mot · G6021491 · 1983-01-25 00:00:00 — Motion 1982/83:1491 Avveckling av de regionala utvecklingsfonderna Då behandlade propositionen om små och medelstora företag gjordes en rad ställningstaganden till hur de regionala utvecklingsfonderna skulle vara uppbyggda och hur de skulle arbeta. En fråga som dock näringsutskottet inte över huvud taget bemödade sig att analysera var: Skall utvecklingsfonder finnas? Ändå finns det, som framgår av det följande, goda skäl att förutsättningslöst pröva den frågan. De regionala utvecklingsfonderna tillkom 1978 efter ett riksdagsbeslut om ombildning av de successivt framväxande företagarföreningarna. Utvecklingsfonderna är organiserade som stiftelser, och deras organisation, mål och verksamhet regleras dels i avtal mellan huvudmännen, staten och resp. landstingskommun samt , och kommuner, dels genom de i dessa avtal fastställda stadgarna. Målet för fonderna är att, med speciell inriktning på småföretagen, främja utvecklingen av ett internationellt konkurrenskraftigt svenskt näringsliv. Fonderna skall bidra till en effektiv produktionsstruktur inom olika branscher och skall endast stödja företag som är eller kan bedömas bli lönsamma. Fonder arbetar huvudsakligen på två områden, nämligen finansiering och företagsservice. Vid sidan av dessa områden finns en stor självständighet, och varje fond kan inrikta resurserna på det sätt som styrelsen finner lämpligt med hänsyn till förhållandena i det egna länet. Finansieringsverksamheten omfattar dels egna krediter och garantier, dels förmedling av krediter och lånegarantier från såväl olika samhällsorgan som bankväsendet. har fonderna erhållit medelstillskott på totalt 1 425 milj. kr. för utlåning i form av rörelselån och produktutvecklingslån. Av dessa låneformer utgör rörelselånet den klart dominerande. Rörelselån skall i princip ges till lönsamma företag eller företag som kan förväntas bli lönsamma men som saknar de formella säkerheter som krävs för lån i bank. Produktutvecklingslånen, som volymmässigt motsvarar av rörelselånen, lämnas för att stödja utvecklings- och marknadsföring av nya produkter, processer eller system för industriell produktion. Lånen kan uppgå till högst 3 milj. kr. och kan efterskänkas om projektet misslyckas. Härutöver kan varje fond teckna egna garantier för banklån till ett belopp som svarar mot sammanlagt högst av fondens eget kapital. Den företagsservice som fonderna kan ge omfattar exempelvis marknadsföringsåtgärder, viss konsultverksamhet och utbildningsservice. Variationerna i serviceutbudet är relativt stora mellan de olika fonderna. I samband med att fonderna 1978 fick sin nuvarande juridiska och organisatoriska struktur tillfördes de betydligt ökade resurser. Även härefter har utvecklingsfonderna tillförts såväl ökade egna resurser som ett ökat kreditutrymme att förfoga över. /79 har de statliga driftbidragen till utvecklingsfonderna ökat från ca 50 milj. kr. till 95 milj. kr. för det kommande budgetåret. Också tilldelningen av statliga lånemedel har ökat snabbt och ligger totalt på en nivå som motsvarar två gånger det belopp, 730 milj. kr., som övertogs från företagarföreningarna vid fondernas startpunkt. De 24 utvecklingsfonderna har således genomgått en snabb expansion . För att bedöma effekterna av denna expansion - och i övrigt granska fondernas verksamhet - har statens industriverk (SIND) gjort en utredning. lät göra en utvärdering av fondernas verksamhet. SIND:s utredning utmynnade i ett konstaterande att fonderna i stort sett fungerat på avsett sätt och att endast marginella förändringar borde vidtas. I den småföretagarproposition som behandlade följdes i huvudsak de förslag SIND lämnat. följde i sin tur propositionen. De ändringar i fondernas verksamhet som härigenom vidtogs var som nämnts av marginell karaktär. Den fundamentala fråga som varken berörts i de två gjorda utvärderingarna eller i riksdagsbehandlingen är: Behövs utvecklingsfonderna? Att det under alla förhållanden är motiverat att ställa frågan borde av flera skäl stå klart. har en allmän insikt spridits om nödvändigheten av att ompröva samhälleliga insatser på olika områden. Inte minst gäller det statens insatser på det industripolitiska fältet. I en rad utredningar har konstaterats att många av de industripolitiska satsningar