mot · G702100 · 1983-11-15 00:00:00 — Motion 1983/84:100 m. fl. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. 1983/84:40) I Den internationella utvecklingen Produktionsutvecklingen i världen har efter den andra oljechocken 1979 varit utomordentligt svag . Arbetslösheten har stigit kraftigt (se fig. 1). Arbetslösheten i (västvärlden + ) är sammantaget eller drygt 30 miljoner arbetslösa. Den långa och djupa nedgången har orsakats inte bara av oljeprishöjningarna utan också av att vissa dominerande länder i industrivärlden konsekvent satsat på att bryta den mycket höga inflation som rått . Dessa länder har därför fört en mycket restriktiv politik inriktad på en låg ökningstakt i penningmängden har dock en klar upgång skett i den internationella konjunkturen. Bakgrunden är dels vissa oljeprissänkningar , dels att främst men även och lättat på penningpolitiken när nu inflationen i dessa länder kommit ned till 1960talsnivåer (se fig. 2). 1 1983/84. Förändring i % fr föregående år Uppgången i världskonjunkturen följer det traditionella mönstret. Den starkaste tillväxtimpulsen i de stora har kommit från ökad privat konsumtion. Däremot har den internationella konjunkturuppgången inte åtföljts, av en allmän och stark ökning av det internationella handelsutbytet. Dels är uppgången i de västeuropeiska industriländerna sammantagna relativt långsam, dels lägger den internationella skuldkrisen en kraftig hämsko på handelsutbytet mellan å ena sidan och å andra sidan de berörda utvecklings- och statshandelsländerna, t. ex. , , och . De sänkta oljepriserna leder vidare till att OECDländernas import minskat kraftigt. Som en jämförelse kan nämnas att världshandelsökningen , då efterfrågan ökade i både industriländer och utvecklingsländer, var nästan dubbelt så stor som den beräknas bli i den nuvarande konjunkturuppgången. Konjunkturförbättringen har startat i . Den privata konsumtionen har där ökat i volym. Den amerikanska industrins investeringar har dessutom börjat öka ovanligt tidigt i konjunkturuppgången. Den kraftiga tillväxten i den amerikanska ekonomin kombinerad med den höga dollarkursen har inneburit en kraftfull draghjälp till andra industriländer, t. ex. . Den starka amerikanska importökningen ger också draghjälp för de västeuropeiska industriländerna, men uppgången är här betydligt mer dämpad. Medan det skett en viss återhämtning i och fortsätter lågkonjunkturen i och . Därför är utvecklingen för som helhet betydligt svagare än för och (se fig. 3). Den mer expansiva penningpolitiken ledde till att den internationella räntenivån sjönk rätt kraftigt fram . Då skedde emellertid en uppbromsning och t. o. m. vissa smärre räntehöjningar. .Om inflationen nu åter börjar öka, vilket ju är vanligt i konjunkturuppgångar, finns en påtaglig risk att bl. a. den amerikanska stramar åt penningpolitiken och därmed dämpar konjunkturuppgången och driver upp den internationella räntan igen. En trolig framtidsbedömning pekar dock mot att världskonjunkturen kommer att försätta att vara god för att sedan sannolikt börja vika under loppet av 1985. Vilka implikationer ger då den internationella utvecklingen för den ekonomiska politiken i under det närmaste året? Med hänsyn till att förbättringen i handelsbalansen väntas fortsätta och en viss uppgång ske i industriproduktionen, finns det all anledning att ta tillfället i akt under konjunkturuppgången och strama åt de offentliga utgifterna. II Den ekonomiska politiken i efter regeringsskiftet Fyra ekonomisk-politiska vallöften - tre sprack I sitt valmanifest valrörelse lovade socialdemokraterna att minska arbetslösheten, inflationen, budgetunderskottet och bytesbalansunderskottet. Endast på den sista punkten har man lyckats. De två devalveringarna 1981 () och 1982 () har tillsammans med den uppåtgående internationella konjunkturen lett till en ökning av exporten (ca + ). Eftersom den inhemska efterfrågan sjunkit (- 1,) har importen i stort sett legat kvar på oförändrad nivå. Detta har sammantaget medfört