mot · G702214 · 1983-11-24 00:00:00 — Motion 1983/84:214 Löntagarfonder (prop. 1983/84:50) Förslaget om löntagarfonder motiveras i propositionen med att nya medel krävs för att lösa upp den stabiliseringspolitiska konflikten och att det är viktigt att finna vägar att göra en omfattande vinstökning förenlig med en jämn fördelning och en lugn kostnadsstegring. Löntagarfondernas väsentligaste uppgift skulle således enligt propositionen vara att minska de fördelningspolitiska motsättningarna och därmed ge löntagarnas organisationer bättre förutsättningar att medverka till att bevara en hög lönsamhet i näringslivet. Fonderna kan heter det i propositionen i första hand genom vinstdelning bidra till att bryta den onda cirkel som består i att höga vinster tenderar att följas av kraftig löneglidning, vilket i sin tur leder till högre inflation och försämrad köpkraft. Fonderna anses vidare enligt propositionen innebära att löntagarna ges ett direkt ansvar för riskkapitalets användning och allokering som de anställda får del i framtida vinster och ett ökat inflytande i företagen. Detta bör enligt propositionen kunna medverka till en utveckling som kan överbrygga vissa av de starka motsättningar som finns mellan kapital och arbete. I propositionen konstateras att kritiken mot förslaget om löntagarfonder i stor utsträckning handlat om fondernas eventuella effekter på samhällsordningen och dagens ekonomiska system. Framför allt har kritikerna enligt propositionen framfört uppfattningen att löntagarfonderna innebär att marknadsekonomin successivt kommer att ersättas av en planekonomi. I förlängningen av detta resonemang har t. o. m. utmålats farhågor för ett centralstyrt byråkratiskt samhälle, som rent av skulle innebära risker för demokratin. Departementschefen betonar i propositionen, att han inte delar dessa farhågor. framhåller han att en ekonomi som inte inbegriper grundläggande marknadsekonomiska funktioner är oförenlig med en politisk demokrati av vår typ. Inte minst utgör de östeuropeiska ekonomierna talande bevis för detta. Det är således i längden nödvändigt, trots inneboende konflikter, att slå vakt om såväl ett medvetet hävdande av de mänskliga och sociala värdena som de grundläggande marknadsekonomiska funktionerna. Denna samlevnad är enligt propositionen en av de bärande tankarna bakom utvecklingen av svensk blandekonomi. Remissbehandlingen har som framgår av de tidplaner som gällt för arbetet med löntagarfondsförslaget varit ytterst summarisk. nomgången i propositionen är utomordentligt knapphändig. Svaren från remissinstanserna kommenteras ytterst sparsamt. Skattemyndigheternas synpunkter behandlas mycket kort. Skattemyndigheterna har enligt propositionen anfört att den föreslagna vinstdelningen på ett olyckligt sätt komplicerar ett redan synnerligen invecklat skattesystem. Departementschefen instämmer i detta. En ny skatt innebär oundvikligen konstaterar han ett merarbete för skatteadministration och de skattskyldiga. De administrativa problemen anses dock inte innebära ett hinder för införandet av löntagarfonder. Huvudmotivet för löntagarfonderna anges i propositionen som stabiliseringspolitiskt. En icke uttalad förutsättning är då att vinstdelningen är neutral, när det gäller kostnader, priser och kapitalbildning. En sådan utgångspunkt vilar på felaktigheter och missuppfattningar. Ett obligatoriskt vinstdelningssystem påverkar kapitalkostnaderna. I ytterlighetsfallet kan förutsättningarna för en fri kapitalmarknad upphöra med ett obligatoriskt vinstdelningssystem, men ett sådant kan också utformas så att det inte direkt och förhindrar en fri kapitalmarknad. Det är i första hand detta senare alternativ som skall beaktas. Vid kontant vinstdelning där pengarna inte direkt återförs till företaget minskar självfinansieringen. Vid oförändrade