mot · G602996 · 1983-01-24 00:00:00 — m. fl. Genom beslut har regeringen tillsatt en utredning angående utformningen av en livsmedelspolitik. Av de direktiv som offentliggjordes framgår emellertid att kommitténs huvuduppgift blir att göra en översyn av de riktlinjer för jordbrukspolitiken som antogs av 1977. Även om skrivningen i direktiven är oklar synes avsikten vara att den statliga rationaliseringspolitiken faller utanför uppdraget. Vissa delfrågor skall utredas med förtur och resultaten presenteras . Hela utredningen skall vara klar . Tidsschemat är således mycket snävt och torde inte möjliggöra några djupgående analyser. Enligt vår uppfattning finns det f. n. inte någon anledning att ompröva de riktlinjer för jordbrukspolitiken, som drogs upp beslut. De snäva tidsmarginaler som kommittén fått visar också att det mindre är sakliga motiv och mera politiska överväganden som motiverat utredningens tillkomst. De nuvarande riktlinjerna för jordbrukspolitiken har inte, som det görs gällande i direktiven, blivit inaktuella till följd av den ekonomiska utvecklingen. Det är en sak att denna utveckling blivit avsevärt mer ogynnsam än någon räknade med när beslutet togs och att detta haft en negativ effekt på jordbruket och lett till kraftigt sänkta realinkomster. Det är också klart att jordbruksnäringen är särskilt känslig för höga räntor och energipriser liksom för sänkta realinkomster för konsumenterna. Men därav kan man inte dra slutsatsen att jordbrukspolitiken är fel och måste ändras. var situationen för jordbruket ganska gynnsam. Det omdömet gäller särskilt om man jämför med de mycket svåra åren , då socialdemokraterna drev en hård politik, som syftade till en snabb bantning av jordbruksnäringen. Resurser skulle på så sätt överföras till andra näringar och till den offentliga sektorn, varigenom man räknade med att uppnå stora samhällsekonomiska vinster. Dessa tankegångar låg till grund jordbrukspolitiska beslut och ledde till stora motsättningar mellan den socialdemokratiska regeringen och jordbrukarna. talar socialdemokraterna ofta om behovet av samförstånd kring jordbrukspolitiken. Det kan tolkas som ett senkommet erkännande av att deras konfrontationspolitik var felaktig. Det märkliga är att regeringen nu tror sig kunna uppnå samförstånd genom att upprepa misstagen. Den socialdemokratiska regeringen tvingades till reträtt 1971, då mjölkproduktionen hotade att sjunka så starkt att försörjningen äventyrades. när direktiven till jordbruksutredning skrevs var det fortfarande en huvudfråga hur nedskärningen av jordbruksproduktionen skulle kunna påskyndas. började världsmarknadspriserna på främst spannmål att stiga kraftigt; vissa tider överstegs de svenska priserna och exporten var mycket lönsam. Kraven på en snabb minskning av åkerarealen tystnade. infördes livsmedelssubventioner, vilket stimulerade konsumtionen av främst kött, fläsk, ost och k-mjölk. hade också konsumenterna, löntagarna, den snabbaste reallöneökningen . Denna torde ha betytt långt mer än subventionerna för konsumtionsutvecklingen för livsmedel. Dessa förhållanden sammantagna möjliggjorde en positiv utveckling för jordbruket. Investeringarna ökade och effektiviseringen stimulerades. Framtidstron återvände och många unga bönder vågade träda till. Denna framtidstro stärktes genom beslut om jordbrukspolitiken, där utgångspunkten inte längre var att jordbruksnäringen skulle vara så liten som möjligt utan att vi skulle effektivt utnyttja våra produktionsresurser, främst åkerarealen. Väsentliga inslag beslut var också erkännandet av jordbrukets regionalpolitiska roll, hänsynen till miljö och ekologi samt understrykandet av vårt ansvar för livsmedelsförsörjningen i världen. Viktigt var också rationaliseringspolitikens inriktning på familjelantbruket och kombinationen jord, skog och glesbygdsstödets utformning. riktlinjer följdes upp i den nya jordförvärvslagen och skötsellagen. Genom dessa beslut har en stabil grund lagts för jordbrukspolitiken, som de medger en fortlöpande anpassning till ändrade förhållanden, exempelvis behovet av styrmedel och prisreglerande åtgärder. En sådan anpassning har också i vissa fall skett. Sålunda har systemet för råvarukostnadsutjämning modifierats. Tyvärr har det däremot inte varit möjligt att nå