mot · G6021786 · 1983-01-23 00:00:00 — Motion 1982/83:1786 m. fl. Under de borgerliga regeringarna försämrades den svenska biståndspolitiken fortgående och avlägsnade sig alltmer från de tidigare fastlagda målen. Försämringarna utgörs av tilltagande urholkning och kommersialisering. Därigenom har dessa regeringar försökt upprätthålla skenet av att enprocentsmålet uppfylls, som industri- och företagarintressen fått allt större inflytande. Regeringsskiftet ingav teoretiskt sett berättigade förväntningar om att denna negativa utveckling av svensk biståndspolitik skulle brytas och en återanpassning ske till de en gång antagna biståndspolitiska målen. Socialdemokratiska biståndspolitiska motioner under de borgerliga regeringsåren ger i varje fall logiskt stöd för sådana förväntningar. Urholkningen av enprocentsmålet kritiserades 1980 så här i socialdemokraternas biståndsmotion: För att skydda biståndsanslaget från den gradvisa kvalitetsförsämring som vi kunnat konstatera , finner vi det angeläget att fastslår att i varje fall av BNP skall avsättas för bistånd att användas enligt de fastlagda principerna för vårt internationella utvecklingssamarbete. Vid sidan av biståndet kan naturligtvis statlig finansiering förekomma av u-landsanknutna verksamheter med delvis eller helt andra mål, t. ex. främjande av svenska företags export till eller viss grupp . Sådana anslag bör emellertid tydligt avskiljas från biståndsanslaget. Även den borgerliga regeringens kommersialisering av biståndspolitiken angreps med klar precisering i nämnda socialdemokratiska motion, 1979/ 80:1133: Kommersialiseringstendensen får i årets budgetproposition sitt tydligaste uttryck i den föreslagna avsättningen av 60 milj. kr. . . . för s. k. blandade krediter m. m. Ett system för en dylik subventionering av kommersiella krediter till är under utredning. Vi finner det anmärkningsvärt att regeringen innan utredningen redovisats, än mindre remissbehandlats, reserverar medel för dessa ändamål. Vi vill inte utesluta att handels- och näringspolitiska skäl kan motivera att man prövar nya former av exportfrämjande åtgärder, däribland subventionering av exportkrediter. Att, som regeringen nu synes göra, utgå från att en exportfrämjande insats skall finansieras ur biståndsanslagen därför att exporten riktas till , är emellertid inte godtagbart. Kritiken framfördes ånyo i socialdemokraternas biståndsmotion året därpå, motion 1980/81:1206: Regeringen har gått vidare med att utnyttja biståndsmedlen för utgifter, som tidigare finansierats på annat sätt och vilkas anknytning till det svenska utvecklingssamarbetet ibland är långitfrån självklar. var det administrationskostnader och . rör det sig bl. a. om kostnader för u-landsflyktingars resor till och skolor för svenska i . Det allvarligaste är emellertid att regeringens åtgärder också i fråga om en huvuddel av utvecklingssamarbetet håller på att urholka detta som solidaritetsinstrument och viktig del av den svenska utrikespolitiken. Biståndets värde för mottagarna har minskats genom en successiv kommersialisering. Om de s. k. förmånliga krediterna till skrevs följande i samma motion: Långt innan några erfarenheter kunnat vinnas av användningen av förmånliga krediter föreslår man att ytterligare skall avsättas för subventioneringen. När regeringen tre kvarts år efter sitt första förslag om medelsanvisning redovisade hur pengarna skulle användas framgick det att systemet var olämpligt från biståndspolitiska utgångspunkter. Det kunde innebära en inte godtagbar urvattning av principerna för länderval och biståndskoncentration. Menade man i stället att ge subventionerade lån till enbart programländer och länder med vilka det egentliga biståndet var under avveckling var systemet illa utformat och allmänt osmidigt: det skulle bl. a. försvåra landprogrammeringsarbetet. innan den nya socialdemokratiska regeringen framlade sin första budgetproposition konstaterade de socialdemokratiska biståndsmo tionärerna i motion 1981/82:394 att med