avkastningskrav från kapitalmarknaden stiger dessutom företagens kostnader för nytt riskkapital. En vinstdelning där medlen återförs till företaget minskar visserligen inte självfinansieringsgraden, men vinstdelningen bidrar till att höja kostnaderna för kapital som t. ex. skall anskaffas genom nyemissioner. Detta innebär att företagen måste anpassa sina investeringar, så att avkastningen motsvarar de nya ökade kapitalkostnaderna. En sådan anpassning kommer troligen att minska benägenheten att investera. Företagen kommer helt enkelt att skära bort de minst lönsamma investeringarna, och investeringar med högt risktagande kommer att undvikas. Dessa nu refererade slutsatser förbigås helt i propositionen. I stället hänger man upp sin diskussion på förmodanden att vinstdelning kommer att leda till lägre lönekrav. Att företagen genom lägre lönekrav från de anställda och deras organisationer skulle kompenseras för vinstdelning och ökade löneskatter kan inte beläggas empiriskt. Erfarenheterna från det avtalsrörelser tyder i stället på att ökade löneskatter endast till ringa del avräknas vid avtalsförhandlingarna. Utspelen i årets avtalsförhandlingar tycks också bekräfta detta. LO avser endast att avräkna vinstdelningsavgiften på vid avtalsförhandlingarna. Löntagarfonderna har beräknats kosta verkstadsföretagen i genomsnitt . Själva vinstdelningen skall inte avräknas enligt LO. Enligt propositionen skulle löntagarfonderna fungera stabiliserande genom att vinstökningar inte skulle starta en spiral av lönekompensationer. Löneglidningen anses vara ett samhällsekonomiskt problem. Problemet består i att den föder kompensationskrav av två slag, dels via förtjänstutvecklingsgarantier, dels via den solidariska lönepolitiken. Löneglidningen är emellertid ett sätt för marknaden att kompensera felaktiga centrala avtal, medan förtjänstutvecklingsklausuler och den solidariska lönepolitiken i sin tur justerar resultatet av en marknadsmässig lönebildning. En rättvisare lön anses dessutom alltid uppnås genom justeringar av lönerna uppåt. Priset för detta blir en ökande arbetslöshet och/eller andra störningar i samhällsekonomin. Om full sysselsättning och det svenska näringslivets konkurrenskraft på en gång skall bevaras, måste den solidariskt fastställda lönenivån ligga lägre än en marknadsanpassad lönenivå. Vinstdelning i enlighet med löntagarfondsförslaget kräver ytterligare sänkta löner. En vinstökning genererar inte automatiskt löneglidning, vilket tycks vara uppfattningen i proposition 1983/84:50. Sambanden mellan löneglidning, vinstutveckling och arbetsmarknadsläget har studerats av IUI. Resultaten visar att det finns en stark konjunktureffekt i löneglidningen. När konjunkturerna vänder uppåt, ökar produktionen framför allt på exportsidan och vinsterna förbättras. brukar det dock finnas gott om outnyttjad kapacitet i företagen. Först ett till efter en begynnande konjunkturuppgång börjar tillgången, särskilt på yrkeskunnig arbetskraft, stramas åt. Det är först då löneglidningen sätter i gång. Löneglidningens höjd samvarierar således inte i första hand med vinsterna i företagen utan med de olika konjunkturfaserna och arbetsmarknadsläget. Att löntagarfonderna skulle fungera stabiliserande och inflationshämmande genom vinstdelning, som skulle leda till lägre löneglidning, stämmer således inte. Ett av de väsentligare argumenten för löntagarfonder i proposition 1983/84:50 är inte sakligt underbyggt. I propositionen konstateras att det är utomordentligt väsentligt att inte skada marknadsekonomins funktionssätt. Den svenska biandekonomin har varit utsatt för så många inslag av statlig styrning att marknadssystemet redan är allvarligt skadat. Den stora offentliga sektorn, omfattande statliga ingrepp för att rädda gravt olönsamma branscher, nästintill statlig totalstyrning av hela branscher, framför allt bostads- och byggsektorn, har lett till en blandekonomi med tunga inslag av effektivitetssänkande planhushållning. Införandet av löntagarfonder och vinstdelning kommer att öka ineffektiviteten i det svenska biandekonomiska systemet. Motiven för ingrepp i marknadsekonomin bygger dessutom på en felaktig verklighetsuppfattning. 