enighet om ett effektivt styrmedel för att hindra animalieproduktionens utbyggnad. På grund därav har överskotten vuxit till en inte önskvärd nivå. Uppkomsten av dessa överskott är också en följd av en fortgående avkastningsökning i både växtodling och djurproduktion i förening med en stagnerande eller t. o. m. minskande konsumtion. Den är i sin tur orsakad av att realinkomsterna minskat och att subventionerna för de flesta varor fått trappas ner. Skulden för allt detta kan inte läggas på jordbrukspolitiken. Vi vill också hävda att utvecklingen inom jordbruket och livsmedelsindustrin fram till nu varit gynnsam i förhållande till andra näringar. beslut framhölls också att livsmedelssektorn är en stabil del i samhällsekonomin. Genom att produktionen hållits uppe och t. o. m. ökat har sysselsättningen i jordbruket endast minskat i den takt som rationaliseringen medfört. Den stora produktionen av bl. a. slaktdjur har haft en mycket gynnsam effekt på sysselsättningen inom livsmedelsindustrin. Sammantaget torde livsmedelssektorn ha lämnat små tillskott till den stora arbetslösheten. Dessa förhållanden måste sättas på pluskontot, när man bedömer de senaste årens utveckling inom jordbruk och livsmedelsindustri. Den omständigheten att det höga kostnadsläget gjort det svårt för maskinindustrin att klara konkurrensen från importerade traktorer och lantbruksmaskiner är inte något som kan läggas jordbruket eller jordbrukspolitiken till last. visar det på ett väl utvecklat kostnadsmedvetande hos lantbrukarna, som bidragit till att hålla nere livsmedelspriserna. Vi anser att jordbrukspolitiken också i fortsättningen bör ingå som en del i samhällspolitiken i övrigt, dvs. i näringspolitiken inkl. regionalpolitiken, säkerhetspolitiken, det sociala trygghetssystemet, miljö- och naturresurshushållningsfrågan osv. En utgångspunkt för jordbrukspolitiken bör vara att landets naturliga resurser för jordbruksproduktion skall utnyttjas effektivt, men på ett sätt som är förenligt med ekologisk balans och en god miljö. En utgångspunkt bör också vara att familjelantbruket skall vara den dominerande företagsformen. Från dessa utgångspunkter bör ställas upp olika delmål, som får avvägas med hänsyn till olika intressen och med beaktande av i vad mån de kan uppnås med jordbrukspolitiska insatser. Den viktigaste naturresursen för jordbruksproduktion är åkerarealen. Genom att utnyttja vår brukningsvärda åkerjord kan vi tillgodose vårt eget behov av livsmedel i fredstid och därutöver ge ett visst positivt bidrag till livsmedelsförsörjningen i världen. Vi ser detta som en solidaritetshandling i en värld där livsmedelsbristen är ett olöst problem för en stor del av mänskligheten. På detta sätt ger vi också oss själva de bästa förutsättningarna att trygga livsmedelsförsörjningen vid avspärrning och krig. Sårbarheten i olika led av livsmedelskedjan har visserligen ökat starkt , något som i hög grad bidrar till att sänka beredskapen och försvåra de omställningar som är nödvändiga. En stor åkerareal är därför en allt värdefullare beredskapsresurs. Den dåvarande regeringen tillkallade också en utredning med uppdrag att studera livsmedelsförsörjningens sårbarhet och föreslå förebyggande åtgärder. Utgångspunkten för detta arbete var politiska beslut att all brukningsvärd åker skall brukas. En omprövning av jordbrukspolitiken, som leder till en minskning av åkerarealen, ökar sårbarheten och skärper kraven på särskilda insatser. Ett utnyttjande av hela vår åkerareal leder i fredstid till överskott antingen av spannmål och andra växtodlingsprodukter eller av djurprodukter. Enligt beslut skall överskottet i första hand tas i form av spannmål. Det påpekas dock att situationen kan ändras. Vi anser att det nu finns skäl att helt jämställa spannmål och oljeväxter. Vidare bör den genomsnittliga självförsörjningsgraden för socker höjas till . Riktmärket bör vara en odlingsareal om 53 000 ha och att samtliga nu i drift varande fabriker skall bibehållas. Vi delar uppfattningen att de stora överskotten på djurprodukter bör reduceras. En förstahandsåtgärd är att stoppa utbyggnaden. Vi har därför i en särskild motion framlagt ett komplett förslag till lagstiftning om tillståndprövning för investeringar i vissa djurstallar. borde också den storskaliga