olika beräkningsknep och nya definitioner har enprocentmålet kommit att urholkas. Då hade antalet budgetposter utan självklar anknytning till det svenska utvecklingssamarbetet vuxit till tretton, sammanställda i en tablå i (s)-motionen. Den totala belastningen av dessa poster på den sista borgerliga biståndsbudgeten uppskattades till 140-145 milj. kr. I denna motion är kritiken mot den borgerliga regeringen inte mindre besk än tidigare: Regeringen berömmer sig ofta av att biståndsnivån ligger kvar på av - numera - bruttonationalinkomsten. letar man uppenbarligen med ljus och lykta efter avräkningsmöjligheter för att minska belastningen på statsbudgeten. Vi konstaterar att hanteringen av avräkningsposterna i budgeten företer tecken på att styras av en önskan att minska biståndsanslaget utan att det syns. Vad vill socialdemokraterna? Vilken önskan har då den nytillträdda socialdemokratiska regeringen? Dess utrikesminister utgår från det besvärliga statsfinansiella läget och anför: Jag kommer därför att föreslå vissa omdisponeringar inom biståndsramen i syfte att minska budgetbelastningen som kan stå fast vid sitt åtagande att avsätta av landets resurser för utvecklingssamarbete med . Sedan låter den socialdemokratiska regeringen samma ljus och lykta, som väglett de borgerliga regeringarna, hänga kvar och nöjer sig sålunda inte med att upprepa samma avräkningar som gjordes under /83, omräknade till aktuellt prisläge - 94 milj. kr. Till dessa avräkningar läggs nu ytterligare fem poster om sammanlagt 51 milj. kr. Vilken önskan styr denna hantering av avräkningsposterna? Men det räcker icke härmed. Vår nya regering är inte bara djärvare än de borgerliga - den inför också en nydaning: Sammanlagt 477 miljoner av biståndsramens 6 740 miljoner är ointecknade reservationer från de senaste två årens bistånd. Regeringen vill helt enkelt ta dessa reservationer och räkna dem en gång till i 1983/anslag! Detta ske enligt utrikesministern i syfte att minska belastningen på statsbudgeten. Värre är att den kommersialisering, som inte var godtagbar för de socialdemokratiska riksdagsledamöterna och 1981, nu kanoniseras av den socialdemokratiska regeringen. Utan att ens notera detta brott i socialdemokratisk biståndsideologi konstaterar föredraganden i budgetpropositionen: En betydande del av biståndsanslagens ökning faller på särskilt förmånlig kreditgivning till , de s. k. u-krediterna. Den föreslagna ökningen av anslagsposten till räcker för att åstadkomma en oförändrad eller måttligt ökande kreditvolym i jämförelse med /83, då även resevationsmedel använts för detta ända, mål. I sin berättigade kritik av de borgerliga regeringarna har socialdemokraterna hänvisat till de tidigare av fastlagda målen för den svenska biståndspolitiken, vilka onekligen är väl ägnade att tas till utgångspunkt för en kritik av den förda politiken. I den första biståndspolitiska propositionen nr 1962 slogs följande fäst: Det är uteslutet att skulle förknippa sitt bistånd med politiska villkor. Det kan vidare, rent principiellt, hävdas att endast behovet bör vara avgörande och att biståndet således bör ges oberoende av de politiska förhållandena i mottagarlandet. Det torde likväl inte kunna undvikas att avgörandena i de konkreta valsituationerna kommer att präglas av att syftet med våra biståndsansträngningar är att i vidaste bemärkelse förbättra levnadsvillkoren för mottagarländernas invånare och inte att gynna ett redan privilegierat fåtal. Den ekonomiska och sociala utveckling, som vårt bistånd i någon mån kan antas främja, bör sålunda enligt vår uppfattning resultera i högre levnasstandard, större trygghet och ökad frihet för hela befolkningen. I proposition 1968 formulerades samma mål så här: Målet för utvecklingssamarbetet och för den biståndsgivning, som måste ingå däri, är en höjning av de fattiga folkens levnadsnivå. Detta innebär att åtgärder liksom skall sättas in ägnade att motverka svälten och massfattigdomen, begränsa befolkningstillväxten, förbättra