mot · G6021339 · 1983-01-25 00:00:00 — Motion 1982/83:1339 och möjligheter till större självfinansiering Idrotten är ett omistligt inslag i vårt samhällsliv. En aktiv idrottsutövning, oavsett nivå, leder till en bättre hälsa och kan därför ses såsom ett led i den förebyggande sjukvården. Stat och kommun har skyldighet att stimulera och underlätta idrottsutövning såväl inom idrottsrörelsens ram som enskilt. Många medborgare är aktiva idrottsutövare, och ännu fler deltar passivt som åskådare vid olika idrottsarrangemang. Idrotten ger såväl ungdomar som äldre, såväl aktiva som passiva utövare, en meningsfull fritidssysselsättning och är värdefull ur social synvinkel. Idrottsrörelsen måste förbli en fri, obunden och demokratiskt uppbyggd folkrörelse. Det offentliga stödet till idrotten får inte utformas så att bidragsgivaren kan styra verksamheten. Alla former av idrottsutövning är likvärdiga. En uppdelning i elitidrott, annan tävlingsidrott, motionsidrott, korporationsidrott, friluftsverksamhet etc. är inte något uttryck för värdering utan en metod för systematisering. Mellan elitidrott och breddidrott föreligger ett ömsesidigt beroende inte något motsatsförhållande. Elitidrotten spelar en betydelsefull roll för att stimulera främst unga till aktiv idrottsutövning. Elitidrotten ger också de många hundratusentals människor som följer den som åskådare en fritidssysselsättning, som kan jämställas med andra kulturella verksamhetsformer. Breddidrotten rekryterar dem som kommer att delta i elitidrotten. De många talanger som fostras i tusentals mindre klubbar runt om i landet är en förutsättning för att svensk idrott skall kunna fortsätta att framgångsrikt konkurrera internationellt. Breddidrotten och de många idrottsföreningarna i landet utför en betydelsefull social insats och medverkar till att ungdom får en meningsfull fritid och mål att arbeta för. I begreppet full delaktighet ligger vår tanke att ingen på grund av handikapp eller funktionshinder skall helt eller delvis ställas utanför samhällsgemenskapen. Handikappidrotten har utvecklats snabbt och spelar en viktig roll inte bara ur rehabiliteringssynpunkt utan även ur renodlat sportslig synpunkt. För många handikappade har ett idrottsintres se och möjlighet till träning helt förändrat deras liv och återskapat en meningsfull tillvaro. På handikappidrottens område är ett föregångsland, inte minst visar svenska handikappidrottare detta genom mycket framstående insatser i internationella sammanhang. Möjligheten för handikappade att delta i idrottstävlingar tillsammans med ej handikappade är ett fortsatt viktigt steg i målsättningen full delaktighet. En fortsatt satsning på utvecklandet av handikappidrotten är ett viktigt led i en social idrottspolitik. I detta arbete bör de handikappades organisationer aktivt delta i samverkan med idrottens förbund, distrikt och föreningar. Det är i denna samverkan som målsättningarna kan nås. Stat och kommun bör aktivt underlätta och stödja denna utveckling. Vi menar, att begreppet full delaktighet innebär, att handikappidrotten skall jämställas med all annan idrott. Det väsentliga är inte om man genomför en löpsträcka i rullstol eller genom löpning, det är prestationen som är viktig. Därför bör beteckningen handikappidrott avvecklas och de handikappade som andra idrottsmän/kvinnor träna och tävla i klubbar inom de olika specialdistriktsförbunden. Det finns ca 800000 handikappade i , dvs. var tionde svensk har något sorts handikapp. För många av dessa handikappade, inte minst unga, kan idrotten utgöra vägen till ett nytt och innehållsrikare liv. För handikappade är ledarfrågan viktigare än för andra idrotter, fler och mångsidigare ledare krävs. I detta arbete