produktionen, inom ramen för gällande system, få bära en större andel av exportkostnaderna än som sker. Enligt beslut har staten åtagit sig ett särskilt ansvar för spannmålsöverskotten. har dock detta åtagande inte behövt infrias. Vi anser att omställningen av jordbruksproduktionen skulle underlättas om staten nu gick in och tog ett klart uttalat kostnadsansvar för spannmålsöverskottet. Staten skulle i enlighet härmed ta kostnadsansvaret för den kvantitet spannmål som motsvarar den minskade foderåtgången vid en reduktion av animalieproduktionen. Staten skulle också kunna lösa in den kvantitet kött som uppstår genom en viss utslaktning av kor och förmedla det som katastrofhjälp till . Vi kan för vår del inte ansluta oss till en politik som lägger allt ansvar för överskotten på jordbruksnäringen och som därmed också genom prispress framtvingar en åkernedläggning. En minskning av överskotten kan uppnås genom att växtodlingen inriktas på grödor som kan utgöra råvara för direkt energiproduktion. Det förutsätter att sådan produktion blir lönsam för den enskilde producenten och på lång sikt också samhällsekonomiskt i förhållande till livsmedelsproduktion. Bättre produktionsbalans kan också uppnås genom att importfoder ersätts med hemmaodlat proteinfoder. En sådan omläggning är dock samhällsekonomiskt fördelaktig endast om det är mindre lönsamt att på motsvarande areal odla spannmål och oljeväxter för export och importera koncentrerat proteinfoder. Tillgången på proteingrödor, som är lämpliga för odling i , är begränsad även om det är möjligt att utöka användningen av ärter i foderblandningen. Vårt välfärdssamhälle bygger på solidaritet mellan olika grupper och förutsätter att välståndet fördelas rättvist. Genom jordbrukspolitiken kan statsmakterna reglera förutsättningar och villkor för jordbruksnäringen och därmed jordbrukarna. Om vi har som förutsättning att det skall bedrivas jordbruk i landet och att våra resurser för detta skall utnyttjas är det rimligt att ett huvudsyfte med jordbrukspolitiken skall vara att jordbrukarna i alla delar av landet tillförsäkras en med jämförliga grupper likvärdig ekonomisk och social standard. En lägre ambitionsnivå innebär att livsmedelsproducenterna genom en lägre lön subventionerar konsumenterna. Genom att stödja rationaliseringen i jordbruket kan staten medverka till att minska produktionskostnaderna och därmed livsmedelspriserna för konsumenterna. Vid ett rationellt familjelantbruk kan de väsentligaste storleksfördelarna uppnås. Anpassningsförmågan är stor inte minst i fråga om arbetsinsatsen, vilket är viktigt i jordbruket där arbetskraftsbehovet varierar kraftigt . Kapitalbehovet är måttligt varigenom generationsskiftena underlättas. Företagaransvaret är också en viktig effektivitetsfaktor. En satsning på familjelantbruk, där jordbruk drivs i kombination med skog eller annat lokalt bundet yrkesarbete, är också en avgörande förutsättning för att bygden kan hållas levande. Ett viktigt inslag i jordbrukspolitiken är det särskilda stödet till jordbruket Det utgår både som pristillägg på i första hand mjölk och som särskilt rationaliseringsstöd. Syftet med stödet är att utjämna de skillnader i produktionsförutsättningar och kostnader som finns mellan jordbruket i denna del av landet och i övriga delar av riket. Detta regionalpolitiska stöd är av avgörande betydelse för möjligheterna att bedriva jordbruk i norra . En fortlöpande anpassning av stödet behöver därför ske bl. a. till förändringarna i penningvärdet. Norrlandsstödets utformning har setts över med jämna mellanrum. pågår en sådan översyn genom en parlamentarisk kommitté, som avlämnade ett delbetänkande med vissa förslag till förstärkningar och effektivisering av stödet. Vi utgår därför ifrån att regeringen förelägger en proposition i detta ärende. Vi får då anledning att återkomma. Konsumentpriserna på livsmedel påverkas även av kostnaderna i efterföljande led och momsens storlek. Det är därför inte möjligt att enbart genom jordbrukspolitiska åtgärder styra konsumentpriserna. Endast den andel som omfattas av jordbruksprisregleringen kan påverkas. Ett viktigt syfte med jordbrukspolitiken måste dock självfallet vara att medverka till att konsumenternas krav på säker tillgång till livsmedel av hög