål för ytterligare överväganden. Med anledning av uttalande vid behandlingen av prisregleringspropositionen utarbetades i en promemoria om styrning av animalieproduktionen. Promemorian som överlämnades innehåller dels en beskrivning av den jordbrukspolitiska bakgrunden, produktions- och konsumtionsutvecklingen samt nu gällande ordning för styrning av animalieproduktionen, dels ett komplett förslag till lag om tillstånd till nybyggnad av vissa djurstallar. Någon ytterligare utredning i denna fråga behövs därför inte. Den i promemorian redovisade utvecklingen och vad som hänt visar enligt vår uppfattning att det nu är nödvändigt att tillgripa särskilda åtgärder för att få till stånd en bättre produktionsbalans inom animalieproduktionen. Överskotten verkar nu som en prispress som drabbar samtliga producenter, även dem som medverkar till att begränsa produktionen genom att t. ex. inte utnyttja hela kapaciteten i djurstallarna trots att detta för den enskilde skulle vara ekonomiskt fördelaktigt. Vi vill betona att produktionsbalansproblemen i jordbruket hänger samman med att den enskilda producenten av t. ex. slaktsvin eller ägg alltid kan räkna med att ha avsättningen tryggad även om han ökar ut produktionen i en överskottssituation. Den regleringskostnad som uppstår genom att exportpriset är lägre än priset inom landet fördelas på alla producenter eller på hela jordbrukarkollektivet. Vi har länge hävdat att dessa kostnader borde fördelas så att storproducenterna får bära en större andel än mindre producenter. Det nuvarande strukturstödets omfördelningseffekt är mycket begränsad och borde skärpas avsevärt. Vi vill också betona att en påtaglig förbättring av produktionsbalansen inte kan åstadkommas snabbt utan mycket allvarliga påfrestningar för enskilda producenter. Det gäller därför att finna en sådan kombination av åtgärder som är effektiva, men som ändå medför anpassningsproblem som är rimliga. a. bör direkt kapitalförstöring undvikas. Behovet av produktionsanpassning understryks av att prispressande överskott nu också finns i övriga och . De nuvarande förhållandena på världsmarknaden medför därför att kostnaderna för exporten av animalieprodukter tenderar att öka. Situationen är alltså den att världsmarknadspriserna är låga trots att de fysiska behoven av livsmedel inte på långt när kan tillgodoses. Svält och undernäring är fortfarande en daglig följeslagare för hundratals miljoner människor. På många håll i världen är livsmedelsbristen katastrofal. I vårt grannland är livsmedel ransonerade. Ansvaret för att efter förmåga ge vårt bidrag till livsmedelsförsörjningen i världen är därför minst lika stort som . Någon förbättring av det säkerhetspolitiska läget, som minskar vårt behov av att upprätthålla en hög livsmedelsberedskap, har heller inte inträffat. har det skett en kontinuerlig ökning av vår sårbarhet på detta område. Det finns således inte något skäl för oss att nu ompröva beslut om att en utgångspunkt för jordbrukspolitiken skall vara att landets naturliga resurser för jordbruksproduktion skall utnyttjas. Inte heller finns det anledning att ompröva produktionsmålet enligt vilket balans mellan produktion och avsättningsutrymme skall eftersträvas för animalieprodukterna. Det överskott sorn uppstår bör i första hand tas ut som spannmål dit också oljefrö bör räknas. Detta är i dagens läge det bästa sättet på vilken vi kan ta vårt ansvar för livsmedelsförsörjningen i världen. Vi vill också understryka det särskilda ansvar för detta överskott, som åvilar staten och som är en konsekvens av beslutet i fråga om åkerarealen. En minskning av animalieproduktionen leder till totalt sett sänkta intäkter för jordbruket. Den leder också till större överskott av spannmål, eftersom foderförbrukningen minskar. Detta kan till viss del motverkas genom en ökad användning av hemmaproducerat foder och en minskning av importen av främst proteinfoder. Vi utgår från att åtgärder vidtas för att stimulera också en sådan omläggning av