som syftat till att skapa ökad produktion och därmed stigande sysselsättning har haft motsatt effekt. En så kraftig kritik kan förmodligen inte riktas mot utvecklingsfondernas verksamhet. Men däremot kan lämpligheten av att staten permanent påtar sig en del av den kreditgivande verksamhet som bankväsendet normalt borde ha ansvaret för sättas i fråga. Från rent principiella utgångspunkter är det alltså motiverat att ifrågasätta utvecklingsfondernas fortsatta existens. Till det skall läggas att redan driften av verksamheten belastar statsbudgeten med ca 100 milj. kr. och landets landstingskommuner med ett belopp i samma storleksordning. Det är visserligen små belopp jämfört med de industripolitiska brandkårsutryckningar som endast kan räknas i miljardbelopp, men likväl en tillräckligt stor summa för att motivera en prövning av fondernas fortsatta existens. I detta sammanhang har då inte medtagits de kostnader som kan följa av risktagande från statens sida i samband med den kreditgivning som kanaliseras via utvecklingsfonderna. Om behovet av att bibehålla utvecklingsfonderna skall kunna bedömas måste en prövning främst göras av effekterna av de nuvarande två huvudområdena för fondernas verksamhet: kreditgivningen och serviceverksamheten. Vad först gäller kreditgivningen är det svårt att säga vilken betydelse, om någon, den har haft för utvecklingen av framför allt små och medelstora företag. Volymmässigt spelar utvecklingsfondernas kreditgivning en liten roll. Av totalt nära i utestående lån till industriföretag 1979 utgjorde utvecklingsfondernas viktigaste låneform, rörelselånen, 882 milj. kr. Ihågkommas bör dock dels att fondernas kreditgivning är inriktad på företag med högst 200 anställda och att deras andel av den totala utestående kreditvolymen till dessa företag därför är , dels att utvecklingsfonderna medverkar i förmedling av andra låneformer till betydande belopp. Att emellertid fonderna, även med hänsynstagande till vad som sagts, svarar endast för en liten del av den totala kreditgivningen till företagen är ovedersägligt. Vid sidan om bankernas volymmässiga dominans på kreditsidan bör nämnas dessa institutioners decentraliserade kontorsorganisation. Utvecklingsfondernas fåtaliga kontor skall jämföras med förekomsten av 1 500 affärsbankskontor och ytterligare drygt 2 200 andra bankkontor i landet. Även om fondernas kreditgivning är av förhållandevis blygsam omfattning kan den dock givetvis vara av stor betydelse. Fondernas kreditgivning utgör ju ett komplement till bankerna i de fall då dessa, bl. a. sammanhängande med banklagens krav på formella säkerheter för banklån, är förhindrade eller ovilliga att hjälpa företagen. Detta kan naturligtvis vara av stor betydelse för enskilda företag. Att bedöma de totala samhällsekonomiska effekterna av fondernas kreditgivningsverksamhet är emellertid inte så enkelt. I industriförbundets utredning görs den sammanfattanden bedömningen av fondernas verksamhet att de på kort sikt kan medverka till att höja resursutnyttjandet i ekonomi i ett ansträngt konjunkturläge, men att det finns en risk för att fondens insatser får negativa konsekvenser för resursallokeringen på . Denna risk blir mindre om fonderna inriktar sin kreditgivning på de mest lönsamma företagen. Men dessa har normalt andra möjligheter att ordna finansieringen. Denna slutsats är intressant att jämföra med vad som sas i småföretagarpropositionen om den fortsatta inriktningen av fondernas kreditgivning. Departementschefen underströk att kreditgivningen skall utgöra ett komplement till det ordinarie bankväsendet. Fonderna bör därför, hette det, åläggas att endast lämna lån och garantier till sådana utvecklingsbara företag som på grund av bristande lånesäkerhet eller av andra skäl inte till fullo kan få lån från sin ordinarie bankförbindelse och vidare att begränsa sin andel av varje lånekunds finansiering så långt det är möjligt. Av det sagda framgår att fondernas kreditgivning inte bara volymmässigt utan även till sin allmänna inriktning skall vara att betrakta som ett mindre komplement till bankkreditgivningen. Till det skall läggas att flera av fonderna uppställer krav på säkerhet som gör skillnaden i kreditgivningshänseende i förhållande till bankväsendet nära nog obefintlig. då hävdas att fondernas