mot · G702223 · 1983-11-24 00:00:00 — m. fl. Löntagarfonder (prop. 1983/84:50) Kapitalismens kris har starkt påverkat förhållandet mellan samhällsklasserna i . En förskjutning till de breda folklagrens nackdel har skett. Sedan en följd av år har ett växande skikt av arbetslösa och undersysselsatta. Reallönerna har fortlöpande sjunkit, som förmögenhetsbildningen i ett fåtals händer starkt ökat. Spekulation och internationalisering av kapitalet har minskat benägenheten att utveckla svensk ekonomi och produktion. Nedskärningar inom den offentliga sektorn har drabbat de breda folklagrens levnadsnivå. För det stora flertalet lönarbetande i landet gäller, att de socialt pressats tillbaka både som individer och som klass. Ideologiskt och politiskt har krissituationen banat väg för teorier och metoder, vilka riktar sig mot de lönarbetandes intressen. för ett planmässigt ideologiskt krig mot arbetarrörelsens klassiska idéer och sociala moral. Den politiska diskussionen har drivits åt höger. Inte bara borgerligheten utan också socialdemokratins ledande skikt har anammat teserna om åtstramning, om nödvändigheten av höga vinster för företagen och ökad lönespridning. När ett förslag om löntagarfonder nu läggs fram, måste man se det i ljuset av den allmänna samhälleliga situationen. Arbetarrörelsen borde arbeta för ett fondsystem som kan vara ett redskap för en samhällelig förändring, vägledd av jämlikhetens och demokratins idéer. Men socialdemokratins ledning tenderar att se fonderna utifrån systembevarande idéer, vilka döljer klasskonfliktens verkliga natur. Med en sådan utgångspunkt kan fonderna bli ett medel att ytterligare underordna de breda löntagarskikten systemets hårdnande krav, storföretagens ledarfilosofier och styrmetoder samt en borgerligt inspirerad krispolitik. Frågan om löntagarfonder har diskuterats i . Tanken att skapa fonder för att påverka den ekonomiska utvecklingen eller att införa någon form av vinstdelning är i och för sig äldre och har även internationella förebilder. Den gällde t. ex. fonder för att främja olika branscher eller utdelning av individuella vinstandelar i form av aktier till Vidare hade ju de tre första pensionsfonderna inrättats och följdes av beslutet om inrättandet av en fjärde AP-fond, som skulle placera sina medel i aktier. Men det var framför allt i och med en rapport som utarbetats inom LO, under ledning, och som publicerades som löntagarfondsdebatten sköt ordentlig fart. Detta fondförslag skulle enligt förslagsställarna främja kapitalbildningen, utjämna förmögenheterna, öka de arbetandes inflytande i näringslivet och verksamt bidra till att föra ut ur den ekonomiska krisen. har förslagen reviderats. Men dess anhängare har knutit ungefär samma förhoppningar till de olika alternativen. Dock har tonvikten i motiven för löntagarfonder successivt förändrats: I början spelade ekonomisk-demokrati-argumenten en central roll, senare har argument om kapitalbildning och löneåterhållning skjutits i förgrunden. Förslagen till löntagarfonder har väckt ett starkt motstånd anfört av storfinansen och SAF. Detta motstånd har ökat kraftigt trots att fondförslagens förändring gått i riktningen att tillmötesgå denna kritik. Det hade visserligen funnits borgerliga propåer om vinstdelning och att löntagarna skulle få del i ägandet men detta gick ut på att de anställda skulle få enskilda aktieposter i bolagen. De socialdemokratiska förslagen har gällt fonder som kollektivt äger aktier, och som sålunda kan skaffa sig aktieposter av icke försumbar storlek. Detta ägarskap, som inte skulle kunna kontrolleras av storfinansen eftersom tanken varit någon form av löntagaranknuten ledning av fonderna utmålades av storfinansens höger, men av hela borgerligheten som ett stort hot mot kapitalismen. Ett sådant ägande påstås det i propagandan leder till ett socialistiskt samhälle, gör slut på