mot · G602384 · 1983-01-18 00:00:00 — Detta har lett till att skatten på en vanlig industriarbetarlön ökar med nära en tredjedel, eller ca , om endast en av föräldrarna tjänar in lönen jämfört med om de tjänar in hälften var. Skatteproblematiken kan sammanfattas sålunda: Skatten tar i stort endast hänsyn till hur många som tjänar in hushållsinkomsten, inte till hur många som skall leva på den. Detta drabbar särskilt hårt flerbarnsfamiljer och hushåll i glesbygd som i större utsträckning än andra är hänvisade till att leva på en inkomst. Genom att ingen hänsyn tas till ekonomisk bärkraft drabbas hushållen ojämförligt hårdast de år försörjningsbördan är som störst. Först när barnen vuxit upp får föräldrarna den ekonomiska rörelsefrihet de så väl skulle ha behövt . Skattesystemet är gynnsammast för de hushåll där man och kvinna tjänar precis lika mycket var. Ju ojämnare familjeinkomsten är fördelad desto hårdare slår skatten. I många familjer tvingar detta fram en arbetsfördelning i strid med makarnas egna önskemål. Eftersom barntillsynskostnader räknas som privat levnadsomkostnad måste de - med undantag för ett schablonavdrag på . - betalas med redan beskattade pengar. Mycket få barnfamiljer har därför möjlighet att själva betala sin barnomsorg utan allvarliga konsekvenser för familjens ekonomi. Detta gäller även om kostnaden skulle vara betydligt lägre än inom den kommunala barnomsorgen. Den svarta barnomsorgen är en följd av detta. Eftersom skatten inte tar hänsyn till bärkraften har vi fått en omfattande rundgång. Barnfamiljerna har tvingats in i ett beroende av behovsprövade bostadsbidrag och starkt subventionerad barnomsorg. Detta gäller också många barnfamiljer som på papperet har goda inkomster. Avtrappningen av bostadsbidragen får samma verkan som en extra marginalskatt på allt bredare inkomstskikt. Ju fler barn i familjen desto större blir bidragen. Baksidan av detta är att också de inkomstskikt i vilka bidragen trappas av blir större. Behållningen av en inkomstökning blir därför regelmässigt lägre ju större behoven av en inkomstökning är och ju fler som skall leva pä inkomsten. De behovsprövade bostadsbidragen förmår inte uppväga orättvisorna i beskattningens utformning eftersom de endast tar hänsyn till inkomsten före skatt. , som slutfört sitt arbete, föreslår inte heller några ändringar i detta avseende, eftersom systemet då skulle bli för svårt att hantera. Familj ebeskattningen har således lett till en föga rättvis fördelning av skattebördan mellan olika hushåll och mellan olika stadier i familjernas liv. Den styr dessutom ofta familjerna och deras möjligheter att själva bestämma om arbetsfördelning och barnomsorg. har vi fått en betydande rundgång och högre marginaleffekter ju fler som skall leva på inkomsten. Vi har tidigare konstaterat att barntillsynskostnader sedan 1971 års skatteomläggning betraktas som en privat levnadskostnad som - med undantag för ett schablonavdrag på . - inte får dras av vid beskattningen. En omfattande svart marknad för barntillsyn har därmed tvingats fram. Även om föräldrarna förvärvsarbetar har de vårdansvar gentemot sina barn. Därför borde nödvändiga och styrkta barntillsynskostnader betraktas som avdragsgill utgift för inkomsternas förvärvande på samma sätt som t. ex. utgifter för resor till och från arbetet. Taket för en sådan avdragsrätt bör givetvis variera efter antalet barn och deras ålder. Den vårdnadsersättning som vi längre fram förordar skall givetvis avräknas, eftersom den skall vara obeskattad. Förvärvsarbetande föräldrar skulle med ett sådant system kunna betala mer än som är möjligt om de ordnar barnomsorgen själva eller en motsvarande högre avgift till den kommunala barnomsorgen. Detta skulle minska behovet av stöd till kommunala dag-, fritids- och familjedaghem. Eftersom barntillsynskostnaderna måste styrkas för att föräldrarna skall få göra avdrag vore det ett bra sätt att komma till rätta med den svarta barnomsorgen och ge många privata barnvårdare