mot · G6021995 · 1983-01-25 00:00:00 — och ökad odling av proteingrödor Stödet till odling av ärter och åkerbönor har förändrats enligt beslut av statens jordbruksnämnd och Svensk Spannmålshandel. I den tidigare utformningen har fodertillverkare och spannmålshandlare administrerat detta stöd genom att först anmäla till Svensk Spannmålshandel de arealer för vilka kontrakt tecknats med odlare av foderärt resp. åkerböna. De har sedan fakturerat utbetalda pristillägg till Svensk Spannmålshandel. Stödbeloppet har varit /dt. Odlaren har sedan avräknats efter kornpris plus ovanstående stödbeloppjämte det extra tillägg som varit motiverat med hänsyn till mervärdet (bl. a. högre proteininnehåll) i foderblandningarna. Det har inneburit att odlaren fått: för foderärt, kornpris + . + /dt (beräknat mervärde) för foderärt, kompris + . + /dt ( ) tillbaka har förändringar i stödets utformning diskuterats, bl. a. av hänsyn till att den tidigare utformningen inte alls tog hänsyn till de jordbrukare som odlade ärter och åkerbönor för förbrukning hemma på gården. Det har t. o. m. inträffat att enskilda odlare funnit det lönsamt att först sälja och sedan köpa tillbaka skörden för att kunna komma i åtnjutande av stödet. En möjlighet som tidigt diskuterades för att komma till rätta med detta problem var att subventionera utsädesinköpet. Den nya utformningen innefattar en subvention av utsädet på /dt. Detta motsvarar omräknat till stöd för skördad vara endast ca /dt. Utöver detta har också beslutats om ett råvarustöd på preliminärt /dt som utgår till fodertillverkare, vilka är registrerade hos jordbruksnämnden. Baljväxterna skall användas i sådan foderblandning som reguljärt är föremål för företagets tillverkning och som anmälts för registrering hos jordbruksnämnden. Svensk Spannmålshandel rekommenderar att odlarpriset inkl. dessa . skall vara /dt gällande kornpris. Man betalar alltså ett mervärde på . Synpunkter på den nya stödutformningen Som redan nämnts har man vid stödets utformning tagit för liten hänsyn till den kategori jordbrukare som hemmaproducerar sitt foder. Ett stöd på ca /dt ger sannolikt ingen större effekt. Det får snarare ses som en markering av att man inte helt har glömt bort denna kategori. Genom att lägga resten av stödet som ett råvarustöd endast till registrerade fodermedelstillverkare, har man i väsentlig omfattning försvårat för andra kategorier än tillverkare att medverka till en ökad inhemsk proteinförsörjning. Man gynnar således ensidigt den etablerade foderhandeln. Detta kan knappast vara av nationalekonomiskt intresse, i synnerhet som ett ansträngt kostnadsläge fått många animalieproducenter att producera sitt eget foder hemma på gården. En annan effekt som bör beaktas är att utsädesodlare av foderärt/ åkerbönor inte kommer i åtnjutande av 16-kronorsstödet med mindre än att det mottagande företaget betalar motsvarande stöd ur egen kassa. Det medför alltså att kalkylen för ärt-/åkerbön utsäde kommer att belastas med ytterligare . + korrigering för avrens och kassation). Konsekvensen blir alltså den att man ger . med ena handen för att ta tillbaka . med den andra. som utsädesstöd, vilket torde innebära att de . som inledningsvis nämnts i stället reduceras till 2:50. Sammanfattningsvis kan alltså sägas att införandet av ovanstående utsädesstöd har liten betydelse i sammanhanget och kan knappast ha varit drivfjädern i förändringen. Sannolikt måste krafter ha varit i rörelse för att styra ärt-/åkerbönodlingen till foderindustrin. Den eftersträvade produktionsökningen av inhemska proteinfodermedel (ärter, åkerbönor) hade sannolikt fått bästa gensvaret, om man koncentrerat stödet till en subvention av utsädet. Då hade det kommit alla till del, oavsett om lantbrukaren odlar ärter eller åkerbönor för konsumtion hemma på gården eller för försäljning till den etablerade foderindustrin, för utsädesändamål etc. Ett rimligt och för skattebetalarna lovvärt alternativ vore Att man subventionerar utsädet kraftigare än vad som är fallet genom att lägga sig så nära odlarpriset på foderärter som möjligt. Det gör stödet mer lättförståeligt och även mer spektakulärt nu när det gäller att stimulera inhemsk proteinproduktion. Eventuellt missbruk att köpa utsäde till foder kan stävjas genom betning. Att man tar bort de . som då till en del flyttas över till utsädesstödet. Det innebär att man spar pengar, vilket är möjligt utan att syftet förfelas. Det är dessutom vällovligt med tanke på landets ekonomiska tillstånd, som ställer stora krav på hushållning och sparsamhet. Det är tänkbart att foderindustrin reagerar på detta med att hävda att import av proteinfodermedel under ovanstående förhållanden är mera attraktivt. Det är i så fall ett utslag av hänsyn mera till dess egen situation än till det svenska jordbrukets och vårt lands ekonomiska situation. En inhemsk proteinproduktion måste av alla parter betraktas som överlägsen all import, sett ur såväl nationalekonomisk- som beredskapssynpunkt. Med stöd av vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen anhåller att statens jordbruksnämnd och Svensk Spannmålshandel får i uppdrag att utforma ett mera rättvist stöd till odling av proteingrödor (ärter och åkerbönor) som medger att lantbrukare sorn hemmaproducerar sitt proteinfoder åtnjuter samma stöd som dem som odlar till avsalu.