mot · G602893 · 1983-01-24 00:00:00 — Motion 1982/83:893 Researrangörers ansvar mot sina resenärer Researrangörernas ansvarighet och därmed det ekonomiska skyddet för sällskapsresenärerna är olika utformat i olika länder. I exempelvis är sällskapsresenärernas skydd numera förstärkt genom tillkomsten av en lag om reseavtal, som medför att de västtyska researrangörerna får bära betydligt större ekonomiska risker än sina svenska kollegor. I vårt land har vi inte någon motsvarande lag utan reseavtalet regleras på grundval av avtalsvillkorslagen genom de allmänna resevillkor som förhandlats fram av branschen och konsumentombudsmannen/KO. Det finns många anledningar till att det är väsentligt att skyddet för sällskapsresedeltagare är tillräckligt omfattande. En anledning är att synnerligen många svenskar deltar i sådana resor. En annan anledning är de stora belopp resenärerna satsar på resor. En ytterligare anledning är särskilt av minskade realinkomster - att många har synnerligen små reserver att ta av om de drabbas av överraskande förluster eller kostnader. En jämförelse mellan västtyska och svenska regler visar att svenska resenärer tvingas bära betydligt större ekonomiska risker än tyska konsumenter. Det finns därför anledning att pröva i vad mån den nya västtyska lagen innehåller regler som i större eller mindre utsträckning skulle vara motiverade att överföra till svenska förhållanden. Följande jämförelse mellan svenska och västtyska regler visar betydande skillnader inom vissa områden. Om resan inte kan genomföras så som avtalats gäller i båda länderna att resenären har rätt till prisavdrag, oavsett om felet beror på arrangörens försummelse eller inte (vid force majeure gäller särskilda regler). Arrangörens plikt att i möjligaste mån avhjälpa felet är också likartad i de båda länderna. Men om detta inte lyckas har den tyske resenären rätt att på arrangörens bekostnad ta saken i egna händer, t. ex. genom att själv ordna ett avtalsenligt hotellrum. Denna möjlighet ger inte de svenska resevillkoren. Om det inträffar sådana störningar att resan kan genomföras endast med betydande inskränkningar så kan den tyske resenären säga upp avtalet. Denna rätt har resenären även om störningarna inte beror på arrangörens försumlighet. Om den tyske resenären häver avtalet förlorar arrangören sin rätt till betalning för resan. Denne har däremot rätt till skälig ersättning för redan utförda tjänster, men endast i den mån tjänsterna varit till nytta för resenären. Arrangören måste dessutom betala de merkostnader som beror på att hemresan tidigareläggs. De svenska resevillkoren ger däremot resenären möjlighet att häva avtalet endast så länge resan inte påbörjats. Ännu större skillnader finns när det gäller skadestånd. För att svenska resenärer skall kunna kräva arrangören på skadestånd förutsätts att arrangören själv eller någon av hans anställda varit försumlig. De i praktiken vanligaste skadorna beror emellertid på anlitade personers eller företags försumlighet, och i sådana fall får resenären nöja sig med en nedsättning av priset. Enligt tysk rätt är arrangören däremot skadeståndsskyldig i samtliga nämnda fall. En begränsning gäller dock för arrangörens ansvar för anlitade företags försumlighet. En annan väsentlig skillnad är regleringen av bevisbördan vid skadeståndskrav. I skall resenären visa att försumlighet förelegat, men enligt tysk rätt är bevisbördan omvänd. Där är det alltså arrangörens sak att visa att han inte brustit i fullgörandet av sina skyldigheter om han vill undgå skadeståndsansvar. Därutöver har den tyske konsumenten en rätt som svensken helt saknar, nämligen att under vissa förhållanden få ersättning för förlorad semester. Om force majeure orsakar så allvarliga störningar, före eller efter det att resan påbörjats, att resan inte alls kan genomföras eller kan genomföras endast med betydande inskränkningar, så har båda parter möjlighet att häva avtalet. Arrangören kan i så fall begära ersättning för redan utförda prestationer. Resenären måste också stå för eventuella merkostnader för hemresan. Enligt de svenska resevillkoren är det resenären som ensam bär den ekonomiska risken vid en force majeure-situation, medan detta risktagande enligt den västtyska lagen fördelas mellan parterna. En annan väsentlig skillnad gäller fördelningen av de ekonomiska risker som aktualiseras vid en strejk. Medan den svenske researrangören i sådana fall är befriad från all ersättningsskyldighet är den tyske arrangören ansvarig för strejkens följder i form av bristfälliga eller uteblivna prestationer, dvs. resenären har rätt till prisavdrag eller hävning av avtalet. Slutligen skall framhållas att i den tyska lagen för reglering av standardavtalsrätten (ABG-Gesetz) återfinns en bestämmelse som i praktiken förhindrar tyska motsvarigheter till de svenska prishöjningsklausulerna. Enligt bestämmelsen får ett avtalat pris höjas i efterhand endast om varan eller tjänsten skall levereras efter avtalets ingående. Det är ovanligt att reseavtal skrivs så i förväg. Enligt min uppfattning visar jämförelserna mellan västtyska och svenska regler att det finns anledning att i lämpligt sammanhang se över de svenska reglerna och pröva i vad mån sällskapsresenärernas ställning i vårt land kan stärkas genom att i vår lagstiftning införa vissa av reglerna i västtysk rätt på området. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om översyn av reglerna om researrangörers ansvarighet gentemot sina resenärer.