den sociala trygghet de gått miste om. En sådan avdragsrätt bör ingå i en reformerad familjebeskattning. Ett alternativ som diskuterats har varit frivillig tudelning av familjeinkomsten upp till belopp som kunde variera med antalet barn. Familjerna skulle få bättre möjligheter att välja den arbetsfördelning som är bäst i det enskilda fallet och i den aktuella situationen. En betydande nackdel med ett sådant system är att inte heller det skulle ta tillräcklig hänsyn till hur många som skall leva på inkomsten, att det skulle bli ännu mer svåröverskådligt för den enskilde och att tröskeleffekter uppstår. Mer proportionell skatt? En bättre åtgärd vore att eftersträva en låg och mindre progressiv beskattning i låga och vanliga inkomstlägen och att kombinera detta med grundavdrag för barn och avdrag för barntillsyn. När den individuella beskattningen infördes spelade det, som nämnts, ingen större roll om låga eller vanliga inkomster fördelades lika mellan makarna eller om endast en av dem tjänade in familjeinkomsten. Den statliga inkomstskatten togs nämligen ut med en och samma skattesats på nästan ända upp till en genomsnittslön. är situationen en helt annan. Skattesatsen är upp till en inkomst på . stället för 1971. Motivet har angetts vara hänsyn till dem som har lägst ekonomisk bärkraft. Resultatet har i stället blivit att deltidsarbete blivit alltmer lönsamt i förhållande till heltidsarbete samt att hushåll där inkomsten är fördelad på flera händer dragit den största nyttan av skattelättnaderna, medan de flerbarnshushåll och hushåll i glesbygd som bara har en enda inkomst har dragit den minsta. Skattelättnader i botten är utomordentligt kostnadskrävande, eftersom de tillfaller alla, vare sig de har låga, normala eller mycket höga inkomster. Samma skattelättnader hade kunnat ges en långt mer social profil om de i stället inriktats på barnfamiljerna. (För dem som har väsentligt nedsatt skatteförmåga på grund av t. ex. sjukdom eller långvarig arbetslöshet finns redan - och bör även framgent finnas - särskilda regler.) En återgång till en låg och betydligt mindre progressiv beskattning i vanliga inkomstlägen i kombination med någon form av grundavdrag för barn bör ske . Ju fler barn som finns i familjen, desto viktigare måste det vara att inte beskatta den del av inkomsten som krävs för en rimlig levnadsnivå för barnen. Ett sådant skattesystem skulle innebära stora fördelar. Arbetsfördelningen mellan makar skulle inte styras av skatten, eftersom denna skulle bli ungefär lika stor oberoende av hur hushållsinkomsten fördelas dem emellan. Marginalskatten i vanliga inkomstlägen för heltidsarbetande skulle bli lägre än nu - och lägre än i den beslutade marginalskatteomläggningen. Deltidsarbete skulle inte längre löna sig så mycket bättre än heltidsarbete. Avdrag av olika slag skulle bli mer likvärda. Behovet av inkomstprövade bidrag skulle minska genom att man redan vid beskattningen tog hänsyn till barnfamiljernas lägre skatteförmåga. Rundgången skulle minska liksom de hårda marginaleffekter som beror på att behovsprövade bidrag faller bort. Målet bör vara att de barnfamiljer som betalar skatt inte skall behöva uppbära behovsprövade bidrag. De barnfamiljer som behöver sådana bidrag skall inte heller behöva betala skatt. En allsidig utredning bör därför tillsättas i syfte att anpassa skatten till ekonomisk bärkraft och därigenom ge familjerna bättre möjlighet att själva ta ekonomiskt ansvar för barnen. Första steget till en rättvisare familjebeskattning skall kunna tas redan för . Även existensminimireglerna måste skyndsamt ses över. Innebörden i dem är att skatten kan nedsättas på grund av t. ex. långvarig sjukdom eller arbetslöshet eller vid stor försörjningsbörda. I tvåföräldrafamiljerna avses därmed normalt minst tre barn. Förutsättningen är att inkomsten efter skatt och bostadskostnad annars inte skulle nå upp till de av fastställda existensminiminormerna. Dessa följer konsumentprisindex. har de fastställts