gör många handikappade själva uppoffrande insatser. Varje handikappad som hålls utanför en meningsfull gemenskap är ett socialt misslyckande och ett samhällsekonomiskt slöseri. Därför menar vi att varje satsad skattekrona på handikappidrotten är en socialt riktig investering. Privat drivna tränings- och rehabiliteringscentra för bl. a. trafikoffer och andra handikappade bör erhålla hjälp och stöd från samhällets sida. 1 dessa anläggningar liksom vid rehabiliteringsenheter i övrigt väcks ofta handikappade till insikt om sina egna möjligheter och genom denna verksamhet kan många på grund av idrotten få nytt hopp för framtiden. att regler och andra hinder för handikappidrottsmän att delta i tävlingar med andra idrottsmän undanröjs; att ett arbete på att överföra handikappidrottens olika grenar till de nuvarande specialförbunden inleds. Detta får dock inte innebära minskade resurser till de handikappade idrottsutövama; att privata rehabiliterings- och träningscentra jämställs med av samhället drivna enheter. Samhället bör bidra till att det skapas fler möjligheter att kombinera studier och rationell träning. Fler platser på idrottsgymnasium bör inrättas successivt, liksom folkhögskolekurser med idrottsinriktning. folkhögskolan bör det ges möjligheter att kombinera studier med elitidrott. Läroplanerna för alla skolstadier måste ge eleverna tid till träning, motion och idrottsutövning under skoltid. Kommunerna måste se till att skolan skapar kontakt mellan elever och idrottsföreningarna. Idrottsföreningar bör tidigt få komma in i skolan och medverka till ett intresse omkring idrotter och ge skolan hjälp och stöd i elevernas friskvård och idrottsutövande. För den elitsatsande ungdomen är det av stort värde att yrkesutbildning och universitetsstudier kan genomföras som idrottsman. I det arbetet måste samhället ständigt sträva efter att möta de behov som finns. Många idrottsungdomars framtid kan spolieras om de efter den aktiva tiden står utan möjligheter till arbete. Idrotten skär rakt igenom vårt hårt inrutade samhälle. / motionsspåret kan en generaldirektör bli omsprungen av ett sjukvårdsbiträde utan att tappa ansiktet. Farfar kan känna samma glädje inför ett snyggt fotbollsmål som sitt 9-åriga barnbarn. (Citat ur Idrott för miljoner, RF) Antalet idrottsutövande kvinnor har ökat snabbt under . Idrottens allt viktigare funktion som både friskvårdsaktivitet och ett sätt att finna gemenskap till elitidrottens underhållning har av naturliga skäl lockat även kvinnor till motionsspåren och idrottsarenorna. Damidrottens utveckling har varit nära nog explosionsartad. ökade 43 av 56 specialförbund inom RF sitt kvinnliga medlemstal, 10 av dessa förbund ökade med . På de flesta områden har damidrotten ökat inte bara i medlemstal utan även i kvalitet. Utvecklingen av damfotbollen är mycket imponerande. Men även inom individuella grenar har damidrotten tillvunnit sig stor respekt långt över landets gränser. Ett betydande hinder som alltfort består och där inte minst kommunerna har ett stort ansvar är tillgången inte bara till anläggningar utan i första hand till omklädningsrum etc. I många fall är det inte ekonomiska resurser som saknas utan enkla administrativa frågor som avgör damidrottens fortsatta utveckling. Grundprincipen måste vara, att damidrotten skall ha samma förutsättningar som all annan idrottsutövning. Mot den bakgrunden måste damidrotten beredas möjligheter till fungerande seriesystem i olika lagsporter och möjligheter till ledar- och funktionärsutbildning. Idrottsrörelsen är vår största folkrörelse. För många människor är motion och idrottsutövning ett centralt inslag i vardagslivet. För andra är idrottstävlingar och resultat en viktig