utbildningen och påskynda den ekonomiska utvecklingen. Samarbetet syftar till att genom impulser och bistånd utifrån stimulera de fattiga ländernas egna utvecklingsansträngningar. De skall bidra till social och ekonomisk utjämning och medverka till en samhällsutveckling i demokratisk riktning. Till detta kan då fogas det enprocentmål som påstås vara uppfyllt i den svenska statsbudgeten. kommunisterna har liksom socialdemokraterna ägnat de borgerliga regeringarnas biståndspolitik en tilltagande kritik med utgångspunkt i ovan exemplifierade målformuleringar. Det är nedslående för den svenska arbetarrörelsen att kritiken mot regeringspolitiken på samma grunder måste ytterligare skärpas, när åter fått en socialdemokratisk regering. En jämförelse mellan de senaste årens socialdemokratiska kritik och den nya regeringens konkreta biståndspolitik kan också komma att drabba politikers trovärdighet i allmänhet. Manipulationerna med enprocentmålet kan dessutom skada internationella anseende. Allvarligare är ändå att urholkningen och kommersialiseringen av svensk biståndspolitik utvecklas i , då bistånd i stället med stöd i de uttalade målen borde sättas in i en global strategi för en ny ekonomisk världsordning. De växande och allt mäktigare multinationella bolagen har skärpt sin utsugning av de fattiga ländernas råvaror och arbetskraft. Produktionen internationaliseras och globala fabriker växer fram. är fabriken ofta i stället ett begrepp, där delar som legotillverkats av en firma i skickas till ett delägt företag i där de monteras in i andra delar som fraktas till ett dotterföretag i och fogas samman med andra delar och transporteras till moderföretaget i och sätts in i en stomme märkt 'Made in . bestämmer ägaren till den globala fabriken var han vill göra vad och hur mycket han är beredd att betala någon för det. Han bestämmer var - för att inte säga om - han skall betala skatt, och han är expert på att dribbla runt priser och betalningar och vinster och tullavgifter från land till land - och han står inte under polisens eller andra myndigheters jurisdiktion i något enskilt land. Den transnationella handeln äger till stor del rum internt inom företagen mellan dotterbolag. De transnationella företagen kan göra upp om internationella transaktioner till priser som väljs så att de ger upphov till de största skattepliktiga vinsterna i länder där skatteuttaget är lägst. Den företagsinterna handelns andel av världshandeln ökar. Frizonerna växer och blir allt fler i . I frizonen ersätts värdlandets lagar med andra, mer företagsvänliga. Företagen slipper skatt, valutakontroll och sociala kostnader för sin underbetalda arbetskraft, kan importera råvaror och halvfabrikat tullfritt osv. Denna utveckling befäster en internationll arbetsfördelning till de fattiga ländernas nackdel. Världsindustrin har fått en väldig reservarmé av arbetskraft i , så stor som den samlade arbetsstyrkan i västländerna och . Lönerna i asiatiska frizoner är mellan en tiondel och en åttondel av lönerna i västländerna, arbetstiden högre, det stora flertalet anställda är kvinnor mellan . skuldsättning hos storbankerna i västvärlden ökar. Kreditpolitiken gentemot länder i tredje världen snedvrider utvecklingen till att gynna projekt som i första hand ger enorma vinster till transnationella företag och storbanker i stället för att bidra till inhemsk produktion för basbehoven. Kreditpolitiken framtvingar också en anpassning av politik, som leder till lägre levnadsstandard och ökad arbetslöshet. Exempel finns också på hur skuldberoendet har utnyttjats för ekonomisk och politisk destabilisering för att framtvinga regimskiften som är följsammare mot imperialistiska intressen. Detta illustreras av händerserna på . Den här beskrivna internationella utvecklingen motverkar alla strävanden, sorn vår biståndspolitik har velat främja. Svenska transnationella företags agerande i tredje världen har ingen annan kvalitet och inga andra syften äh t. ex. amerikanska transnationella