till . för ensamstående, . för sammanlevande makar och jämställda och till . för varje barn. Till detta kommer bostadskostnaderna. (Existensminimum för varje barn motsvarar ungefär bidragsförskottets storlek.) Nedsättningen av skatten kan inte medges enbart av den anledningen att inkomsten är låg. Vid tillämpningen av reglerna har flerbarnsfamiljer, som bor i eget småhus, mestadels förvägrats rätt till existensminimum trots att de med full skatt inte når upp till denna nivå. Endast om huset är av allra enklaste beskaffenhet har existensminimiavdrag medgivits. Detta innebär att flerbarnsfamiljer, som oftare än andra hushåll bor i småhus, normalt utestängs genom reglernas tillämpning även om småhusen är mycket högt belånade. Fråga har vidare uppkommit om flerbarnsfamiljer med hemarbetande förälder har rätt till existensminimiavdrag, om föräldern frivilligt avstår från förvärvsarbete. Värdet av vården av t. ex. tre småbarn under arbetstid är ca . enligt de genomsnittliga daghemskostnaderna . Förhållandevis få förvärvsarbeten har lika högt värde även om socialavgifter läggs ihop med lönen. Enligt vår uppfattning måste det av existensminimireglerna klart framgå att vård av egna småbarn bör jämställas med förvärvsarbete. Slutligen har fråga också uppkommit om barntillsynskostnader får beaktas vid tillämpning av existensminimireglerna. Kostnader för inkomsternas förvärvande synes få beaktas om de är avdragsgilla vid beskattningen. Barntillsynskostnader är enligt gällande skattelagstiftning inte avdragsgilla, bortsett från ett schablonavdrag på . Detta innebär att om t. ex. mamman i en flerbarnsfamilj, som medgivits skattenedsättning enligt existensminimireglerna, tar förvärvsarbete, kan resultatet efter skatt, bortfallande bostadsbidrag och barntillsynskostnader t. o. m. bli betydligt sämre . Existensminimireglerna bör därför ändras så att det klart framgår att de också får tillämpas o vid boende i eget hem av normal kvalitet o om en förälder själv vårdar familjens barn samt o att också nödvändiga barntillsynskostnader måste beaktas. Existensminimireglerna är emellertid ingen långsiktig lösning på de problem som uppkommer genom att skatten inte tar hänsyn till ekonomisk bärkraft. Reglerna leder nämligen i princip till 100-procentig marginalskatt i mycket breda inkomstskikt om familjer med sådan skattenedsättning förbättrar sin inkomst. Skattenedsättningen minskar nämligen i takt med att inkomsten ökar. Våra förslag till förändrade regler måste därför ses som ett provisorium i avvaktan på ett reformerat skattesystem i enlighet med vad som ovan förordats. I avvaktan på ett skattesystem som tar hänsyn till ekonomisk bärkraft är det särskilt viktigt att det samlade stödet till barnomsorgen läggs om så att det blir mer rättvist fördelat mellan de föräldrar som kan och vill utnyttja den kommunala barnomsorgen och dem som vill eller måste ordna sin barnomsorg på annat vis. Avgifterna i barnomsorgen måste kostnadsanpassas bättre. Detta åstadkommer bl. a. genom ändrade statsbidragsregler, införande av vårdnadsersättning och konkurrensneutralitet mellan skilda barnomsorgsformer. Den i verkligheten mycket dyra daghemsvården är ekonomiskt långt mer fördelaktig för familjen än den betydligt mindre kostsamma privata vården: Om ett par föräldrar med . i sammanlagd inkomst använder daghemsvård för sina två barn, blir inkomstbehållningen ca . efter skatt, hyra och daghemsavgift. Delar de i stället en privat barnvårdare med en annan familj sjunker behållningen till ca . Då är ändå den verkliga kostnaden för daghemsvården för de båda barnen ca . (hälften av .) för den delade barnvårdaren. Således ger den dubbelt så dyra kommunala barnomsorgen dubbelt så stor behållen inkomst som den enskilt ordnade barnomsorgen. Det är viktigt att underlätta uppkomsten av flexibla och mindre kostnadskrävande barnomsorgsformer så att fler kan få sina barnomsorgsbehov tillgodosedda. De begränsade allmänna resurserna gör det ytterligare angeläget att