en förbättring av handelsbalansen (beräknas bli ca + ) och därmed av bytesbalansen (beräknas bli ca -1983). Den ökade exporten har också lett till en viss ökning av industriproduktionen (ca + ). Tjugotusen fler arbetslösa än sedan Den fråga där socialdemokraterna hårdare än i någon annan fråga framställde sig som garanter för en förbättring var sysselsättningen. Man gick t. o. m så pass långt att man beskyllde mittenregeringen för att medvetet öka arbetslösheten och att 30-40000 människor gick arbetslösa i onödan. Detta trots att när den långa och djupa lågkonjunkturen 1980-1982 dramatiskt ökade arbetslösheten i andra länder (blev vanliga arbetslöshetstal se fig. 1 s. 1) lyckades hålla nere arbetslösheten på . Efter regeringsskiftet har arbetslösheten månad för månad (utom januari) legat högre än (se tabell 1). Tabell 1 Arbetslöshet 1982 och 1983 (tusental) I genomsnitt har ca 20 000 fler människor gått arbetslösa i än . Detta trots att regeringen satsat ca på arbetsmarknadspolitiska åtgärder, vilket bl. a. inneburit en kraftig ökning av antalet människor i beredskapsarbete (58900 okt. 1983 mot 43800 i okt. Trots den klart förbättrade konjunkturen har industriinvesteringarna sjunkit med jämfört med den redan låga investeringstakt som gällde 1982, då mot bakgrund av den långa och djupa lågkonjunkturen. Den förbättrade industrikonjunkturen har inte ökat arbetskraftsefterfrågan i industrin totalt sett. Snarare tvärtom så fortsätter sysselsättningen att sjunka. Inför fjärde kvartalet 1983 förväntas ytterligare personalminskningar. Enligt företagens bedömningar blir neddragningarna genomgående större än . Även förebådas en fortsatt reducering av både arbetare och tjänstemän. Utsikterna för byggnadsindustrin har klart försämrats . låg bedömningarna (bl. a. i den reviderade nationalbudgeten) på endast en smärre nedgång i bygginvesteringarna (ca -), medan de allra senaste bedömningarna pekar mot-7 %. Detta var ju ett av de områden där socialdemokraterna i valrörelsen var särskilt vältaliga med att ställa ut löften om snara ökningar. Vem minns inte talet om gardinfabrik? Inflationen ökar månad för månad I socialdemokraternas före valet så upphaussade krisprogram Framtid för kan man i kap. 3 - En plan för återhämtning - läsa följande: Denna politik bör ha följande innehåll: Den ekonomiska politiken måste inriktas på att snabbt och påtagligt ta ner kostnads- och prisstegringen i . Målet måste vara att inte bara bryta med de senaste årens inflationsutveckling utan också nå en lägre ökning av kostnader och priser än i vår omvärld. Hur har det då i verkligheten gått med de två föresatserna i punkt 1 i krisprogrammet? Jo, den snabba och påtagliga minskningen av inflationen har i stället blivit en klar ökning. Och den lägre inflationstakten än i våra konkurrentländer har från att vid regeringsskiftet nästan varit ett faktum nu i stället blivit ett stort gap (se fig. 4). Förändring i % fr föregående å Av figuren framgår att från en notering på minskade sin inflationstakt till vid regeringsskiftet . Den svenska inflationstakten var ungefär densamma som för i sin helhet /82 fram till regeringsskiftet. Internationella bedömare () ansåg 1 * 1983184.3 sami. att, om mittenregeringens politik fullföljts, så pekade den svenska inflationen 1983 mot en nivå på . Med de oljeprissänkningar och räntesänkningar, som skedde sista och som naturligt nog inte beaktade vid sin bedömning, hade sannolikt den svenska inflationen varit nere på den nivå, , som regeringen uppsatt som mål och som härskar i många av våra konkurrentländer. I stället skedde en dramatisk höjning av den svenska inflationen (devalvering, momshöjning m. som inflationen i resten av västvärlden fortsatte att sjunka. Visserligen skedde en viss minskning av inflationen , när de omedelbara effekterna av devalveringen klingat av, men har inflationen envist stigit. Först skedde en smärre sänkning, men trots det ligger inflationstakten (8,) över den nivå som gällde vid regeringsskiftet. Regeringen har