växtodlingen. Det kan bl. a. ske genom särskilt stöd till ärtodling. Även möjligheterna att odla energigrödor bör utnyttjas. Vi vill dock framhålla att sådan växtodling sannolikt inte ger bättre utbyte än spannmålsodling för export. De åtgärder som vidtagits för att styra och begränsa animalieproduktionen har inte gett resultat. Vi kan inte heller godta att kostnaden för överskotten tillåts fungera som prispress och därmed som inkomstpress mot jordbrukarna. Det vore att helt åsidosätta det viktiga inkomstmålet beslut. Vi menar att det ligger ett stort ansvar på jordbrukets organisationer att få medlemmarna att inse riskerna av en för stor produktion och därmed nödvändigheten av att en anpassning sker. Men staten har också ett ansvar. Det gäller såväl inriktningen av rådgivningen från lantbruksnämnderna som jordbrukspolitiska insatser. Anpassningen av animalieproduktionen skulle underlättas om staten gjorde en konkret utfästelse att svara för exportkostnaderna för den spannmål som friställs genom produktionsminskningen. Eventuellt skulle det kunna ske inom ramen för biståndsverksamheten. I ovannämnda promemoria från föreslås att investeringskontroll införs i fråga om ny-, till- och ombyggnader av djurstallar för svin och fjäderfä. Av praktiska skäl bör kontrollen inte avse mjölk- och köttproduktionen. Runt om i landet finns djurstallar som med relativt begränsade reparationer och installationer kan utnyttjas för mjölkoch köttproduktion eller till utökning av befintliga besättningar. En kontroll av att så inte sker skulle bli mycket svår. Däremot är det knappast möjligt att utan avsevärda investeringar i anläggningar starta produktion av svin eller fjäderfä av någon betydelse. Kontrollen föreslås bli utövad genom en tillståndsprövning. Vi är medvetna om att en investeringskontroll som begränsar eller hindrar tillkomsten av nya djurplatser inte kan få någon snabb effekt på produktionsvolymen. Införandet av en sådan kontroll får dock inte bara en fysisk utan också en psykologisk effekt, som bör underlätta anpassningen av produktionen. Vi anser därför att det är angeläget att investeringskontroll införs utan dröjsmål och att den bör ges den utformning, som föreslagits i promemorian. Tillståndsprövningen bör således i princip omfatta alla ny-, till- och ombyggnader av djurstallar för svin och fjäderfä. Syftet bör bara att så långt möjligt begränsa tillkomsten av nya djurplatser, som kan leda till en ökning av produktionen och därmed exportkostnaderna. Kontrollen bör tillämpas så att tillkomsten av nya stora enheter helt förhindras. Ansökningar från utvecklingsbara lantbruk bör prövas med hänsyn till behovet av att åstadkomma ett tillräckligt försörjningsunderlag för brukaren och dennes familj, exempelvis i anslutning till generationsskifte eller annat förvärv. Avsikten bör alltså vara att genom att hindra fortsatt utbyggnad av redan stora enheter ge visst utrymme för investeringar i mindre anläggningar. Införandet av investeringskontroll bör ske genom en särskild lag, som bör benämnas lag om tillstånd till nybyggnad av vissa djurstallar. Tillsynen av lagen bör utövas av lantbruksstyrelsen och lantbruksnämnderna. Lagen bör vara i kraft så länge överskottsproduktion som pressar producentpriserna kan befaras uppkomma. Giltighetstiden bör dock nu begränsas till . Har produktionen då inte kommit i balans får prövas om kontrollen skall fortsätta eller om andra åtgärder bör vidtas. Det bör ankomma på lantbruksstyrelsen och jordbruksnämnden att gemensamt utvärdera kontrollen. Den förordade lagen bör inledas med en bestämmelse som anger att syftet med den är att motverka en ökning av viss animalieproduktion (1 §). Lagens nästa paragraf (2 §) bör ange tillämpningsområdet, genom att däri föreskrivs att nybyggnad av djurstallar för svin och fjäderfä får ske endast efter tillstånd av lantbruksnämnden. Tillståndsprövningen skall gälla nybyggnad på såväl jordbruksfastighet som annan fastighet. Beskrivningen av vad som förstås med nybyggnad bör