underlätta - inte motverka - olika alternativa barnomsorgsformer. Ett rättvisare barnomsorgsstöd som ger större valfrihet skulle också innebära att kommunernas barnomsorgsplatser i högre grad skulle kunna utnyttjas av familjer som föredrar den formen av barnomsorg, som köerna och utbyggnadsbehovet torde minska. Utbyggnad av föräldraförsäkringen är ingen framkomlig väg Föräldraförsäkringen ger ersättning för inkomstbortfall med upp till ca . och ett garantibelopp på f. n. (Allmän enighet råder om att ersättningen under större delen av tiden skall utgå efter inkomstbortfallsprincipen.) Är kvinnan inte försäkrad för . då hon blir gravid betalas normalt endast garantibeloppet ut. Föräldrapenningen kan därigenom variera från ca . Föräldrapenningen blir dessutom ofta högst för första barnet, eftersom det är vanligt att båda föräldrarna (eller ensamföräldern) arbetat heltid innan detta barn kommer och blir därefter successivt lägre för följande barn (då försörjningsbördan är större). har dessutom inte följt med löneutvecklingen utan tappat av sitt värde . De småbarnsföräldrar som har det svagare försäkringsskyddet har därigenom sacket efter. Det är därför angeläget att i samband med att föräldraförsäkringen ses över beakta att garantinivåns värde upprätthålls. Föräldraförsäkringen förutsätter att ensamföräldern eller den ena av två föräldrar arbetar högst . Den kan därför inte användas som bidrag till betalning av en ersättare när föräldrarna förvärvsarbetar . Föräldrapenningen är beskattad och påverkar därför bostadsbidragets storlek. Behållningen av en och samma föräldrapenning blir därför lägre - efter skatt och bortfallande bostadsbidrag - i familjer med sammanlagda lägre inkomster och/eller många barn än i familjer med bättre ekonomisk bärkraft. En ytterligare utbyggnad i tiden av föräldraförsäkringen är därför enligt vår mening inte en framkomlig väg för att åstadkomma ökad rättvisa och valfrihet. En sådan utbyggnad skulle dessutom vara utomordentligt resurskrävande. Den skulle vidare innebära att familjer där en förälder arbetar högst inte bara skulle få ut den utbyggda föräldrapenningen utan också oförändrat stort stöd i form av barnomsorg, om de åtnjuter sådan. Familjen skulle med andra ord få dubbelt stöd eftersom det inte finns någon koppling till föräldraavgiften för den kommunala barnomsorgen. En annan barnfamilj där båda föräldrarna (eller ensamföräldern) arbetar skulle däremot inte få del i någotdera stödet om de själva ordnar sin barntillsyn. I stället för att öka rättvisan och vidga valfriheten skulle trycket på den kommunala barnomsorgen öka. Ett enkelt, rättvist och smidigt sätt att åstadkomma ökad rättvisa och valfrihet är att i stället komplettera föräldraförsäkringen med en vårdnadsersättning som inledningsvis skulle omfatta alla barn mellan ett och ålder. Denna bör bl. a. fördelningspolitiska skäl t. v. vara obeskattad, eftersom flerbarnsfamiljer och familjer med lägre inkomster med nuvarande skatteoch bidragssystem skulle missgynnas av en beskattad vårdnadsersättning, vilken också minskar bostadsbidraget. I nedanstående tablå visas hur flerbarnsfamiljer och familjer med lägre inkomster skulle missgynnas om vårdnadsersättningen gjordes skattepliktig. Vad som blir kvar av ersättningen anges procentuellt. Behållning med 1-3 barn 3 b a r n Vårdnadsersättningen före skatt och bortfallande bostadsbidrag har förutsatts vara . regler för skatt och bostadsbidrag har tillämpats vid beräkningen. En vårdnadsersättning bör kunna användas som ett tillskott till familjeekonomin om föräldrarna väljer att helt eller delvis vårda barnet (barnen) själva eller som bidrag till täckande av kostnaderna för privat barnomsorg eller för att möjliggöra en högre, mer marknadsmässig ersättning för den kommunala barnomsorgen. Även om kommunerna själva bestämmer utformningen av och nivån på föräldraavgifterna inom den kommunala barnomsorgen, är det angeläget att föräldraavgifterna i motsvarande mån räknas upp för de barn som