mot · G6021766 · 1983-01-25 00:00:00 — Motion 1982/83:1766 m. fl. Lagstiftningen i gör inte någon klar åtskillnad mellan skadestånd i kontraktsförhållanden och utomobligatoriskt skadeståndsansvar. Ansvaret för skada i kontraktsförhållanden utmärks av att säljaren svarar för dolda fel gentemot den skadelidande köparen. Endast om säljaren kan bevisa att han inte handlat felaktigt blir han utan ansvar. I utomobligatoriska förhållanden däremot måste den skadelidande bevisa att fel eller försummelse förekommit på motpartens sida. När det gäller skador som uppkommit på grund av felaktiga produkter är situationen oftast den att den skadelidande inte står i något kontraktsförhållande till den som framställt den skadebringande produkten och därför måste bära bevisbördan. Detta innebär att något skadestånd ofta inte utgår. Massproduktionen gör nämligen att konsumenten har svårt att visa att producenten förfarit felaktigt. Avståndet mellan fabriken och konsumenten kan vara långt. Konsumenten saknar ofta kännedom om de inre förhållandena hos producenten. Slutligen kan det vara svårt för konsumenten att veta exakt var felet ligger. Den tekniska utveckling som skett har medfört att industriellt framställda eller bearbetade produkter i allt större omfattning utsätter människor för risk att tillfogas skador till person eller egendom till följd av att produkterna på grund av sin beskaffenhet, kemiska sammansättning eller av annan orsak innebär särskilda skaderisker. Detta kan gälla också produkter av förhållandevis enkelt slag som används i det dagliga livet. Risken för skada ökas också av att material och produktutveckling sker så snabbt att den enskilda människan knappast har någon möjlighet att skaffa sig all nödvändig information. Även utanför det industriella området har i viss mån en motsvarande utveckling skett. Produkter som konsumenterna alltid betraktat som naturliga produceras nu under former som alltmera kommit att likna industrins, frukt och grönsaker besprutas regelbundet, slaktdjur medicineras osv. Det finns oss veterligt ingen svensk statistik som direkt anger hur många skadefall som är produktrelaterade men vissa punktundersökningar ger stöd för uppfattningen att åtskilliga skadefall har åtminstone någon anknytning till produkten. Från samhällets sida försöker man skydda allmänheten mot de negativa konsekvenserna av denna utveckling bl. a. genom produktkontroll. Denna sker med stöd av ett flera lagar och förordningar, t. ex. marknadsföringslagen, lagen om hälso- och miljöfarliga varor och livsmedelslagen samt är uppdelad på olika myndigheter. Full säkerhet mot skador kan emellertid långt ifrån nås på detta sätt, och möjligheten till skadestånd kan även i förebyggande hänseende utgöra ett värdefullt komplement till denna lagstiftning. Av ändå större betydelse är emellertid att den skadelidande enligt gällande rätt inte har möjlighet att får ersättning för utvecklingsskador, dvs. skador för vilka risken för tillverkningen inte kunde förutses ens av den främsta vetenskapliga och tekniska expertidén. Eftersom risken för skada inte kunde förutses har naturligtvis den skadelidande ingen möjlighet att göra gällande att tillverkaren förfarit vårdslöst. Denne bär alltså inte något ansvar för sådana skador orsakade av hans produkter utan den slutliga förlusten drabbar i princip den enskilde skadelidande. Vad som sagts talar för att produktansvaret beträffande personskador bör skärpas. Av denna anledning bör regeringen tillsätta en utredning som får i uppdrag att utarbeta ett förslag till lagstiftning om produktansvar. Det finns ett stort behov av ett utvidgat produktansvar i och det är otillfredsställande att någon mera generall laglig reglering av produktansvaret inte föreligger. Mot bakgrund av det anförda yrkar vi att begär att regeringen förelägger förslag till lagstiftning om produktansvar. () BO FINNKVIST (s) minab/gotab 1983 73588