företags. Den förvärrade rovdriften på naturtillgångar och arbetskraft i tredje världeh motiverar att svensk biståndspolitik stödjer motverkande progressiva krafter. En så inriktad biståndspolitik kräver att de tidigare fastlagda målén tillämpas strikt, att u-hjälp skall vara gåvor - icke halvkommersiella lån (blandade krediter) och att biståndspolitiken hålls isär från svensk handelspolitik och industripolitik. En utgångspunkt för att granska verkningarna för svensk biståndspolitik är krav på en ny ekonomisk världsordning. Till de mest grundläggande av dessa krav hör följande: - Varje lands rätt att införa det ekonomiska och sociala system som det anser bäst befrämja dess egen utveckling och att till följd därav inte bli utsatt för diskriminering av något slag. - Varje stats totala och permanenta rätt att förfoga över sina naturtillgångar och reglera sin ekonomiska verksamhet. - Reglering och övervakning av transnationella företags verksamhet genom åtgärder till gagn för det inhemska näringslivet i de länder där sådana transnationella företag är verksamma på basis av dessa länders fulla suveränitet. - En rättvis och skälig relation mellan priserna på råvaror och hel- och halvfabrikat som exporterar och priserna på råvaror, industrivaror, kapitalvaror och utrustning som importeras av dem i syfte att få till stånd en varaktig förbättring av deras otillfredsställande bytesförhållande och en expansion i världsekonomin. - Förmånsbehandling utan krav på ömsesidighet av där och när så är möjligt på alla områden av det internationella ekonomiska samarbetet. - Förmånsbehandling utan krav på ömsesidighet av där och när så är möjligt på alla områden där det internatinella ekonomiska samarbetet. - Lindrad skuldbörda för de minst utvecklade länderna. - Stöd och bistånd till för att stärka deras ömsesidiga samarbete. Ovanstående krav skulle, om de förverkligades, bli en början till en rättvisare fördelning av jordens resurser. En sådan omfördelning förutsätter bl. a. att vissa anpassningsåtgärder genomförs i de kapitalistiska i-ländernas ekonomiska struktur. är ett utvecklat kapitalistiskt industriland inom den kapitalistiska världsekonomin. Detta förhållande utgör förvisso ett hinder för en sammanhängande och konsekvent politik till gagn för . För detta skulle krävas en total samhällelig kontroll över utrikeshandel, kapitalöverföringar m. m., vilket i sin tur skulle kräva att bröt sig ur de ramar som den kapitalistiska världsordningen har angivit. Om en radikal arbetarpolitik skulle ha förts av med stöd av en riksdagsmajoritet, så skulle en sådan politik ändå ha svängrum inom nämnda ramar för en sammanhängande och motsägelsefri biståndspolitik i enlighet med de ursprungligen fastlagda målen. I den berättigade tidigare socialdemokratiska kritiken mot de borgerliga regeringarna ingick anmärkningen mot att enprocentmålet omformulerats så, att det relaterades till bruttonationalinkomsten (BNI) i stället för som från början till bruttonationalprodukten (BNP). var skillnaden mellan en procent av BNP och en procent av BNI 120 milj. kr. till det ursprungliga enprocentmålets nackdel. Utgår man från beräknad BNP och BNI - efter 11,5 procents inflation - så berövas samma ursprungliga biståndsram 140 milj. kr. För att uppnå det enprocentmål som socialdemokraterna ville att skulle fastslå (en procent av BNP enligt de fastlagda principerna) så skulle regeringen tvingas till följande justeringar av den nu framlagda budgetpropositionen: Biståndsramen /84 omräknas till av den beräknade BNP och blir då 6 880 milj. kr. De ackumulerade reservationerna om 477 miljoner, avräkningsposterna om 145 milj. kr och nya poster utan självklar anknytning till biståndet, t.ex. 7,5 milj. kr. till ett internationellt sjöfartsuniversitet i , samt de 500 miljonerna till u-krediter undantas från biståndsramen. Resultatet blir då att 1 270 milj. kr. saknas i budgeten /84 för att biståndsramen skulle fyllas. Vpk hävdar att inte kan överge det ursprungliga målet, att skall avstå