en lovvärd ambition att inflationen 1984 skall komma ner till , men de underliggande inflationstendenserna i svensk ekonomi är oroväckande, antingen man analyserar problemet med utgångspunkt i löner och kostnader eller ur monetär synvinkel. Löneöverhänget beräknas till . Därutöver lär löneglidningen i den uppgående konjunkturen lätt kunna bli . Regeringens kalkylmässiga lönekostnadsökning på verkar därför mer än lovligt optimistisk, i all synnerhet om man betraktar den mot bakgrund av dels LO:s lönekrav på , dels upprördheten inom PTK, TCO-S, KTK och över de upprepade urholkningarna av marginalskattereformen. Monetära kalkyler tyder på att de långsiktiga förändringarna i inflationstakten rätt väl följer förändringarna i penningmängden med ca sju kvartals eftersläpning. På grundval av en sådan teori har beräkningar gjorts som pekar mot en inflationstakt på . I partimotion i anledning av kompletteringspropositionen gjordes en inflationsbedömning på . Det finns ingen anledning att nu revidera den bedömningen, men risken är påtaglig att den var för optimistisk. Budgetunderskottet har ökat kraftigt trots stora skattehöjningar Tabell2 Statens utgifter och budgetunderskott (miljarder kronor) 1981/82 (utfall) 235 68 1982/83 (budget) 256 76 1982/83 (utfall) 278 86 1983/84 (prognos) 300 86 Tabellen visar att budgetunderskottet under mittenregeringens år blev . Den budget som den icke-socialistiska riksdagsmajoriteten antog angav budgetunderskottet /83 till 76 miljarder kronor och de statliga utgifterna till . Så snart den socialdemokratiska regeringen tillträtt ökades utgifterna för /83 från 256 miljarder till , dvs. en ökning med för samma budgetår. Det innebar en ökning av statens utgifter med (278-235) på ett enda år. Ökningen är större än hela den statliga inkomstskatten (). ökade budgetunderskottet med jämfört med året innan och med jämfört med den av fastställda budgeten. Att inte ökningen av budgetunderskottet blev ändå större berodde på att man höjde skatterna kraftigt. För /84 pekar prognoserna f. n. på ett budgetunderskott på ungefär samma nivå som /83. Detta innebär tyvärr inte något positivt trendbrott för budgetunderskottets ökning. Den skenbara förbättringen realt sett beror helt på att budgetunderskottet tilläts öka så dramatiskt förra budgetåret. Det finns helt tydligt en väsentlig skillnad i de icke-socialistiska regeringarnas och (s)-regeringens sätt att försöka begränsa budgetunderskottet. De icke-socialistiska regeringarna presenterade 1980-1982 under hårt motstånd från den dåvarande socialdemokratiska oppositionen ett antal utgiftsbegränsande paket, (s-)regeringen har i stället helt förlitat sig till skattehöjningar. först presenterar man vissa utgiftsbegränsningar. Det är självfallet bra att (s)-regeringen äntligen kommit till insikt att sådana behövs, men de föreslagna begränsningarna är betydligt mindre än vad situationen kräver. I stället tycks man även nu till stor del förlita sig på skattehöjningar. Anmärkningsvärt är att medan de flesta skattehöjningarna träder i kraft redan innevarande budgetår gäller de flesta besparingarna nästa budgetår och är därför av den karaktären att de lika väl skulle ha kunnat presenteras i den ordinarie statsbudgeten . En ekonomisk politik, som skall ha möjlighet att bli framgångsrik i den besvärliga situation som befinner sig i, måste bygga på en ideologisk helhetssyn. Enligt vår mening bör en sådan helhetssyn bottna i en tro på den enskilda människans initiativförmåga, vilja att ta ansvar och frihet att göra egna val. En sådan grundsyn låter sig bara förenas med marknadsekonomi inom sociala och miljömässiga ramar. En väl fungerande marknadsekonomi kan till sin karaktär endast vara decentralistisk. De positiva effekter på produktion och sysselsättning som kan få av den internationella konjunkturuppgången motverkas av diverse näringsfientliga inslag i den socialdemokratiska politiken. Främst gäller detta hotet om löntagarfonder. löntagarfonder innebär något av en motpol till en