fritidssysselsättning och ett ständigt diskussionsämne. Ingen annan samhällelig eller annan verksamhet torde kunna jämföras med det breda folkliga intresset som idrotten omsluter. Kommunala insatser är nödvändiga för att säkerställa tillgången på idrotts- och friluftsanläggningar. Kommunerna bör stödja och samarbeta med idrottsföreningar, enskilda och företag, som själva tar initiativ till och är villiga att satsa på anläggningar i egen regi. Markanvisning och borgen är exempel på dylika stöd. Stora idrottsplatser och arenor av riksintresse, vilka tillgodoser behov och intressen för medborgare i flera kommuner och län, bör tillkomma i samverkan. Driften av befintliga och planerade anläggningar bör i mycket stor omfattning kunna överlåtas till de idrottsföreningar som nyttjar anläggningarna. Stora idrottsanläggningar av riksintresse och med högt reklamvärde bör av den kommun inom vilken anläggningen finns överlåtas till ett aktiebolag där bolagsmännen utgörs av de föreningar på orten som nyttjar anläggningen. Kommunen kan också utgöra en av bolagsmännen. Fördelen är att driftkostnaden läggs över på bolaget och föreningarna där får möjlighet att dels sälja reklam, dels sälja anläggningen till inte bara idrottsevenemang utan även till andra kulturaktiviteter. De vinster som därmed utfaller kan direkt gå in till föreningarna utan att behöva som gå till kommunen och sedan utbetalas i stöd till föreningarna. Kontrakt mellan kommun och föreningar När det gäller mindre anläggningar bör idrottsföreningarna genom kontrakt eller avtal med resp. kommun få möjlighet att sköta såväl idrottsanläggningen som till denna hörande redskap. Det måste vara en förstahandsuppgift för stat och kommun att undanröja hinder som t. ex. när ett bandylag vägrades skotta sin bandyplan av fackföreningen. Ett större ansvar för anläggningarna skapar ett större engagemang som driftkostnaderna sjunker för kommunerna. Sammanfattningsvis ger föreningsdrift av anläggningarna mindre kostnader för kommunerna och fler intresserade aktiveras i föreningsarbetet. att driften av större idrottsanläggningar övertas av aktiebolag med föreningar och kommun som bolagsmän eller med enbart föreningarna som bolagsmän. Onödig rundgång av pengar undviks och byråkratin kan minskas; att mindre idrottsanläggningar genom avtal med kommunen får skötas av nyttjande föreningar. Därmed bortfaller eller sjunker kommunernas driftkostnader som aktivitetsnivån stiger inom föreningarna; att alla byråkratiska hinder undanröjs för att tillmötesgå idrottsföreningarna när det gäller upplåtelse av anläggningar. Idrotten har för /84 enligt regeringens beräkningar fått ett med förhöjt anslag till 172,3 milj. kr. Vid en närmare granskning visar det sig emellertid att 6,7 milj. av de 8 milj., varmed höjning sker, tagits från anläggningsstödet. Med denna beräkningsmetod höjs i själva verket anslaget totalt endast med 1,3 milj. kr. eller 0,. Även bidraget till OS-förberedelser inkluderas i totalanslaget i årets budget, och då detta uppgår till 2 milj. kr. enligt RF:s äskanden, så hamnar statsanslaget reellt på minus enligt detta synsätt. Oavsett hur man angriper budgettekniken och kritiserar sammanblandningen av anslaget till organisationerna och anläggningarna, kvarstår konstaterandet, att idrotten får känna av den samhällsekonomiska krisen som alla andra. De frågeställningar, som härvid har väckts, är hur idrotten kan få tillgång till andra inkomstkällor? Det förtjänar då först omnämnas, att självfinansieringen på många håll ligger så högt som på och att statens idrottsmiljoner, som transfereras ut den ena vägen sedan plockas in igen den andra, bl. a. genom bingo- och reklamskatt. De tänkbara vägar till andra inkomstkällor