kreditgivning borde kunna infogas i bankernas övriga verksamhet. En sådan ståndpunkt ter sig särskilt motiverad mot bakgrund av de tidigare anförda principiella och kostnadsmässiga frågetecknen rörande fondernas fortsatta existens. I praktiken torde det inte heller vara omöjligt att inlemma den begränsade del av kreditgivningen som fonderna ansvarar för i det ordinarie banksystemet. Redan har antytts att banklagens bestämmelser f. n. lägger vissa hinder i vägen för en sådan utveckling. Särskilt gäller det då begränsningen av s. k. blancokrediter, dvs. krediter utan formell säkerhet, till av den samlade utlåningen. Frågan om ett avskaffande av begränsningen för blancokrediter behandlas f. n. av banklagutredningen. Det utredningsarbetet borde kunna leda till ett avskaffande av denna begränsning och till en ändring av de andra regler i banklagen som utgör ett hinder när det gäller bankernas möjligheter att ta över den kreditgivning som utvecklingsfonderna svarar för. Med lämpliga regeländringar skulle således fondernas viktigaste verksamhetsgren kunna avvecklas. Därest statsmakterna önskar bevilja krediter på särskilt fördelaktiga villkor kan detta ske antingen genom de relativt många statliga institutioner på detta område som skulle finnas kvar även efter utvecklingsfondernas avskaffande eller genom det ordinarie bankväsendet. I detta sammanhang kan också nämnas möjligheten att framgent på fördelaktiga villkor bilda utvecklings- och finansieringsföretag. Om det nu inte är oundgängligen nödvändigt att bibehålla utvecklingsfonderna för kreditgivningsverksamhet, hur förhåller det sig då med fondernas serviceverksamhet till företagen? Till en början kan då sägas att serviceverksamheten knappast varit avsedd att ensam bära upp fondernas verksamhet. I själva verket når också fonderna ett mycket begränsat antal företag med denna verksamhet. I SIND:s utredning konstateras att av de mindre och medelstora tillverkningsföretagen har någon årlig kontakt med fonderna. Det torde vara mycket ovanligt att något företag som inte vänder sig till fonden av finansieringsskäl vänder sig dit för att få service av annat slag. Det lämpliga i att belasta statskassan med relativt stora belopp för en serviceverksamhet som endast en liten del av näringslivet drar nytta av kan ifrågasättas. Under alla förhållanden torde det behov av service som ett eventuellt avvecklande av fonderna kan skapa snabbt fyllas av banker, fristående konsulter, näringslivets organisationer och kvarvarande statliga institutioner. Något skäl att bibehålla utvecklingsfonderna av hänsyn till serviceverksamheten gentemot företagen finns således knappast. Sammanfattningsvis kan konstateras att det är väl motiverat att överväga en avveckling av utvecklingsfonderna. Vi har i svenskt politiskt liv haft en olycklig benägenhet att vilja visa dådkraft genom att bygga upp nya institutioner och satsa nya pengar. Nya miljoner till utvecklingsfonderna har varit bevis på ett intresse för småföretagen och i någon mån en kompensation för stödmiljarderna åt varven, stålet och skogen. Men i själva verket är det varken stödmiljarder eller utvecklingsfonder som har skapat det svenska välståndet. Inte heller kan en näringspolitik med en sådan inriktning vara motor i en industriell expansion. Det är främst genom generella åtgärder, framför allt på skatteoch lagstiftningsområdet, som en sådan utveckling kan åstadkommas. Det vore visserligen fel att hävda att utvecklingsfonderna har medfört någon skada, i vart fall inte på långt när jämförbar med den som orsakats av miljardstöden till förlorade företag. Men det vore också fel att av detta konstaterande dra slutsatsen att utvecklingsfonderna nödvändigtvis bör bibehållas. I denna motion har konstaterats att utvecklingsfonderna - därest vissa ändringar i banklagstiftningen görs och vissa andra åtgärder vidtas - inte behövs. I det läget finns det all anledning att med utgångspunkt i de principiella och ekonomiska synpunkter som tidigare angivits i motionen verka för att utvecklingsfonderna avvecklas. Den omedelbara besparingseffekten av en sådan åtgärd skulle bli att det årliga driftbidraget till fonderna på knappt 100 milj. kr. Med stöd av vad ovan anförts hemställs att hos regeringen begär förslag om avveckling av utvecklingsfonderna.