får vårdnadsersättning. En enhetlig och obeskattad vårdnadsersättning är mycket lätt att administrera för såväl myndigheter som de berörda familjerna. En obeskattad vårdnadsersättning ger inte pensionsgrundande inkomst för den förälder som uppbär den. Detta kompenseras av att småbarnsföräldrar med barn numera har rätt att räkna ATP-år. En obeskattad ersättning erbjuder följande fördelar: - Enkel administration, kan samordnas med barnbidraget. - Inga problem med vem som skall beskattas för ersättningen. - Inga marginalskatteeffekter. - Inga kontrollproblem i fråga om förvärvsarbetets omfattning. - Mer socialt rättfärdig för flerbarnsfamiljer och andra familjer med låg ekonomisk bärkraft än en skattepliktig ersättning. - Mycket enkelt att räkna upp avgiften inom den kommunala barnomsorgen för barn med vårdnadsersättning. Vi föreslår därför att vårdnadsersättningen görs obeskattad och att den inte påverkar bostadsbidragets storlek. Vi föreslår också att vårdnadsersätt ningen sätts till . och barn samt att den skall träda i kraft . I SCB:s undersökning av efterfrågan på barnomsorg framgick att av 3-6-åringarna hade plats inom den kommunala barnomsorgen mot av dem som var yngre. Mycket få barn torde befinna sig i den kommunala barnomsorgen, varför de tillgängliga platserna nästan helt torde utnyttjas av ett- och tvååringarna. Andelen placerade ett- och tvååringar skulle då bli . En obeskattad vårdnadsersättning på . för varje barn i dessa åldrar skulle kosta 1 140 milj. kr. Härifrån kan avräknas som direkt skulle återföras i form av ökade dag- och familjedaghemsavgifter för barn med vårdnadsersättning. Kommunerna fastställer själva sina föräldraavgifter. För att kommunerna skall höja sina avgifter för de barn som har vårdnadsersättning bör motsvarande belopp samt inbesparade socialbidrag - tillsammans ca 440 milj. kr. - avräknas från stadsbidraget till barnomsorgen. Kvarstående finansieringsbehov blir ca 700 milj. kr. Detta bör finansieras inom ramen för det statliga stödet till barnomsorgen, vilket underlättas av att utbyggnadsbehovet tack vare vårdnadsersättningen kan beräknas minska. Genom en vårdnadsersättning skulle fler föräldrar med småbarn kunna välja andra former av barntillsyn än den kommunala. Det skulle bli lättare att kunna betala en privat dagmamma eller att kanske slå sig ihop med andra familjer om en barnvårdare. Samtliga familjer skulle kunna använda vårdnadsersättningen för att minska sin arbetstid eller för att själva ta hand om barnen. Det blir lättare att få en plats för dem som föredrar den formen av barnomsorg. För varje småbarnsplats som inte behöver byggas frigörs allmänna medel som beloppsmässigt motsvarar vårdnadsersättning för tio barn. Trygghetsgaranti för de sämst ställda småbarnsföräldrarna Vi är medvetna om att den föreslagna vårdnadsersättningen inte på långt när täcker det verkliga värdet av eller kostnaden för det barnavårdande arbetet och att det inte heller ensamt garanterar alla småbarnsföräldrar en rimlig valfrihet. Vårdnadsersättningen och föräldraförsäkringen bör därför kompletteras med en trygghetsgaranti. Syftet är att garantera också barnfamiljer i små ekonomiska omständigheter, även ensamföräldrar, den trygghet som ligger i att veta att de kan avstå från förvärvsarbete helt eller delvis för att i stället ta hand om barnen om de inte orkar med både förvärvsarbete och barn eller om de anser att det skulle vara bäst för barnen. En sådan trygghetsgaranti bör handhas av . Garantin skulle till en början kunna omfatta familjer med minst ett barn eller två barn under skolåldern. Underhållsbidrag, bidragsförskott, barnpension, bostadsbidrag, sjukpenning och andra inkomster måste naturligtvis avräknas. Likaså måste möjligheterna för studerande föräldrar att erhålla studiemedel och barntillägg beaktas. Trygghetsgarantin bör utformas som en rätt till inkomstutfyllnad upp till en viss minimistandard för de småbarnshushåll som omfattas av garantin. En trygghetsgaranti av detta slag