decentralistisk näringspolitik. Löntagarfondstanken emanerar från en tilltro till centralplanering och socialism. Inom samhällssektorn måste genomgripande systemförändringar ske så att den offentliga servicen blir effektivare och billigare samt präglas av en rationell hushållning med tillgängliga resurser. Att skapa förutsättningar för arbete åt alla människor är den mest centrala uppgiften för den ekonomiska politiken. Det gäller att se till att människors kunnande och engagemang liksom kapital och andra materiella resurser utnyttjas. Det gäller att utifrån en socialt och miljömässigt reglerad marknadsekonomi bedriva en aktiv näringspolitik. En sådan politisk inriktning bör förenas med en minskning av de direkta företagssubventionerna. Särskilt viktigt är att de små och medelstora företagen arbetar under goda förutsättningar. Det finns klara belägg också från andra länder att ökad sysselsättning inom den privata sektorn främst uppkommer i små och medelstora företag. Detta kräver emellertid en medvetet inriktad politik för att stimulera och främja den mindre företagsamheten. politik för fler jobb innebär: o En förstärkt näringspolitik med satsning på småföretagsamhet. o Satsning på jobb för bättre miljö- och resurshushållning, t. ex. åtgärder för ökad energihushållning, utveckling av alternativa, inhemska energikällor och åtgärder mot försurning, o En utbyggd regionalpolitik för att effektivt möta arbetslösheten där den är svårast. Genom differentierade arbetsgivaravgifter, länsanslagen inom regionalpolitiken, det utvecklade glesbygdsstödet och regionala utvecklingsfonder har viktiga instrument tillkommit som gör det möjligt att skapa jobb i utsatta regioner och bygder. Enligt mening måste ungdomen ges en säkrare väg in på arbetsmarknaden än f. n. En viktig förutsättning härvidlag är naturligtvis att det finns fler jobb men härutöver krävs också: - att yrkesutbildningen förbättras. Lärlingsutbildning är därvid en viktig väg som nära nog hundraprocentigt visat sig leda till en fast anställning, - att villkoren på arbetsmarknaden är sådana att även en oerfaren arbetskraft kan beredas arbetsuppgifter och möjlighet att visa sin förmåga. Den redan öppnade möjligheten för provanställning är en viktig del i detta. Men självfallet måste också lönesättning och introduktionsvillkor i övrigt ha en central betydelse, - att ungdomen är beredd att acceptera erbjudna arbeten. Detta måste gälla också i avvaktan på att man söker vidare, - att ungdomen inte bara kräver jobb utan också bereds tillfälle att själva skapa dem. För många ungdomar framstår möjligheten att tillsammans med kamrater (i kooperativ form) starta ett företag som den mest attraktiva möjligheten. Förutsättningar för sådan företagsamhet måste finnas. har i en partimotion (1983/84:28) närmare utvecklat ett antal konkreta förslag på sysselsättningspolitikens område. Politiken gick i hög grad ut på att fördela existerande tillväxt. präglades många beslut av att man fördelade en förväntad kommande tillväxt. Besluten togs innan tillväxten var konstaterad. Vad som sedan hände i statens affärer var att tillväxten uteblev. Beslutade reformer var fortfarande angelägna men ekonomiska förutsättningar för dem fanns inte längre. Därtill kom att nya behov inte kunde betalas, hur angelägna de än var. utvecklades en filosofi för hur den här situationen skulle mötas. Det gäller att förena fullt samhällsekonomiskt ansvar med en intensiv omsorg om de grupper som svårast kan värja sig mot nya påfrestningar. I det omfattande, betydelsefulla och nödvändiga spararbetet kunde varje sparåtgärd, riktad mot mera generellt utgående bidrag, kombineras med särskilda insatser för de sämst ställda. Som exempel kan nämnas: o När momsen tillfälligt höjdes, skyddades barnfamiljerna med höjda barnbidrag. o När patientavgifterna inom sjukvården höjdes, infördes ett högriskskydd. o När indexberäkningarna för pensionen ändrades, ökades pensionstillskottet till förmån för de sämst ställda pensionärerna och för de