mot · G6021310 · 1983-01-25 00:00:00 — 1982/83:1310 m. fl. Inrättande av ett centralt organ för kostrådgivning har intresset bland allmänheten för kostfrågor ökat starkt. Detta är till stor del en följd av nya forskningsresultat som pekat på ett starkt samband mellan felaktiga kostvanor och uppkomsten av cancersjukdom. En i stort sett enig internationell expertis anser att åtminstone en tredjedel av samtliga cancerfall i och har att göra med fel näring. Bröstcancer och tjocktarmscancer utgör två vanligt förekommande cancerformer som i speciellt hög grad tycks vara korrelaterade till kostvanorna; detta innebär att cancer hos kvinnan i än högre grad än cancer hos mannen är förknippad med kostfaktorer. De allt starkare bevisen för klara samband mellan felaktiga kostvanor och uppkomsten av sjukdom har självfallet viktiga implikationer för hur den förebyggande hälsovården skall organiseras. Det måste vara såväl för individ som för samhället en stor fördel, och dessutom ekonomiskt lönsamt att kunna förebygga sjukdomar i stället för att invänta och behandla dem. Inom sjukvården håller den traditionella strategin att behandla människor först sedan de blivit sjuka på att få vika för en modernare sjukdomsförebyggande syn. I det nya sjukvårdsarbetet kommer kostfrågorna att få allt centralare betydelse. Ett uttryck för detta är den nya hälso- och sjukvårdslagen. Många av de åsikter om hur en adekvat kost skall vara sammansatt, som drivits av hälsokoströrelsen, har fått sanktion av etablerad medicinsk expertis. Samhället är emellertid i många avseenden dåligt rustat för att på ett adekvat sätt kunna ge allmänheten fasta råd avseende konsumtion av livsmedel. Med rätt eller orätt har massmedia kritiserat våra näringsfysiologer för att i vissa frågor inta en skiftande hållning. nås människor av skrämmande larmrapporter för vilka de ej varit ordentligt förberedda genom tidigare kostinformation. Det kan också inträffa att en näringsexpert kan framträda och dementera eller modifiera vad en kollega tidigare framfört offentligt. Dessa förhållanden är knappast ägnade att skapa det förtroende för landets näringsfysiologiska expertis hos allmänheten som är nödvändigt om centralt utfärdade kostrekommendationer skall få den genomslagskraft man eftersträvar. En modell för att åstadkomma en bättre avvägd kostrådgivning med högre grad av kontinuitet vore att inrätta ett centralt kostråd sammansatt av kostkunniga forskare i landet. Det gamla som sedemera upplöstes och ersattes av bl. a. livsmedelsverket och , spelade i viss mån rollen av ett centralt kostrådgivningsinstitut. Under 1 1982/83. ingick i en s. k. medicinsk expertgrupp för kost och motion (MEK-gruppen) som skulle biträda h-nämnden inom med faktaunderlag för kostupplysningskampanjer. Flera sådana upplysningssatsningar genomfördes också; den mest kända är kanske den s. k. brödskivekampanjen som kom att få en något kontroversiell prägel eftersom det kommersiella fick ansvaret för en del av denna satsning. MEK-gruppen upplöstes 1981. Företrädare för har framfört åsikten att man fortsättningsvis ej önskar ha ett permanent kostråd utan att man föredrar att tillsätta ad hoc-grupper för att behandla speciella frågeställningar med anknytning till kosten. F. n. arbetar en expertgrupp bestående av fem personer på att revidera . Mot ovanstående bakgrund är det sannolikt mindre lämpligt att placera ett centralt kostråd vid . Det är troligen ej heller fördelaktigt att lägga in ett centralt kostråd under livsmedelsverkets ledning. innehåller representanter för livsmedelsindustrin och det kan därför hävdas att förutsättningarna för genererandet av en fri och obunden kostrådgivning ej med säkerhet föreligger vid detta alternativ. Det är framför allt uppenbart att livsmedelsverkets egna kostexperter endast svarar för en del av rikets samlade kompetens i kostfrågor och att ett centralt kostråd måste vara sammansatt av experter som i stor utsträckning rekryteras från forskningsinstitutioner vid de medicinska fakulteterna i landet. En rimlig slutsats av detta resonemang är att ett fristående centralt kostråd bör inrättas med ansvar att kontinuerligt bevaka forskningsfronten inom det näringsfysiologiska området och på ett adekvat sätt förmedla dessa kunskaper till allmänheten. Det är väsentligt att kostrådets verksamhet får en mycket stark forskningsanknytning. Aktiva forskare torde ha de bästa förutsättningarna att hålla