en procent av BNP till internationellt utvecklingssamarbete enligt fastlagda principer. På grund av urholkning under ett flertal budgetår är den svenska biståndsnivån nu nere vid av BNP. Med hänsyn till rådande statsfinansiella läge ser inte heller vpk det som möjligt att inom sitt samlade ekonomisk-politiska alternativ till regeringens budgetproposition 1983 skapa utrymme för hela den uppräkning av det egentliga u-landsbiståndet - 1 270 milj. kr. - som skulle krävas för att enprocentmålet skulle uppnås under /84. Med tanke på den avgörande betydelse det har för såväl nationell som internationell politisk trovärdighet att återupprättar enprocentmålet och den tillgång detta även utgör för biståndsviljans folkliga förenkring, så anser vpk att redan i samband med biståndsbudgetens behandling bör uttala att enprocentmålet skall återhämtas . I årets motionsyrkanden från vpk bli nettoavvikelsen från regeringens förslag till anslag i bilaga 5, Cl-9, en ökning med 238 milj. kr. Vid ett bifall till vpk-motionens yrkanden kommer det svenska ulandsbiståndet /84 att uppgå till av BNP. Vpk vidhåller att engagemang och bidragsteckning i Världsbanksgruppen är oacceptabelt. Vi bestrider utrikesministerns påstående på s. 53 i bilaga 5, i avsnittet om , att IDA:s verksamhet ligger väl i linje med de svenska biståndspolitiska målen. med det senaste bytet på chefsposten i har det klart kunnat konstateras att intresse för ändamål som bidrar till sociala och ekonomisk utjämning har avtagit markant. genomförda analyser av /, t. ex. i samband med den biståndspolitiska utredningen (SOU 1977:13), visar tvärtom att dessa organisationers utlåningspolitik inte stämmer med något av de grundläggande svenska biståndspolitiska målen. När det gäller tre av dem - stöd till nationellt oberoende, stöd till social och ekonomisk utjämning och utveckling i demokratisk riktning - har /IDA:s utlåning vanligen motverkat deras uppnående. bidrag till världsbanksgruppen uppgår i årets budget till drygt 680 milj. kr. Om drar sig ur världsbankssystemet uppstår följaktligen ett värdefullt tillskott till det bistånd som är förenligt med våra biståndspolitiska mål. bör därför uttala att bör lämna och de regionala utvecklingsbankerna. I en annan motion föreslår vpk också att Sverika skall lämna IDB. Vpk upprepar det tidigare framförda kravet, att ett avgörande kriterium för valet av de länder skall samarbete med, skall vara ländernas vilja och förmåga att åstadkomma social utjämning och rättvis fördelning. Länder som , , , , och uppfyller inte de fordringar som ställs för svenskt bistånd. Av samma skäl bör länder som prioriterar eller åtminstone försöker prioritera dessa mål få ökat stöd. I likhet med föregående år föreslår vpk att biståndet till återupptas. Skälen för detta och för att återupptas som programland redovisas i en särskild motion. Demokratiska Jernen, PDRY, är ett annat land som väl uppfyller fordringarna för svenskt bistånd. Skälen för svenskt bistånd till Demokratiska Jernen redovisas även de i en särskild motion. På likartat sätt yrkas på svenskt bilateralt bistånd till tre nya länder (Heng Samrin), och , med närmare argumentation i separata motioner. Följande förändringar föreslås i förhållande till regeringens förslag: + 5 milj. kr. till 110 milj. kr. + 10 milj. kr. till 110 milj. kr. 5 milj. kr. till 125 milj. kr. -t- 5 milj. kr. till 65 milj. kr. + 5 milj. kr. till 260 milj. kr. + 10 milj. kr. till 85 milj. kr. 10 milj. kr. till 200 milj. kr. + 55 milj. kr. till 420 milj. kr. + 60 milj. kr. till 60 milj. kr. Jernen (PDRY) + 20 milj. kr. till 20 milj. kr. + 10 milj. kr. till 10 milj. kr. Vpk noterar med tillfredsställelse den bedömning regeringen gör av senare tids utveckling i och de ökade krav på humanitära svenska hjälpinsatser denna ställer. Tyvärr saknas dock en klarare skrivning om huruvida detta bistånd skall komma de olika centralamerikanska befrielserörelserna till del eller ej. I en särskild motion utvecklar vpk sin syn på befrielserörelsernas