ansluta sig till beskrivningen i djurstallkungörelsen, vilken beskrivning hänvisar till vissa bestämmelser om nybyggnader i byggnadsstadgan (1959:612). Till nybyggnad skall sålunda räknas utom uppförande av en helt ny byggnad även tilleller påbyggnad av en befintlig byggnad och ombyggnad eller sådan genomgripande ändring av en byggnad som kan jämföras med en ombyggnad. Också den åtgärden att ett djurstall inreds i en byggnad som förut varit använd till annat ändamål bör vara likställd med nybyggnad. Prövningen enligt lagen bör samordnas med den obligatoriska djurskyddsprövningen enligt djurstallkungörelsen, varigenom sistnämnda prövning kan begränsas till de fall som får tillstånd enligt den nu föreslagna lagen. 3 § i lagen bör reglera de kriterier som skall gälla för att tillstånd skall kunna lämnas. Tillstånd bör alltid lämnas för nybyggnader som är avsedda att ersätta befintliga eller t. ex. genom brand raserade djurstallar under förutsättning att åtgärden inte medför någon nämnvärd ökning av produktionen. I andra fall bör tillstånd få lämnas endast om nybyggnaden bedöms vara angelägen för att skapa ett tillfredsställande försörjningsunderlag för brukaren och dennes familj. Härvid skall beaktas inkomster från såväl företaget ensamt som annan bestående förtjänstmöjlighet. Strävan att främja familjelantbruket bör föranleda att det sätts en övre gräns för den utbyggnad som kan tillåtas i de här aktuella fallen. Det bör ankomma på regeringen, eller efter regeringens bemyndigande, lantbruksstyrelsen att för den enhetliga tillämpningen hos nämnderna ange dessa gränser i verkställighetsföreskrifter till lagen. Som riktmärke för den totala produktionen efter begärd utbyggnad bör därvid i fråga om svinproduktion gälla 800 stallplatser för slaktsvin eller motsvarande utrymme vid smågris- eller integrerad produktion. Beträffande fjäderfäproduktionen bör som riktmärke gälla 8 000 stallplatser för höns eller broiler. I verkställighetsföreskrifterna bör vidare preciseras vad som skall förstås med ett tillfredsställande försörjningsunderlag för brukaren och dennes familj. Som ett tredje stycke i 3§ bör tas upp en regel om att ett tillståndsbeslut kan förenas med villkor enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar. Ett sådant villkor kan t. ex. ta sikte på att begränsa möjligheterna att utvidga produktionen i ett stall utöver de begränsningar som ligger i stallets byggnadstekniska utformning. Om det i någon av de aktuella produktionsgrenarna inte längre befaras uppkomma överskott som föranleder problem, skall kontrollen för den grenen tas bort. Uppgiften att meddela föreskrifter om ändring av lagens tillämpningsområde bör ligga hos regeringen. Bestämmelser om avsteg från tillståndsplikten bör tas upp i 4 § i lagen. Tillsynen över lagens efterlevnad bör utövas av lantbruksnämnderna med lantbruksstyrelsen som central tillsynsmyndighet. bör ha befogenhet att ingripa mot den som har brutit mot tillståndsplikten eller mot villkor i ett tillståndsbeslut. Ett ingripande bör ske i form av ett föreläggande som kan förenas med vite. Ett sådant föreläggande kan avse förbud att fortsätta vidare byggnadsåtgärder. Har stallbyggnaden redan färdigställts, bör tillsynsmyndigheten i ett föreläggande kunna föreskriva att byggnaden inte får utnyttjas i en omfattning som överskrider tidigare produktion vid företaget i fråga. Tillsynsmyndigheterna bör vidare ha sedvanliga befogenheter att kunna avkräva den mot vilken tillsynen riktas behövliga upplysningar och handlingar samt att få tillträde till djurstallar eller andra anläggningar. Bestämmelser om tillsynen bör tas in som 5 § i lagen. För brott mot lagen bör i 6 § föreskrivas böter, vilken påföljd får anses vara tillräcklig. Vid denna bedömning har beaktats att det fr. o. m. föreligger vidgade möjligheter till förverkande av ekonomiska fördelar som uppkommit hos en näringsidkare till följd av ett brott. I en besvärsbestämmelse (7 §) bör anges att beslut av lantbruksnämnderna får överklagas