kvalitet till rimliga priser kan tillgodoses. Statligt stöd till jordbrukets rationalisering i form av finansiellt stöd och rådgivning är ett viktigt medel att nå detta mål. Det är angeläget att inte värdet av detta stöd urholkas. Liksom bör det statliga stödet till jordbrukets rationalisering i första hand främja uppbyggandet och vidmakthållandet av rationella familjeföretag. Stödet till forskning, försök och rådgivning skall medverka till att utveckla en teknik som kan utnyttjas vid sådana företag. Utbyggnad av storskalig produktion bör hindras genom särskild investeringskontroll. Om konsumenternas intresse av att få säker tillgång till livsmedel av god kvalitet till rimliga priser skall kunna tillgodoses är det av största betydelse att kostnaderna i förädlings- och distributionsleden hålls på en skälig nivå. Den nya utredning som tillsatts sägs komma att omfatta också dessa led även om de i direktiven behandlas ganska ytligt. Kommittén skall belysa och analysera olika företeelser, exempelvis koncentrationen på ett fåtal ägare och anläggningar, resp. distributionskedjor, samt de olika ledens roll ur sysselsättningssynpunkt. Om utredningen skall kunna göra anspråk på att vara en livsmedelsutredning med uppdrag att utforma en livsmedelspolitik, då är det enligt vår mening inte rimligt att begränsa uppdraget till jordbruksprisreglerade produkter. Vidare är det nödvändigt att göra samma analyser av lönsamhets- och lönenivåer som sker för producentledet också beträffande efterföljande led. Dessutom bör prövas på vad sätt konsumenternas intresse av insyn och inflytande skall tas till vara vid de löneförhandlingar som berör livsmedelsförsörjningens förädlings- och distributionsled. Det är uppenbart att resultatet av dessa förhandlingar betyder mer för konsumentpriserna på livsmedel än motsvarande överläggningar med producenterna. Vi är för vår del tveksamma till att statsmakterna skall gå in med regleringar i förädlings- och distributionsleden i syfte att hålla nere konsumentpriserna. Ingreppen skulle måhända ge motsatt resultat. Men det kan inte undgås om samhället vill utforma något som ger skäl för namnet livsmedelspolitik. Av denna anledning är vi också tveksamma till tanken på att inordna jordbrukspolitiken under en sådan livsmedelspolitik. Vi anser vidare att det inte är vare sig möjligt eller lämpligt att via produktionen styra människornas kostvanor. Det är självfallet en uppgift för samhället att informera människorna om vilken livsföring som är lämplig ur hälsosynpunkt. Den efterfrågan som därigenom uppstår får sedan påverka produktionen, och en anpassning bör om det behövs underlättas via prisregleringen. Sammanfattningsvis anser vi att de grundläggande principer som lagts fast beslut om jordbrukspolitiken, i skötsellagen och i jordförvärvslagen, ger en stabil grund för den framtida jordbrukspolitiken. De anpassningar som behövs för den praktiska tillämpningen av politiken för att t. ex. uppnå en bättre produktionsbalans och underlätta för nytillträdande lantbrukare att klara kan ske utan att principerna rubbas. Jordbrukspolitiken är en avvägning mellan olika intressen, där utgångspunkten måste vara att vi skall ha ett effektivt och livskraftigt jordbruk, som kan trygga vår livsmedelsförsörjning både i fredstid och i krissituationer och som kan ge sina utövare en med jämförbara grupper likvärdig ekonomisk och social standard. Dessa mål kan bäst uppnås genom att vi utnyttjar våra naturliga resurser för jordbruksproduktion effektivt, men på ett sätt som är förenligt med ekologisk balans och en god miljö. Därmed kan jordbrukspolitiken också medverka till att konsumentintressena beträffande livsmedlen kan tillgodoses. Den nu tillsatta utredningen kan därmed koncentrera sitt arbete på att finna lösningar på de akuta problemen och på hur produktionsanpassningen kan ske med minsta möjliga störningar för producenter och livsmedelsindustri. Däri bör också ingå åtgärder för att stimulera export av förädlade livsmedel. En viktig uppgift är också att finna åtgärder för att begränsa livsmedelsförsörjningens sårbarhet för störningar i krislägen i enlighet med de direktiv som gavs . Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om jordbrukspolitiken. () () () () . () () () . ÅSLING (c) () ()