bör skyndsamt utredas och föreslås. Den skulle innebära mycket små kostnader och i många fall t. o. m. besparingar. Alternativkostnaden är ju antingen socialbidrag eller en betydande (familje)-daghemssubvention minskad med den skatt och eventuella reduktion av bostadsbidraget som förvärvsarbetet skulle ha medfört. Okat ansvar för kommunerna All barnomsorg måste vara av god kvalitet. Genom de nya regler för statsbidrag som skulle ha gällt , hade kommunerna fått ett ökat ansvar för kvaliteten i den kommunala barnomsorgen. Genom att den statliga detaljregleringen slopats och statsbidrag hade kommit att utgå också för deltidsförskola och öppen förskola hade kommunerna fått bättre möjligheter att finna förnuftiga lösningar anpassade efter behov och förutsättningar i resp. kommun. De hade snabbare kunnat anpassa sig efter förändringar i efterfrågan. Familjedaghemmen hade inte längre blivit diskriminerade genom statsbidragens utformning. Man hade lättare kunnat ordna barnomsorg i befintliga lokaler. Barnomsorg i ett hus med uppvuxen trädgård i stället för i nya paviljonger, innebär en kvalitetshöjning. Alla kan inte få daghemsplats och alla vill heller inte ha det. Många väljer hellre en plats i familjedaghem. För de minsta barnen - som bör ha så få personer omkring sig som möjligt och helst vårdas av samma person är ett familjedaghem att föredra. Detsamma gäller många invandrarbarn, som då kan få vara i en familj som talar deras eget språk. I glesbygd är mestadels familjedaghem den naturliga lösningen. Kommunerna skulle med de nya, av socialistiska majoritet upphävda reglerna, också fått stor frihet och ett stort ansvar för att tillse att knappa resurser fördelats efter behoven vid de olika institutionerna. I vissa daghemsgrupper kan det t. ex. finnas barn som har särskilt stora behov av språklig stimulans eller kommer från socialt instabila miljöer. Vissa grupper har behov av större personaltäthet och andra resurser än andra grupper. Dagmammorna måste liksom daghemspersonalen få möjlighet till både utbildning och fortbildning. Deras anställningstrygghet är viktig för konti nuitet och kvalitet. De bör också ha möjlighet till kontakt och samarbete med en barnstuga i området. De öppna förskolorna kan bli ett värdefullt stöd för både familjedaghemmen och de hemarbetande föräldrarna i området och en naturlig kontaktpunkt för många. Prestationsrelaterat statsbidrag till barnomsorgen Om de förenklade statsbidragsreglerna för barnomsorgen fått gälla hade kommunerna -sorn nämnts givits möjlighet att tillämpa okonventionella lösningar för att tillgodose behovet av barnomsorg. När dessa regelförenklingar behandlades av förordade vi att statsbidraget skulle stå i direkt relation till antalet barn i den kommunalt och enskilt bedrivna barnomsorgen. Denna prestationsrelation av statsbidraget skulle stimulera till ett bättre platsutnyttjande. Överkapaciteten skulle kunna utnyttjas där den finns. Stora grupper 7-9-åringar som har liten eller ingen tillsyn skulle kunna få en bättre fritid - och flera av dem därigenom säkerligen en bättre framtid. Regeringen har i budgetpropositionen aviserat förslag till nya metoder att beräkna statsbidraget till barnomsorgen. Vi anser att starka skäl talar för ett prestationsrelaterat, smidigt och obyråkratiskt statsbidrag med samma regler för och enskild barnomsorg. Förslag om sådant statsbidrag, liksom om vårdnadsersättning, bör föreläggas i så god tid att det kan träda i kraft . Innehållet i förskolans verksamhet Föräldrarna har - och skall ha - huvudansvaret för sina barns fostran och utbildning. Förskolan bör hjälpa barnen till en allsidig personlighetsutveckling. Den bör stödja föräldrarna i deras fostrande uppgift. Planeringen och utformningen av verksamheten i förskolan behöver stöd av ett pedagogiskt ramprogram som anger målsättningen för arbetet och ger riktlinjer för innehållet i verksamheten. En väsentlig förutsättning är att detta program är anpassat till förskolebarnens mognadsnivå.