sig å jour med de senaste landvinningarna på området och kritiskt kunna utvärdera nya forskningsrapporter inom näringslärans område. Av denna anledning är inrättandet av ett centralt kostråd intimt förknippat med frågan om en ny forskningsfond för näringsforskning. De resurser som finns tillgängliga för svensk näringsfysiologisk forskning är mycket blygsamma. Detta förhållande kontrasterar bjärt emot övriga områden inom miljömedicinen som är relativt väl tillgodosedda med avseende på resurser. Forskningsfonden vid har i årets budgetproposition tilldelats 48 milj. kr. avsedda att finansiera forskning rörande den yttre miljön; med denna fond stöds bl. a. forskning rörande hälsoeffekter av miljögifter. Även arbetsmiljöforskningen måste sägas vara väl försöijd genom arbetarskyddsfonden som finansieras genom en arbetsgivareavgift motsvarande 0,av totala bruttolönesumman i riket. Arbetarskyddsfondens budgetram som överstiger 400 milj. kr. används förutom till forskning kring arbetsmiljöproblem även till informations- och kursverksamhet med arbetarskyddsinriktning. Trots att ingen bestrider att miljömedicinens tredje huvudområde, kosten, representerar en sektor av lika stor samhällsrelevans och med lika stort behov av i forskning som de båda andra sektorerna inom miljömedicinen existerar inga liknande finansieringsmöjligheter för näringsforskningen. I stället har denna på ett mycket olyckligt sätt kommit att ansvarsmässigt falla mellan, men tyvärr knappast inom, flera forskningsfinansierande organ. ser som sin huvudsakliga uppgift att stödja medicinsk grundforskning av företrädesvis experimentell natur. Rådet har knappast möjlighet att ge stöd åt t. ex. brett upplagda och kostsamma epidemiologiska undersökningar angående samband mellan kostvanor och sjukdomsförekomst i landet. Denna typ av studier är oundgängliga för att skapa adekvat kunskapsunderlag för kostinriktade preventiva hälsovårdsåtgärder. Även den privata organisationen mot cancer tillämpar vid prioriteringen av anslagsansökningar principen att i första hand stödja grundforskning. Styrelsen för teknisk utveckling har stött svensk näringsforskning genom att ge medel åt ett antal stora projekt på kostfiberområdet; denna programverksamhet är emellertid tidsbegränsad och upphör fr. o. m. /84. Ej heller forskningsrådsnämnden har till uppgift att sörja för en kontinuitet i forskningen. Det är mot denna bakgrund uppenbart att kraftiga stimulansåtgärder krävs för att det inom rimlig tid skall vara möjligt att bygga upp en sådan kvalificerad medicinsk näringsforskning i landet att den nationella näringsexpertisen skall ha en möjlighet att svara mot samhällets allt större krav på aktuell, välunderbyggd och balanserad information och rådgivning i kostfrågor. Det är i praktiken omöjligt att åstadkomma en sådan satsning genom en omprioritering av övriga tillgängliga medel för forskning utan att allvarligt skada andra samhälls viktiga program. En modell som förefaller rimlig att pröva är att inrätta en ny statlig fond för medicinsk näringsforskning. En sådan fond skulle kunna utgöra en bas för det ovan föreslagna central kostrådet. En väg skulle kunna vara att den statliga näringsforskningsfonden finansieras enligt samma principer som arbetarskyddsfonden. Överfört till livsmedelssidan skulle detta innebära att en del av matmomsen används till att bygga upp näringsforskningsfonden. Fonden bör användas för flera projekt inom kostområdet. Hälsoupplysningskampanjer i kostfrågor är utomordentligt resurskrävande och det till fonden knutna centrala kostrådet skulle här ha möjlighet att finansiera informationskampanjer. En annan del av fondens medel bör användas till att förstärka basresurserna för näringsläreinstitutionerna vid de medicinska fakulteterna i landet. Det centrala kostrådet bör ha kopplingar till , livsmedelsverket och och det är också väsentligt att andra kosttl 1982183. intresserade än enbart den medicinska expertisen blir representerade i kostrådet och det bör övervägas om inte hälsokoströrelsen bör tillförsäkras representation i rådet. Ett lekmannainflytande i rådet skulle kunna utgöra en väg att uppnå en bättre utformad och målinriktad kostinformation till allmänheten. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställs att som sin mening ger regeringen tillkänna att inrättandet av ett centralt statligt organ för kostrådgivning bör övervägas. MAJ () () () () () () () () ()