handikappade. o När beslöt i sjukförsäkringen, infördes dels ett tak för hur många karensdagar man kan ha (tio st.), dels en s. k. fridagsregel, innebärande att även dagar man inte arbetar kan vara karensdagar, vilket är särskilt betydelsefullt för dem som deltidsarbetar, o När statsbidragen till den kommunala barnomsorgen begränsades, gav man kommunerna ökade möjligheter att genom lokala anpassningar undgå att drabba barnfamiljerna med beslutet, o När skatteunderlaget för kommunerna begränsades, byggdes den kommunala skatteutjämningen ut kraftigt till gagn för de fattigaste kommunerna. En sådan här lista rymmer en grundläggande filosofi om att ett övergripande ansvar för vår ekonomi kan och måste förenas med omsorg om de människor i vårt land som har det ekonomiskt svårast. Det är samma filosofi som präglat arbetet med denna motion. Enligt vår mening bör i anledning av socialdemokraternas nu redovisade sparförslag fatta beslut om en ytterligare förstärkning av statsbudgeten - men med förbättrad fördelningspolitisk profil i enlighet med följande: o En ökad självrisk i sjukförsäkringen med två dagars karenstid. maximalt /år och rätt att räkna in fridagar i karenstiden bör införas (besparing ca ), o Vi accepterar inte minskade livsmedelssubventioner (850 milj. kr. i huvudsak till barnfamiljerna), o Det av oss förordade statsbidragssystemet till barnomsorgen ger ekonomiskt utrymme att införa en beskattad vårdnadsersättning till den som helt eller delvis förkortar sin arbetstid för vård av barn upp i hemmet. Ersättningen skall vara /dag. Reformen träder i kraft . bör ersättningen utsträckas till dess barnet fyllt . Det gigantiska budgetunderskottet utgör f. n. det allvarligaste hotet mot den svenska ekonomin. Budgetunderskottet ökar inflationsrisken, driver upp räntenivån (se t. ex. de emitterade statsskuldväxlarna med räntor på ) och minskar utrymmet på kapitalmarknaden för industrins investeringar. Det senaste kan bli ett direkt akut problem om den nuvarande högkonjunkturen leder till att industriinvesteringarna börjar öka. som underskottet i statens budget består ökar ränteutgifterna. Detta innebär att det blir allt svårare att få kontroll över de offentliga finanserna. Inom hotar statens ränteutgifter att ta i anspråk ungefär hälften av statens samlade inkomster. Redan innevarande budgetår överstiger räntekostnaderna () klart inkomsterna från den statliga inkomstskatten () och även momsen (). Mot den här bakgrunden är det ett nödvändigt inslag i en realistisk ekonomisk politik att kraftigt minska de offentliga utgifterna. Att använda skattehöjningar för att fylla igen budgetunderskottet är däremot ingen realistisk väg. En sådan politik skulle bara ge negativa resultat för den allmänna ekonomiska utvecklingen. En rejäl begränsning av statsutgifterna kan inte ske utan att statens transfereringar berörs. Dessa utgör av statsutgifterna eller . Besparingarna måste gälla såväl transfereringar till hushållen som till kommunerna och företagen. På måste de offentliga utgifterna anpassas så att det offentliga finansnettot elimineras. För innevarande budgetår har presenterat sitt budgetalternativ i sin ekonomiska partimotion . Regeringens proposition nu föranleder ingen ändring i vårt budgetförslag på någon väsentlig punkt. förslag för /85 kommer i vanlig ordning att presenteras i vår ekonomiska partimotion . Utgångspunkten för skattepolitik är att skatt skall betalas efter bärkraft. Det är enligt vår uppfattning nödvändigt att den som har stora förutsättningar att bidra till den offentliga servicens finansiering också får göra det i större utsträckning än den som har små ekonomiska resurser. Denna utgångspunkt kan dock komma i konflikt med kravet på tillväxt. andra för samhällsekonomin negativa effekter kan bli följden. Det fordras därför en väl genomtänkt och balanserad strategi för att klara både fördelningspolitik och tillväxt. Målsättningen om skatt efter bärkraft uppnås inte i önskvärd omfattning . De som har de allra största inkomsterna