mot · G6021770 · 1983-01-25 00:00:00 — Motion 1982/83:1770 När reviderades 1974 diskuterades överförmyndarorganisationen. anförde rörande överförmyndares kompetens bl. a. att verksamheten först och främst kräver kännedom om tillämplig lag och författningsbestämmelser. Detta gäller beträffande förmyndarvården, arvs- och testamentsrätt samt boutredning och arvskifte. Den omfattande kurativa verksamhet som överförmyndarna bedriver fordrar också ingående kunskaper i sociallagstiftningen liksom i den kommunalrättsliga lagstiftningen. Överförmyndarna skall också överväga frågor om försäljning och pantförskrivning av fast egendom. De skall bedöma frågor om tillgångars placering och värdepappers säkerhet och räntabilitet. Omyndigs tillgångar kan också bestå av affärsrörelse eller en jordbruks- och skogsfastighet. Av denna beskrivning av verksamheten framgår att kraven på sakkunskap på flera komplicerade områden är stora. Utskottet ansåg emellertid att den omständigheten att överförmyndare eller överförmyndarnämnd väljs av kommunfullmäktige utgör tillräcklig garanti för att verksamheten skulle fungera tillfredsställande. Jag ifrågasätter detta. Först skall dock sägas att i många kommuner finns garantin. Där man exempelvis uppdragit åt stadsjuristen eller ett advokatkontor finns oftast förutsättningarna för en tillfredsställande verksamhet. Men i många kommuner kan uppdraget utdelas efter principen belöningefter-många-år-som-förtroendeman eller också vara ett sätt att deltidspensionera en framträdande politiker i kommunen. Självfallet finns det exempel på att detta sätt att rekrytera överförmyndare också har lyckats väl. Men eftersom många av politikerna saknar för överförmyndaruppdraget nödvändig juridisk skolning måste denna form av rekrytering bli föremål för omprövning. En redovisning av bristerna i överförmyndarverksamheten på många olika håll i landet skulle här bli alltför omfattande. Jag begränsar mig bara till att peka på några av dem. Enligt överförmyndarkungörelsen skall anteckningar kontinuerligt och konsekvent föras in i akterna. Så sker ej. Man godkänner arvskiftesavtal som kan innebära att barnen behandlas olika, dvs. myndiga barn gynnas på bekostnad av omyndiga. Barns förvärv av fastighet godkänns utan att föreskrivna handlingar t. ex. värderingsintyg och gravationsbevis företetts. I vissa fall kan verksamheten byråkratiseras in absurdum. Det finns exempel på överförmyndare som utvecklats till en så fruktad institution att t. o. m. vuxna människor gråter inför besök hos överförmyndare. Det motsatta förhållandet kan å andra sidan innebära att barn som ärvt fastighet (med skulder) och litet pengar på endast har skulder som inte täcks vid en eventuell försäljning av fastigheten. Det råder okunnighet om sekretesslagstiftningen och om arvs- och testamentsregler. Uppgifter om klienter lämnas obehörigen ut. Överförmyndaren kan inte upplysa klienterna om konsekvenserna av olika handlingar. Jag begränsar redovisningen till detta. Men den skulle som sagt ha kunnat göras avsevärt längre. Tingsrätterna skall utöva tillsyn över verksamheten, vilket borde vara en garanti. Tyvärr kan denna inspektionsverksamhet vara ytlig och i många fall obefintlig. Vissa tingsrätter tycks inte ha resurser - eller intresse - för inspektionsverksamheten. Kompetensfrågan måste bli föremål för översyn. Därtill krävs en reguljär och ganska omfattande utbildning. Jag föreslår att såväl kompetens- som utbildningsprogram utreds. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar begära att regeringen utreder frågor angående överförmyndares kompetens samt utbildning för uppdraget.