betydelse för att komma till rätta med det folkmord, den terror och det förtryck som med stöd från utövas i och Vpk begär därför också ytterligare medel utöver de av regeringen föreslagna på posten Humanitärt bistånd till . Utvecklingen i södra har karaktären av et regelrätt krig, ett bortglömt krig, mellan det rasistiska och imperialistiska och dess grannstater. Rasistregimens terror stöds av USA-imperialismen och mäktiga transnationella företag, bland vilka även svenska företag är indragna som bundsförvanter. ockuperar och delar av södra i strid mot folkrätt och FN-beslut. Genom ombud som i imperialistisk propaganda kallas befrielserörelser bedriver en omfattande infiltration och terror, bl. a. i form av rituella mord och tortyr, ekonomiskt sabotage, ödeläggelse av civila mål och försök till destabilisering i och . Även inom det egna landet bedriver den sydafrikanska rasistregimen en omfattande terror i linje med den internationellt beryktade apartheidpolitiken. I synnerhet här har regimen välvilligt stöd hos i landet verksamma transnationella företag, av vilka som nämnts några är baserade i Sandvik-koncentrationen m. fl. Även dessa svenska företag har byggt upp halvmilitära, väpnade styrkor, som är beredda att ingripa mot protestaktioner från den sydafrikanska folkmajoritetens sida. Den i ett längre tidsperspektiv försvagade rasistregimen blir alltmer desperat, vilket gör att terrorn och de rent militära operationerna trappas upp. Det är enligt vpk en överdrivet försiktig bedömning regeringen gör med att skriva, att på grund av förhållanden i och finns anledning räkna med att flyktingströmmen och därmed hjälpbehoven kommer att vara av minst samma (vår kurs.) omfattning som under /83. Tyvärr är det mycket värre. Därför föreslår vpk här en höjning av anslaget Humanitärt bistånd i södra med 20 milj. kr. Terrorn i världen och därmed behoven av humnanitärt bistånd är dessvärre inte begränsade till och södra . Det palestinska folkets situation har ytterligare förvärrats såväl i södra som i de palestinska områden som redan tidigare ockuperats av militärmakt. Invasionen i södra 1982 och de av uppammade och underlättade massakrerna i flyktingslägern och ökade ytterligare det förföljda palestinska folkets lidanden. Hjälpbehoven som redan innan dessa händelser ägde rum var stora har till följd därav ökat dramatiskt. Vpk tar upp palestiniernas sak och behovet av stöd till deras nationella organisation i en särskild motion. Även i övrigt finns angelägna ändamål för svenskt humanitärt bistånd till flyktingar och offer för förtryck och stöd till befrielserörelser utom de i statsbudgeten angivna områdena och södra . Som exempel kan nämnas befrielsekampen i mot de indonesiska inkräktarna och till offer för förtryckarregimen i , liksom till flyktingar från förtrycket på . Vpk föreslår därför att regeringen skall vidta åtgärder så att användnings ramen för det bistånd som förbehandlas inom Beredningen för humanitärt bistånd vidgas, så att sådant bistånd kan utgå även till ändamål i övriga samt . Vpk tar i en särskild motion upp kravet på en ny informationsordning och kritiserar därvid begreppet fritt informationsflöde. Den politik den härvid drivit spelar endast de transnationella företagen i händerna. Vi anser det motiverat med särskilda insatser härvidlag och kräver för detta ytterligare 15 milj. kr. till SIDA och 5 milj. kr. Styrelsen för internationell utveckling (SIDA) Som påpekas i SIDA:s anslagsframställning 1983/84, så har SIDA gjort hårdhänta rationaliseringar och verksamheten är koncentrerad till verkets huvuduppgifter: det landprogrammerade biståndet till ett tjugotal mottagarländer och stöd till humanitära insatser. Ändå är kapacitetsfrågan ett huvudproblem. SIDA:s kapacitet är för liten i förhållande till resursöverföringens storlek och innehåll. Resursöverföringen blir följaktligen mindre effektiv eller ineffektiv och innebär i så måtto ett slöseri med statsmedel både från det svenska samhällets och mottagarlandets synpunkt.