mot · G702172 · 1983-11-21 00:00:00 — Vissa högskoleorganisatoriska frågor (prop. 1983/84:52) I proposition 1983/84:52 framlägger regeringen vissa förslag rörande den s. k. högskolans administrativa organisation, som i sak innebär en reträtt i små steg från den s. k. högskolereformen. För den som ägnat närmare av sitt liv åt forskning och utbildning vid medicinska fakulteter innebar den s. k. högskolereformen närmast en kollektiv våldtäkt mot så gott som allt det, som av månghundraårig tradition utgjort idé, till både innehåll och form. I ett antal motioner (bl. 1976/77:1366; 1977/78:881; 1978/79:203; 1978/79:204; 1978/79:733; 1978/79:2215; 1978/79:2222; 1979/ 80:1281; 1980/81:379; 1981/82:1347 och 1981/82:2203) och anföranden (bl. a. protokoll 1976/77:121, s. 87-91; 1978/79:58, s. 157; 1978/79:61, s. 100; 1978/79:158, s. 178; 1979/80:116, s. 183 och 1982/83:70, s. 47) har jag försökt ge min syn på hur den högre undervisningen och forskningen egentligen bedrivs, vilka motiv som styr forskares och akademiska lärares ambitioner och verksamhet och vilka organisatoriska förutsättningar, som gynnar resp. missgynnar, denna verksamhet. Det har emellertid mestadels varit som att köra huvudet i väggen en vägg av otillräcklig kunskap, bristande förståelse och massiv självtillräcklighet. Det första tecknet på en annan och mera mottaglig attityd visade emellertid utbildningsministern i en interpellationsdebatt och hon har fullföljt den linjen i proposition 1983/84:52. Vad kvinnan vill, vill , så låt oss hoppas att utbildningsministern fortsätter att vilja, i liberaliseringens riktning. Högskolereformen innebar bl. a. att man separerade undervisning och forskning från varandra, i sak, personellt, organisatoriskt och ekonomiskt, fastän minsta barn kan förstå att forskning inte kan försiggå i ett luft- och studenttomt rum, och att en undervisning, som inte ger inblickar , är föråldrad redan närden meddelas. I min motion 1976/77:1366 uttalade jag om denna förödande separation: Må dess liv bli kort. Om bifaller propositionen går åtminstone denna skadliga konstruktion i graven: vi kan få tillbaka den samordnande instans som fakulteterna tidigare utgjorde. Detta ger mig anledning att på nytt framhålla några därmed förknippade förhållanden: I motsats till högskolereformens Prokrustessäng, där alla fakulteterna m. m. stöptes i samma förstelnade form, föreslår nu utbildningsministern att man skall låta var sak finna sin form (åtminstone inom vissa gränser). Det är braa. För så här är det: (högskolans) hjärta (som är flerrummigt) är institutioner na (inom medicinen klinikerna). Där skall alla åldrar mötas. Institutionerna skall inte vara för små eller för specialiserade. Framsteg sker ofta genom korsbefruktning. Institutionerna skall ledas av en ämnesföreträdare, en professor eller en av flera professorer - i så fall den som är mest all-round, mest osjälvisk, mest ansvarsmedveten och mest entusiasmerande. Ämnesföreträdarna skall utgöra kärnan i fakulteten därför att de måste se till att denna, undervisningsmässigt, fungerar som en balanserad helhet. Professorer skall undervisa på alla stadier. Det är nyttigt för dem själva och för eleverna. Endast härigenom kan man väcka intresse för ämnet och för vidareutbildning och forskning inom ämnet. Där ämnet innehåller praktisk verksamhet såsom bl. a. inom den kliniska medicinen, skall professorn/ klinikchefen - och professorn skall vara klinikchef: den som inte vill vara det bör heller inte bli professor i ämnet (möjligen forskningsprofessor) fungera som gängbildare och rättesnöre, för all personal, inkl. studenterna i kursen. Institutioner (resp. kliniker) skall ha en för undervisning och forskning gemensam totalbudget, vars skott inte skall vara vattentäta inbördes utan kunna modifieras efter behoven. Att få rätt professorer att acceptera en vidsträckt och betungande, men stimulerande, chefsroll har visat sig allt svårare. Man har gjort adjunkter till prefekter, medan professorerna förskansat sig i elfenbenstorn. Inte minst inom den kliniska medicinen med dess mycket stora krav från sjukvårdssidan, har den extra pålaga, som tidskrävande och frustrerande umgängelse med sjukvårdsadministratörer och kommunala beslutsfattare utgör, i ökande utsträckning drivit duktiga och intresserade läkare att inta skyddsställning i dylika elfenbenstorn, där de upplever sig som den inernationella vetenskapens yttersta utposter i en alltmera oländig avkrok av världen. Detta är en katastrof för svensk medicin, svensk sjukvård och svensk läkarutbildning, eftersom utbildningen av nya generationers läkare alltid har kunnat bygga på det goda, personliga (och mänskliga) föredömets makt. Att återställa förutsättningarna härför är en viktig uppgift för den avreglering av den s. k. högskolereformen, som utbildningsministern nu så överraskande, men också så förståndigt, inlett. att som sin mening ger regeringen till känna vad som med anledning av proposition 1983/84:52 i motionen anförts om högskolans organisation.