frihet, demokrati och välståndsskapande effektivitet i näringslivet och leder till en oerhörd maktkoncentration. Den tilltagande borgerliga agitationen mot någon form av löntagarfonder måste ses mot bakgrunden av de allmänna sociala, ekonomiska och politiska förskjutningarna mellan samhällsklasserna som ägt rum i den ekonomiska krisen. Det har lyckats borgerligheten att flytta fram sina positioner på de arbetandes bekostnad. har de arbetandes reallöner reducerats medan kapitalvinster och förmögenheter ökat mycket kraftigt. har de borgerliga krafterna drivit en kampanj för ökad privatisering, ökad själviskhet, mindre offentlig verksamhet och social trygghet. De har motiverat detta med en delvis framgångsrik propagandakampanj kring den ekonomiska krisen och dess påstådda orsaker. De arbetande påstås i denna propaganda ha levt över landets tillgångar, påstås ha pressat upp kostnadsläget och skadat landets ekonomi. Därför måste de finna sig i försämrade villkor och i att vinsterna kraftigt ökar. De arbetande påstås ha krävt för stora sociala rättigheter och för mycket Detta påstås ha trängt undan industrin. Krisen ges alltså förklaringar sorn skall motivera standardnedpressningspolitik gentemot de arbetande, sociala nedskärningar, försvagning av den offentliga sektorns socialt nyttiga och utjämnande verksamhet och mera privatisering. Detta är led i att trycka ner de arbetande och att stärka kapitalismen, dvs. de nuvarande kapitalägarnas makt över landets ekonomi och utveckling. Det är en framgång för denna propaganda att den socialdemokratiska regeringens politik i stor utsträckning rättat sig efter samma krisbild och huvudlinje. Emellertid strider de förhoppningar som diskussionerna kring löntagarfonder väckt i stora delar av arbetarrörelsen mot den borgerliga ekonomiska och politiska offensiven. Då denna har som mål att stärka de nuvarande kapitalägarnas makt, öka privatiseringen och området för kapitalistiska styrmekanismer i samhället blir själva kravet på en ny kollektiv ägare av aktier i sig en utmaning mot de nuvarande ägarna. I förslaget ligger en kritik av dessa alldeles oavsett om de olika fondförslagen skulle förmå att minska deras makt eller ej. Själva diskussionen om fonderna har också inneburit en viss idéförskjutning inom socialdemokratin. Den dominerande uppfattningen var där tidigare att egendomsförhållandena bara var en fråga om vad som var praktiskt. Men fonddiskussionen ledde till ett brett ifrågasättande av den kapitalistiska maktkoncentrationen, vilket företrädare för socialdemokratin tidigare bara undantagsvis uttalat. Visserligen har inga officiella dokument heller nu satt den kapitalistiska äganderätten dvs. att privatpersoner skall få äga för samhällets utveckling avgörande produktionsmedel i fråga, men dock har koncentrationen av detta ägande till ett fåtal ställts under debatt. I av borgerlig propagandaoffensiv för kapitalismens system och de nuvarande ägarnas makt har debatten kring löntagarfonder inom arbetarrörelsen lett till ett ökat ifrågasättande av denna makt. Detta är en huvudorsak till den omfattande borgerliga kampanjen mot löntagarfonder. Den gäller inte så mycket förslagen i sig. Den har ett syfte att slå tillbaka allt ifrågasättande av kapitalismens egendomsförhållanden. Dess mål är att bidra till att förhindra att en radikaliserande debatt inom arbetarrörelsen breder ut sig. Löntagarfondsfrågans uppkomst måste ses mot bakgrund av att det kapitalistiska systemets växande motsättningar började att synas allt tydligare . Då började myterna om den harmoniska välfärdsstaten att spricka sönder. De sociala följderna av kapitalets koncentration och den ekonomiska politik som underlättat denna började att märkas. Tillväxttakten i ekonomin började att avta. Illusionerna om som ett den sociala harmonins samhälle brast: under detta sken hade det skett en närmast