och förmögenheterna har också de största möjligheterna att genom skatteplanering kraftigt minska sin skattebelastning. Det hårda skattetryck som vi har i gör att de snedvridningseffekter som alla skatteformer i sig själva medför blir oacceptabelt stora. För att någorlunda klara dessa följder måste vi ha många olika skatteformer och därigenom undgå att skattesatserna inom var och en blir för höga. Vi kan konstatera att vårt nuvarande inkomstskattesystem inte är tillfredsställande från fördelningspolitiska utgångspunkter. Den fråga man här kan ställa är om det över huvud taget är möjligt att inom ramen för det nuvarande systemet uppnå ökad jämlikhet. Enligt vår uppfattning bör ett större ansvar för fördelningspolitiken än vad som f. n. är fallet tas av arbetsmarknadens parter. Vidare bör det sociala trygghetssystemet i ökad omfattning formas efter fördelningspolitiska målsättningar. Att försöka höja det totala skattetrycket kommer inte att lösa några problem utan endast att skapa nya. Därför säger nej till samtliga regeringens förslag i den mån de innebär en höjning av det totala skattetrycket. I fallet med förändringen av reavinsten på aktier som bifaller anser vi att det nuvarande förslaget inte innebär någon skattehöjning jämfört med hur det ursprungligen var tänkt att schablonregeln skulle fungera. Det är tveksamt om de föreslagna höjningarna annat än kortsiktigt kommer att ge några inkomstförstärkningar till statskassan. Det är väl känt att skattehöjningar krymper skattebasen och därigenom inte ger de inkomster som rent teoretiskt kan förväntas. Det fungerar dessutom så att en höjning av en skatt kan krympa skattebasen för en annan skatt. är ingenting vunnet statsfinansiellt sett. De föreslagna höjningarna är också skadliga för tillväxten. De riskerar att ytterligare förstärka de snedvridande effekter som vårt nuvarande skattesystem är behäftat med. Höjningarna riktar sig mot det produktiva sparandet genom att i stort sett endast produktivt sparkapital är belagt med exempelvis förmögenhetsskatt. Även den i prop. 1983/84:48 föreslagna omsättningsskatten på börsaktier har denna inriktning. Skattehöjningar kan ej accepteras, annat än möjligen för att omfördela skattetrycket genom att sänka andra skatter, främst inkomstskatten. Den kommunala sektorn är den samhällssektor som vuxit klart mest (se tabell 3). Trots en gradvis neddragning av den kommunala konsumtionsökningen har den tagit i anspråk mer än hälften av resurstillväxten den senaste tioårsperioden. Årlig real ökningstakt konsumtion Kommunala konsumtionsökningen som andel av BNPökningen Denna kraftiga kommunala expansion har självfallet också avsatt sig i en snabb ökning av kommunalskatten, som ökade med . av har dock ökningstakten klart avtagit. Likaså har statens bidrag till den kommunala sektorn ökat i snabb takt från 1970 till 1982. I den nuvarande ekonomiska situationen måste självfallet också kommuner och landsting vara beredda att spara. Detta bör ske genom omprioriteringar, effektiviseringar och bättre hushållning med tillgängliga resurser. Med hänsyn till den kraftiga expansionen bör det rimligen finnas ett gott utrymme för sådana åtgärder. Utan en sådan omprövning sprängs de samhällsekonomiska ramarna. Ytterligare kommunalskattehöjningar är ingen framkomlig väg. Inte minst skulle låginkomsttagare drabbas hårt. Den kommunala sektorn har generellt sett en god likviditet. Landstingen har ett rörelsekapital som motsvarar av de externa utgifterna och kommunerna . Enligt vår uppfattning är det mot denna bakgrund möjligt med en minskad finansiell överföring från staten till kommunsektorn. Ett sätt är ett borttagande av den kommunala beskattningen av juridiska personer. Ett annat sätt som tidigare fört fram är en sammanföring av vissa specialdestinerade statsbidrag till kommuner och landsting till ett allmänt statsbidrag med förstärkt skatteutjämningseffekt. Ett sådant system bör då konstrueras så att det medför en nettospareffekt för statsbudgeten. IV: 1 Utrikesfrågor