mot · G602580 · 1983-01-19 00:00:00 — och mot våldsinslag i filmer Med allt tätare mellanrum blir vi hårdhänt påminda om att våldet utgör en del av verkligheten omkring oss. Våldet i skolan avsätter ibland tidningsrubriker som för tillfället avspeglar en utveckling mot ökat våld. Vad som gör mindre väsen av sig är den smygande tendensen till ökat bruk av våld och hot om våld som sprider rädsla och otrygghet. Alla är på det klara med att den oro och vilsenhet om normer som i sin yttersta tillämpning exploderar och exponerar sig i grovt öppet våld dels existerar i andra destruktiva former innan det nått så långt på samma sätt som isberget existerar, inte bara dess topp, dels finns i samhället utanför skolan, som inte heller kan utestänga våldet. När det gäller åtgärder mot våldet efterlyser man något som kan göras snart och effektivt i en akut situation. Det finns säkert en elementär värdegemenskap grundad på kända begrepp som solidaritet, hänsyn, medkänsla varur normer kan spira fram, möjliga för var och en att självmant anamma och införliva med den egna personen. Därför måste kravet på samhällsansvar vidgas till att gälla massmedierna. I det här sammanhanget vill vi särskilt peka på den påverkan som film- och videoindustrin utövar. Antagandet att nöjesvåldet föder verkligt våld är visserligen inte strikt vetenskapligt bevisat, men indicierna som antyder ett samband hopar sig. Att forskare ofta i missriktat nit att uppnå vetenskaplig exakthet omger sina resultat med vissa reservationer kan lätt utnyttjas av dem som vill tjäna pengar på våldsutbudet. Dessa forskningsresultat uppvisar en tillräcklig grad av samstämmighet inom den begränsade ram för exakthet som empiriska studier erbjuder. Samstämmigheten är fullt tillräcklig för att väcka oro också hos dem som erfarenhetsmässigt konstaterar sambandet mellan nöjesvåld och verkligt våld, spår söm förskräcker. Att reklamfilm har en förmåga att påverka människor är allmänt erkänt. Annars skulle den inte användas. Att då inte räkna med att en aggressiv framställning av våldet har en impulsgivande inverkan på vissa grupper av människor är ologiskt inkonsekvent. Även om den grupp som blir påverkad skulle vara liten, uttryckt i procent, så är det väsentligare att, eftersom film och video är massmedia som når miljoner med sin genomslagskraft, antalet påverkade i absoluta tal blir mycket stort. En annan grupp som inte låter tala om sig så mycket är offren för det tillämpade våldet som oftast göms och glöms i tystnad. Frågan är ändå om samhället som helhet, den unga lättpåverkade generationen i synnerhet, inte utsätts för en långsiktig, genomgripande påverkan som obevekligt förändrar och brutaliserar förhållandet människor emellan. Om det förhåller sig så är det en trygghetsförlust för den svage och ängslige i vårt samhälle. Man har länge talat om Aniaramänniskor. Det är nog få människor som på egen hand kan leva upp till den hårdkokta tuffhetens människoideal. Men det finns troligen fler som i grupp kan uppleva en identifikation av det idealet. Men den grupp är säkert störst som kan förnimma den, låt vara subjektiva, osäkerhet och ängslan som lätt sprider sig utmed gator och torg. Om det är så att våldet utövar en direkt och indirekt påverkan så att det både avtrubbar känslan inför åsynen av utövat våld och stimulerar genom modeller, mönster och efterhärmning till andra former av våld, då borde också motsatsen kunna bli fallet. Föreligger inte här en fantastisk utmaning som kunde skapa positiva förebilder att ta efter? Det är inte sedelärande berättelser man är betjänt av utan det djupare motivet: hur människor kan upprättas i självaktning och värdighet. Företag och distributörer inom detta område har ett samhällsansvar. Av detta borde följa att kravet på filmen och videofilmen som en kulturyttring medför konsekvenser för hela utbudet. Ett sådant krav är inte orimligt med tanke dels på dessas stora inflytande på attityder och värderingar, dels på att de kulturpolitiska principer som en enig riksdag beslutat om bör gälla för filmen som för kulturlivet i övrigt, dels med hänsyn till att den marknad som samhället erbjuder producenter och distributörer att verka på måste motsvaras av ett anspråk på socialt ansvar, dels på det krav som föräldrar har rätt att ställa på samhället när det gäller att möta störtfloden av osmaklighet, okultur och som den enskilde föräldern inte har makt att ställa upp mot. Vad som upplevs som alltmer angeläget är att finna framkomliga vägar för det ansvar som samhället har rätt att ställa gentemot film- och videobranschen. Missbruket att utan tanke på den verkan det har på unga människors fysiska och psykiska hälsa tillhandahålla videofilm med inslag av grovt våld måste opinionen bemöta på ett kraftigt och effektivt sätt. En framkomlig väg vore kanske att en översenskommelse träffades mellan företrädare för samhällets intresse och film- och videobranschen. En insikt om att något måste ske vaknar . Föräldrar och skola kan inte ensamma axla ansvaret att rida spärr mot nedrivande krafter, även om lovvärda lokala initiativ tagits från föräldragrupper. Dessa förtjänar stöd. Alla goda krafter i samhället måste tas i anspråk. I då man självklart räknar med företagens samhällsansvar, då samhället ställer upp på så många sätt och då kraven på den fysiska miljön stiger blir det också naturligt att filmoch videobranschens samhällsansvar accentueras, att samhället hävdar en andlig och kulturell nivå. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen hemställer att överläggningar upptas med företrädare för film- och videobranschen syftande till ett avtal mellan staten och film- och videobranschen beträffande dessas samhällsansvar. minab/gotab 1983 73424