hos lantbruksstyrelsen och beslut av styrelsen hos regeringen. I övergångsbestämmelser till lagen bör uttryckligen anges att lagen inte är tillämplig i fråga om byggnadsåtgärder som pågår när lagen träder i kraft. Vad som vidare bör regleras är vilken verkan som skall tilläggas avtal om nybyggnader som ingåtts före lagens ikraftträdande. Man bör här skilja mellan avtal som träffats före och avtal som träffats efter det här aktuella förslagets offentliggörande. Avtal om nybyggnad som ingåtts innan förslaget om investeringskontroll blev känt bör berättiga till tillstånd, medan avtal som slutits efter offentliggörandet i princip inte bör leda till att tillstånd beviljas i större utsträckning än som kan följa av 3 §. Tillståndsprövningen bör ankomma på lantbruksnämnderna. Enligt nu redovisade överväganden har upprättats förslag till lag om tillstånd till nybyggnad av vissa djurstallar. Förslaget fogas som bilaga till denna motion. 1. att godkänner de riktliner för styrning av animalieproduktionen som angetts i motionen, 2. att antar föreliggande förslag till lag om tillstånd till nybyggnad av vissa djurstallar. () () . () () () () () () () Lag om tillstånd till nybyggnad av vissa djurstallar Härigenom föreskrivs följande. 1 § Denna lag avser att motverka att viss animalieproduktion ökar i omfattning. 2 § Nybyggnad av djurstallar för svin eller fjäderfä får ske endast efter tillstånd av lantbruksnämnden. Med nybyggnad förstås i denna lag uppförande av en helt ny byggnad, till- eller påbyggnad av en befintlig byggnad, ombyggnad eller någon annan ändring av en yttre eller inre utförande som är så genomgripande att ändringen kan anses jämförlig med ombyggnad, inredande till stall av en byggnad som förut varit använd till ett annat ändamål. 3 § Tillstånd skall lämnas, om nybyggnaden är avsedd att ersätta ett djurstall för svin eller fjäderfä och den inte medför att produktionen av dessa djurslag vid företaget ökas i nämnvärd omfattning. I andra fall än som avses i första stycket får lantbruksnämnden lämna tillstånd till nybyggnad endast om åtgärden är angelägen för att skapa ett tillfredsställande försörjningsunderlag för brukaren och dennes familj. Tillstånd kan förenas med villkor enligt de närmare föreskrifter som regeringen meddelar. 4 § Om det inte längre föreligger risk för att produktionen av svin eller fjäderfä skall överstiga efterfrågan inom landet i en omfattning som är ekonomiskt betungande för jordbruket, skall föreskrifter om avsteg från tilltåndsprövningen meddelas av regeringen. 5 § Lantbruksstyrelsen och lantbruksnämnderna utövar tillsynen över efterlevnaden av denna lag. Lantbruksstyrelsen har den centrala tillsynen och lantbruksnämnden utövar den fortlöpande tillsynen inom länet. När det behövs för tillsynen enligt denna lag, har en tillsynsmyndighet rätt att på begäran få upplysningar och handlingar och att få tillträde till djurstallar och andra anläggningar. En tillsynsmyndighet får förbjuda att byggnadsarbete fortsätts om det är uppenbart att arbetet strider mot denna lag. Har en nybyggnad utförts i strid mot denna lag, får en tillsynsmyndighet förelägga ägaren av företaget att inte utnyttja byggnaden i en omfattning som överskrider tidigare produktion vid företaget. Förbud eller föreläggande skall förenas med vite. 6 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 2 § eller mot villkor som meddelats i beslut om tillstånd enligt 3 § döms till böter. 7 § beslut enligt denna lag får överklagas hos lantbruksstyrelsen genom besvär. Beslut av lantbruksstyrelsen får överklagas hos regeringen genom besvär. Denna lag träder i kraft och gäller till och med utgången av . Denna lag tillämpas inte i fråga om byggnadsåtgärder som pågår när lagen träder i kraft. Har avtal om en nybyggnad som omfattas av tillståndsplikt enligt 2 § denna lag ingåtts före , får lantbruksnämnden lämna tillstånd till nybyggnaden även om fall som avses i 3 § inte är för handen. Om besvär mot nämndens beslut gäller vad som sägs i 7 §.