mot · G6021218 · 1983-01-25 00:00:00 — Motion 1982/83: 1218 I svensk rätt gäller f. n. att den som köpt något lösöre och därvid varit i god tro därmed förvärvar bättre rätt till lösöret än den som egentligen är ägare. Om detta förhållande skriver (Svensk sakrätt) följande): Den svenska rätten går längre än flertalet rättssystem i fråga om utsträckning av godtrosförvärvens område eller, vilket blir samma sak, inskränkning av principen om ägares vindikationsrätt1 till lösa saker. Särskilt påfallande är, vid jämförelse med främmande rätt, den hos oss gällande regeln att även stulet gods är föremål för godtrosförvärv och sålunda ej kan vindiceras av rätte ägaren. När det gäller förhållandet mellan en godtrosförvärvare och en ägare, som i regel genom brott blivit av med sin egendom, är det tydligt att vi har två personer med motsatta intressen. Ingen av dem bär skuld till den uppkomna situationen. Godtrosförvärvaren har för goda pengar köpt något som säljaren egentligen inte kunde sälja emedan det inte var hans. Tjuven finns någonstans mellan parterna och kan normalt inte fångas och bringas att göra rätt för sig. Genom domstolspraxis har denna konflikt blivit löst på så sätt, att ägaren har rätt att lösa till sig godset på samma villkor som godtrosförvärvaren köpt. Godtrosförvärvaren kan alltså inte lida någon skada, utan ägaren får alltid ta förlusten. En avvägning måste ske mellan rätte ägarens och den godtroende förvärvarens intressen. Den är givetvis svår att göra eftersom det inte rent principiellt går att avgöra vilken av parterna som bör åtnjuta den största hänsynen. I stället måste man se till den faktiska effekten av det ena eller andra synsättet. Går man långt i fråga om att tillgodose godtrosförvärvarens sak främjas den fria handeln. En nackdel är dock att om förvärvaren, för den händelse godset visar sig stulet, ej alls riskerar någon förlust minskar därmed hans intresse att efterforska egendomens ursprung. Vid en sådan rättstillämpning kommer handeln med stulet gods att underlättas. I samma riktning påverkas utvecklingen om anspråken på vad som kan anses vara god tro är små. Om å andra sidan en köpare riskerar att utan ersättning förlora i god tro köpt stulen egendom nödvändiggörs i många fall en långtgående kontroll av säljarens rätt att förfoga över godset. Den fria handeln kan i viss mån hindras. kommer möjligheterna att omsätta stöldgods att försvåras vilket får en återhållande inverkan även på tillgreppsbrott och häleri. 1 Vindikationsrätt, rätt att återkräva sin egendom av någon i vars besittning den befinner sig. Den påpekade särställningen för svensk rätt gäller också vid en jämförelse med övrig nordisk rätt. Till och med i , som liksom tillämpat lag, gäller fortfarande i regel att ägaren har bättre rätt än en godtroende förvärvare. Det är inte så svårt att ta reda på hur denna rättspraxis, som inte finns angiven i någon lagparagraf, har uppkommit. En redogörelse för tidigare gällande rätt återfinns i : Juridiskt Arkif VII (1836-37), s. 41. Av den redogörelsen framgår att det alltid varit så att ägaren hade rätt att återfå stulet gods även av en godtrosförvärvare. Den senare måste då bevisa sin goda tro för att inte bli behandlad som tjuv (göra sig urtjufva). Detta sätt att behandla det fall att någon påträffades med tjuvgods överfördes oförändrat till lag (Missgärningsbalken XLIX:2), enligt vilken den som kunde bevisa att han köpt i god tro var saklös. Två undantag fanns från ägarens rätt att utan lösen återfå sin egendom, nämligen enligt ännu gällande Handelsbalken 11:4 och 12:4, som avser de fall att godtrosförvärv skett från den som lånat eller fått sig anförtrott egendomen. I dylika fall ansågs nämligen ägaren få skylla sig själv som lånat ut eller anförtrott sitt gods till en opålitlig, som köparen ju faktiskt kunnat ha särdeles grundade skäl för sin goda tro. Emellertid inträffade i mitten av ett rättsfall som vände upp och ned på vad som tidigare gällt. En tjuv stal en häst som betade på ägarens utmarker, och morgonen därpå bytte en förvärvare till sig hästkreaturet på en marknad. Ägaren stämde förvärvaren och ville ha hästen tillbaka och vann i häradsrätten. , dit saken fördes, beslöt att ge den godtroende köparen rätt, dock så att ägaren fick återlösa hästen för vad godtrosköparen hade gett. Hovrätten resonerade på det sättet, att enligt lagen godtrosförvärvaren var saklös om han kunde skaffa vittne på köpet. Sedan fann hovrätten emellertid att den som köpt stulet gods ju inte kunde ha bättre rätt än den som köpt lånat eller anförtrott gods och som enligt tydlig lag måste tåla att ägaren hade återlösningsrätt. Därför medgav hovrätten ägaren sådan återlösningsrätt. fastställde med röstsiffrorna fem mot två detta utslag. (Referat i : Juridiskt Arkif XXVII, 1854, s. I dåtidens samhälle fanns anledning underlätta handeln, som var mindre väl utvecklad. Det var också förhållandevis komplicerat att transportera och i större skala försälja stulet gods. är situationen en annan. Den seriösa handeln är mycket omfattande såväl vad gäller nya som begagnade varor. Tillgreppsbrotten har vuxit i antal, stulna varor kan lätt distribueras över landet och försäljningen synes ibland ha systematiserats. För vissa grupper av missbrukare har stölder av lätt omsatt gods fått stor omfattning. Förändringen av den samhällsmiljö i vilken godtrosförvärv äger rum föranleder en ny syn på avvägningen mellan ägarens och godtrosförvärvarens intressen. Lagstiftningen bör ej lägga hinder i vägen för den seriösa handeln men bidra till att kedjan stöld, häleri, försäljning genom verkligt eller påstått Nuvarande rättstillämpning har i stället kommit att underlätta sådan brottslighet. En förskjutning bör därför ske till förmån för rätte ägarens intresse, bort från godtrosförvärvarens. För detta talar även önskvärdheten av en förenhetligad nordisk lagstiftning. Här gäller således domarregel nr 7: Alla lagar skola vara sådana, att de tjäna till det meniga bästa, och därföre då lagen bliver skadlig, så är det icke mera lag, utan olag, och bör avläggas. Med hänvisning till ovanstående föreslås att hos regeringen hemställer att motionen överlämnas till utredningen om godtrosförvärv av stöldgods för beaktande.