1 propositionen står att det råder en motsatsställning mellan mänskliga värden och samlevnad samt marknadsekonomi. Modern beslutsteori har visat att dessa förmodanden är felaktiga. I Scientific American () redogör . för resultaten från dataturneringar gällande bästa lösningar på upprepade spel med paradoxen Fångens dilemma. Analysen av dessa spel visar att det lönar sig, rent egoistiskt sett, att satsa på samarbete och inte på fusk eller ett beteende som brukar beskrivas som allas kamp mot alla. artikel i , som bygger på en bok av A. Axelrod: The Evolution of Cooperation (Basic Books 1983), visar att framväxten av samarbetet (i propositionen uttryckt som samlevnad och mänskliga värden) inte behöver förklaras med moral eller altruism. Dataspelen har gett nya insikter om hur samarbete mellan olika individer och grupper (program) växer fram. För det första kan konstateras att program som var samarbetsvilliga hade störst chans att bli vinstrika under en förutsättning, att de snabbt försvarar sig mot fusk. Komplexa strategier, antingen de bygger på samarbete eller inte, ger upphov till frustration hos medparterna. Komplexitet uppfattas ofta som totalt kaos. Strategier som bygger på slumpmekanismer, eller som tycks byggda på sådana, uppfattas som icke samarbetsvilliga. Är en motpart inte samarbetsvillig skapas inga incitament till samarbetsvilja från omgivningen. Att arbeta med för utstuderade strategier är således en mindre framgångsrik taktik. Löntagarfonderna ökar komplexiteten i de regler företagen skall följa. Till detta kommer att lagen om löntagarfonder bara är en, av ett stort antal lagar, som utgör konstifika förhållningsregler för företag och hushåll. Slutresultatet blir motsatsen till vad lagstiftaren vill uppnå, ett hårdare och ineffektivare samhälle. Strategier som bygger på samarbete får helt enkelt svårare att hävda sig i en miljö som kännetecknas av en omfattande, svårförståelig och inte sällan inkonsekvent lagstiftning. Analysen bakom löntagarfondsförslaget bottnar i en marxistiskt inspirerad motsatsställning mellan kapital och arbete. Det marxistiska synsättet bygger sannolikt på antaganden att vårt lands ekonomi är ett nollsummespel. Så är naturligtvis inte fallet. Ett rationellt samhälle, där var och en har rätt att handla fritt, skapar oöverskådliga fördelar: Det materiella värdet av den enskildes arbete bestäms nämligen inte bara av den egna ansträngningen utan också av det arbete och de ansträngningar som utförs av de mest talangfulla och produktiva människorna. Sammanfattningsvis kan konstateras att samarbete etableras av små grupper, som sätter den sociala utvecklingen i rörelse. En miljö med många svårförståeliga regler, där goda handlingar bestraffas och onda belönas, fördröjer och försvårar de små gruppernas samarbetssträvanden. Marknadsekonomin bygger i hög grad på individer och gruppers samarbete, och marknadsekonomin har härigenom kunnat åstadkomma de välfärdsvins ter som även författarna till propositionen om löntagarfonder är medvetna om. Att bestraffa framgångsrika företag genom extra skatter i form av vinstdelning innebär ett ingrepp som på avgörande sätt förstör samarbetssträvanden och välfärdstillväxt. Förändring av det ekonomiska systemet Förslagsställarna till löntagarfondsförslaget måste bevisa att det nuvarande ekonomiska systemet inte genom löntagarfonderna förvandlas till ett rent socialistiskt system. Någon bevisning av detta slag finns inte, vare sig i propositionen