för idrotten som återstår är då mera frivilligt arbete, mer pengar från landsting och kommuner eller mer från sponsorer och reklam. Av dessa tre vägar kan den offentliga rensas ut direkt. ekonomiska dilemma är inte bara statsmakternas problematik utan hela samhällsapparatens, dvs. även landstingens och kommunernas. Kvar står medborgarnas frivilliga insatser och idéer samt näringslivets vilja och möjlighet att agera sponsorer. Det är synd och vilseledande att många så ofta använder begreppet idrottens kommersialisering med en negativ accent, eftersom huvudparten av sponsorer och reklammedel har en både positiv bakgrund och en positiv inriktning. Förvisso har idrottens månghövdade organisationer det goda omdömet att sovra, om negativa krafter skulle lura runt hörnet. Vad regering och riksdag däremot kan medverka till är att undanröja byråkratiska hinder, då idrottens folk med frivilliga insatser försöker självfinansiera sin samhällsviktiga verksamhet. Den lotterlilag t. ex., som antagit, har följts upp och övervakats av en lotterinämnd, på vilken det ankommit att utfärda närmare föreskrifter för verksamheten. Dessa har utmynnat i ett 60-sidigt dokument, som detaljreglerar det område som idrottsföreningarnas frivilliga nu stöter på. Så t. ex. har i till följd därav meddelat tillståndshavare av bingospel, att förmåner av typ fritt eller subventionerat kaffe m.m. till bingospelare ej får förekomma! Vad m. m. därutöver representerar framgår ej. Förmodligen kan oräkneliga förslag härtill återfinnas i lotterinämndens dokument. Bingon är ett attraktivt område, vad gäller statsmakternas möjligheter till skatteintäkter. Men bingon utgör också en livsviktig inkomstkälla för idrotten. Innan bingoskatten höjdes från till 5,5 gav den staten inkomster på 60 milj. kr., beräknat på en miljardomsättning. Den beslutade höjningen ger statskassan ytterligare 6 milj. kr., som lämpligen må jämföras med de 8 milj. kr., som statsmakterna nu föreslår i ökade bidrag till idrotten, som inte är ensam folkrörelseintressent i bingosammanhang. Dansbanetillställningar har varit en annan inkomstkälla för många idrottsföreningar och klubbar och har haft sin största betydelse på landsbygden. Den betraktades tidigare som skattefri inkomst av hävd men har numera strukits i RSV:s handlingar och beskattas strikt enligt kommunalskattelagen. Ett dansbaneärende prövas f. n. i regeringsrätten, och ett negativt utslag kan få vida konsekvenser för idrottens frivilligfolk och deras inkomstmöjligheter. Kioskrörelser ägnar sig också många idrottsklubbar åt, oftast i anslutning till idrottsanläggningar. Det överskott, som en sådan kiosk kan ge, beskattas emellertid fullt ut utan hänsynstagande till att arbetsinsatserna i rörelsen oftast är frivilliga och att löner sålunda ej reducerat vinsten. Det är givet, att intresset för de frivilliga insatserna dämpas därigenom. Det finns många fler exempel att ge på frivilliginsatsernas värde i det ideella arbete, som idrotten berikar samhället med. I det ekonomiskt kärva samhällsklimat, som vi alla genomlever , och som innebär reellt bantade statsmedel också åt idrotten, måste man i stället inrikta sig på att vidga idrottens enga möjligheter att fortleva och utvecklas genom större mått av självfinansiering. 1 det läget kan riksdag och regering medverka till att avbyråkratisera de regler, som begränsar idrottens rörelsefrihet och kanske omvärdera den rundgång som sker av statsmedel till idrotten och skattemedel från idrotten. Mot bakgrund av det anförda yrkar vi att hos regeringen begär en översyn av de olika regler som kringgärdar och försvårar idrottsorganisationernas möjlighet att i större utsträckning självfinansiera sin verksamhet. () ()