mot · G6022097 · 1983-01-25 00:00:00 — och av riktlinjerna för fysisk riksplanering antog riktlinjer för den fysiska riksplaneringen. Sorn underlag förelåg proposition 1978/79:213 och som bilaga till denna regeringen länsvisa beslut, bil. Beträffande avsnittet fritidsbebyggelse anförde bostadsministern bl. a. följande, s. 35: Som riktlinje i den fysiska riksplaneringen bör därför för de obrutna kusterna, för Oland och för gälla att fritidsbebyggelse endast bör medges om den är förenlig med naturvårdens och kulturminnesvårdens intressen och om bebyggelsen sker i former som möjliggör ett allsidigt utnyttjande av områdena för rekreation och turism. Vidare sägs i bil. 2, s. 18: Fritidsbebyggelse i form av enstaka hus eller mindre husgrupper i anslutning till befintlig bebyggelse på landsbygden är ofta en lämplig form för fritidsboende i stora delar av landet. Betydande möjligheter torde finnas att för sådan bebyggelse utnyttja improduktiva arealer. Lämpligt utförd kan sådan fritidsbebyggelse på ett värdefullt sätt berika och komplettera tidigare befintlig fast bebyggelse och därigenom bidra till kulturlandskapets bevarande. Olika upplåtelseformer för sådan bebyggelse bör kunna komma i fråga. Vidare på s. 52: Följande utgångspunkter bör vidare gälla för den fortsatta planeringen på . På som helhet bör man vara ytterst restriktiv med att tillåta ny icke planlagd bebyggelse i andra fall än då den är knuten till den fasta bosättningen och näringslivet i trakten och på lämpligt sätt kan anslutas till redan befintlig bebyggelse. Enskild fritidsbebyggelse bör endast komma till stånd då det kan ske i form av mindre kompletteringar av befintlig bebyggelse. Sådana mindre kompletteringar bör ske först efter en planmässig bedömning för större områden, i vilken övervägs den lämpliga omfattningen av bebyggelsen, behovet av va-anläggningar, belastning på vägar etc. Planeringen för fritidsboende bör inriktas på att reservera mark för andra former än enskild fritidsbebyggelse och för vissa andra anläggningar som är önskvärda för turismens och friluftslivets utveckling, t. ex. campingplatser och vandrarhem. Utvecklingen av bebyggelse och anläggningar för turism och friluftsliv bör styras i en sådan riktning att den bofasta befolkningens intressen beaktas. Utskottet framhöll i CU 1979/80:6 s. 11: Den utformning av riktlinjerna för fritidsbebyggelsen som förordas i propositionen skall inte ses som uttryck för en mera restriktiv inställning till tillkomsten av enskild fritidsbebyggelse som sådan. En grundläggande positiv attityd till olika former av fritidsbebyggelse kommer också till uttryck i den allmänna promemorian. Av propositionen 1972:111 framgår att kravet på en mer planmässig utveckling av fritidsbebyggelsen självfallet inte innebär att den bara bör tillåtas i form av stora tätbebyggda fritidsbyar. Olika delar av landet erbjuder skillnader i naturtyper och andra förutsättningar för fritidsbebyggelse samt har olika exploateringstryck. Det sägs vidare i den nämnda promemorian att fritidsbebyggelse i form av enstaka hus eller mindre husgrupper i anslutning till befintlig bebyggelse på landsbygden ofta är en lämplig form för fritidsboende i stora delar av landet. Betydande möjligheter torde finnas att för sådan bebyggelse utnyttja improduktiva arealer. Lämpligt utförd kan sådan fritidsbebyggelse på ett värdefullt sätt berika och komplettera tidigare befintlig fast bebyggelse och därigenom bidra till kulturlandskapets bevarande. Olika upplåtelseformer för sådan bebyggelse bör kunna komma i fråga. Vad utskottet anförde blev också beslut. Regeringen har också beslutat att kommunerna via länsvisa redovisningar till regeringen skulle rapportera planeringsläget för riksplanearbetet. Så har skett. De av fattade besluten har karaktären av riktlinjer och är således inte lagreglerade. Inom ramen för gällande lagstiftning och med hänsyn till riktlinjerna har kommuner och länsstyrelser att i aktuella planärenden överföra och tillämpa och regeringens beslut. Det ligger i sakens natur att svårigheter kan föreligga att i konkreta planbeslut tillämpa riktlinjer. En lagreglering av FRP skulle eliminera tolkningssvårigheterna, och vi förutsätter, att denna lagreglering kommer att föreslås i den kommande PBL-lagen. En fråga som bör ställas är huruvida de av antagna riktlinjerna överensstämmer med det sätt på vilket dessa tillämpas ute i länen. Som exempel på en sådan frågeställning är den av i till regeringen lämnade redovisningen. I nämnda skrivelse, daterad under rubriken , heter det på s. 15: vill i detta sammanhang framhålla behovet av ett smidigt sätt att kunna säkerställa att områden som i samband med samråd och planläggning avsetts för stugbyar för uthyrning även långsiktigt säkerställs för sådan användning. Inom vissa områden bör enligt regeringens länsvisa beslut ny enskild fritidsbebyggelse inte medges medan det får anses stå i överensstämmelse med de målsättningar som beslutet anger att tillskapa stugbyar för uthyrning. I andra fall kan kanske sådana accepteras i mera strandnära och attraktiva områden än vad som skulle godtagits för enskild fritidsbebyggelse. På s. 13 under rubriken : På har 1979-1982 samrådsvis behandlats sex planområden för fritidsbebyggelse. Tre av dessa har avsett stugbyar för korttidsuthyrning och tre enskild fritidsbebyggelse om totalt cirka 100 hus. Av de sistnämnda har ställt sig avvisande till ett område som skulle ligga inom den del av där planläggning för ny enskild fritidsbebyggelse, enligt regeringens länsbeslut, inte bör ske. Ett område i har föranlett upprättande av områdesplan (se ovan) och ett område omfattar endast ett 30-tal tomter inom ett konfliktfritt område. I båda dessa uttalanden hänvisar till regeringens länsvisa beslut. Efter det att regeringen avlämnat detta som en bilaga till propositionen har fattat beslut om riktlinjerna. Detta ligger alltså i tiden efter regeringens. De ovan anförda citaten visar att det uppenbarligen kan finnas risk för olika tolkningar om vilka och på vilket sätt riktlinjerna skall tillämpas. Såväl regeringens som uttalanden måste vägas in när riktlinjerna tillämpas. Uppenbarligen kan stöd hämtas i såväl regeringens som uttalanden för både en restriktiv tillämpning och en friare. Möjligen synes i i större utsträckning ha utgått från regeringsbeslutet än . Den ovan åberopade skrivelsen från i får endast tjäna som exempel på problem som i dessa frågor kan uppstå och är inte avsett att utgöra bakgrund till en prövning huruvida i följer riksdagsbeslut eller inte. De oklarheter, som tydligen finns, beträffande riksplanefrågor bör undanröjas. Det är angeläget att berörda organ i tillräcklig omfattning blir informerade och får kännedom om såväl regeringens som beslut. Mot denna bakgrund bör regeringen se till att fattade beslut kommer berörda organ till kännedom och att, i de fall tveksamhet uppstår om deras innebörd och tillämpning, nödvändig klarhet nås. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om tillämpningen av riktlinjer för fysisk riksplanering.