eller i de utredningar som legat till grund för propositionen. Ett av motiven i löntagarfondsdiskussionerna har varit att reformen skulle leda till ekonomisk demokrati. Med ekonomisk demokrati har förslagsställarna menat att majoritetsbeslut skall utsträckas från det politiska till det ekonomiska området. En enkel tillämpning av majoritetsbeslut på det ekonomiska området finns inte, därför att antalet berörda individer är oöverblickbart stort. Vilka skall då få vara med att rösta när det gäller den ekonomiska demokratin? Detta är ett klassiskt problem och svaret är givet av socialistiska tänkare och ekonomer: Den enda naturliga avgränsningen av gruppen berörda är medborgarna i landet i dess helhet. Följaktligen är den enda rimliga tillämpningen av majoritetsprincipen på det ekonomiska området, att näringslivet styrs av folkets valda företrädare. Namnet på detta ekonomiska system är socialism eller mera precist statssocialism. Argumentationen för ekonomisk demokrati antingen den är välgrundad eller ej är argumentation för ett socialistiskt system. Även om regeringen verkligen avser att hålla marknadsekonomin någorlunda intakt dels genom att hålla fast vid det aviserade för fondutbyggnaden, dels genom att exempelvis sänka skattetrycket både på arbets-, kapital- och företagsinkomster har löntagarfonderna då sannolikt åstadkommit genomgripande förändringar i det politiska och ekonomiska systemet. Löntagarfonder leder till en sammanvävning av det politiska och det ekonomiska livet. Den lagstiftande församlingen kommer i växande utsträckning att hamna i en besvärlig belägenhet när deras lagstiftningsarbete på det ekonomiska området i ökad utsträckning direkt kommer att påverka den egna situationen. Det är i och för sig inget nytt problem. Riksdagsmän befinner sig exempelvis i den pinsamma belägenheten att behöva bestämma de egna lönerna. de riksdagsarvodet kan de anklagas för egennytta, och höjer de inte sitt arvode, kan detta skapa problem att rekrytera kompetenta riksdagsledamöter. Om den här typen av situationer blir vanligare, kommer detta att urholka de konstitutionella ramarna, rättssystemet och rättssäkerheten. Detta kan ske på två helt olika sätt: Beslutsfattandet kan inriktas på att gynna en viss grupp av makthavare eller de lagstiftande kan ta överdriven hänsyn till vad som uppfattas som god moral och etik för att inte beskyllas för egennytta och nepotism. Denna senare typ av handlingsmönster försvårar möjligheterna att fatta rationella beslut. I bägge fallen blir resultatet detsamma: Vårt värdesystem eroderas och det ekonomiska och politiska systemet omvandlas i en icke förutsedd och oplanerad riktning. (De nu berörda problemen är viktiga att beakta av lagstiftaren, varför jag hänvisar till Scientific American, , : Metamagical Themas. About Nomic: A Heroic Game that Explores The Reflexivity of the law.) Har väl löntagarfondsförslaget införts och löntagarfonderna fått verka eller längre minskar möjligheterna att lägga ner systemet även om betydande nackdelar blir uppenbara. Löntagarfonder är alltså en reform som efter en tioårsperiod knappast är reversibel. Det är därför viktigt att om lagen om vinstdelningsskatt m. m. införs avskaffa den så snabbt som möjligt. Ett avskaffande 1985 av lagen om vinstdelningsskatt m. m. skapar få problem medan motsvarande operation skulle te sig utomordentligt mycket svårare 1995. har varnat för att genomföra reformer som inte i efterhand går att göra ogjorda. Om en sådan reform ändå anses vara önskvärd, måste utomordentligt stora krav ställas på utredningsmaterialet. Propositionen om löntagarfonder fyller inte detta krav utan kännetecknas av ofullständiga utredningar, hastverk och en helt otillfredsställande remissbehandling av förslagen. På grundval av det ovan anförda yrkar jag att avslår proposition 1983/84:50.