enastående koncentration av förmögenheter, makt och kapital. Allt detta satte sina spår. Kommunisterna blev inte längre ensamma om att påtala storfinansens makt över näringslivet. Och arbetarklassen började att genomföra massiva aktioner mot kapitalets envälde på arbetsplatserna. Den mäktiga strejkrörelsen kring 1970 medförde krav om maktförskjutningar till de arbetandes förmån. Den socialdemokratiska ledningen svarade på denna breda aktivitet genom en rad utredningar och förslag på arbetslivets område som påstods innebära en stark demokratisering inom näringslivet. Dessa arbetsrättsformer skulle medföra vissa begränsade förbättringar för de arbetande men avståndet skulle vara stort till påståenden man gjort om förslagens innebörd och syfte. Det mesta förblev vid det gamla. I detta sammanhang utvidgades också AP-fondsystemet med en fjärde AP-fond som skulle kanalisera riskvilligt kapital till näringslivet genom förvärv av aktier. Härigenom skulle, sades det i den allmänna debatten, dels sysselsättningen öka, dels skulle samhällets och löntagarnas inflytande inom näringslivet växa. Också till denna fond knöts illusioner om att den skulle bidra till ändrade maktförhållanden, och från borgerligt håll gjordes gällande att förslaget öppnade dörren för långtgående politiskt betingade ingrepp i svenskt näringsliv. I den mera grovkorniga borgerliga agitationen påstods att den skulle vara den största socialiseringsåtgärden i svensk historia. Men inte heller den har vare sig påvisbart givit fler jobb eller ett ökat löntagarinflytande i näringslivet. Den har främst använts för stödköp av aktieposter ofta med lågt röstetal i etablerade storföretag. gav LO:s landssekretariat i uppdrag att vidta åtgärder för att frågan om branschfonder och annan fondbildning av vinster och löntagarnas sparande för kapitalinsatser i företagen blir utredd. På grundval av detta beslut tillsattes en utredning under LO:s dåvarande utredningschef . Den rapport som blev resultatet av detta uppdrag publicerades . Den aktualiserade ägandet och ägandets betydelse inom näringslivet. Rapporten påvisade, vad som hävdats av den kommunistiska delen av arbetarrörelsen, att koncentrationen av kapital och makt i utvecklats mycket långt. Detta innebar, som påpekats, en reträtt från ståndpunkter socialdemokratin intagit . De hade sett ägandet som underordnat: huvudsaken var att företagen skötte sina åligganden, att de sköttes välordnat och effektivt. Denna ståndpunkt hävdades av socialdemokraterna t. o. m. då de första folkpartistiska propåerna om vinstdelning och individuellt delägarskap för de arbetande framlades. Prestationerna, inte ägandet, sades då vara det viktiga. Meidners påvisande av maktkoncentrationen i näringslivet innebar indirekt en stark kritik av den förda socialdemokratiska politiken. Så hade makten koncentrerats trots då av socialdemokratiskt regeringsinnehav. Utifrån analysen av maktkoncentrationen i näringslivet ställde Meidnerrapporten frågan om hur man skulle åstadkomma en utjämning av förmögenhetsstrukturen och en demokratisering av näringslivet i förgrunden. Detta sades vara det huvudsakliga syftet med rapportens förslag till löntagarfonder. Detta gick ut på att en viss andel av företagens vinst skulle avsättas till kollektivt ägda löntagarfonder. Detta skulle ske genom att nya aktier riktade nyemissioner av aktier, som termen lyder skulle ges till dessa löntagarfonder för en summa motsvarande den del av vinsten som skulle överföras till fonderna. Meidners förslag målades av borgerligheten ut som ett socialistiskt förslag. Men dess syfte var inte en socialistisk samhällsomvandling. Dess centrala tanke var att arbetarna skulle ha rätt att vara med och bestämma dvs. vara med tillsammans med privata kapitalägare. Under en rad år, , skulle de anställda vara med i minoritet gentemot det privata kapitalet. Förslaget skulle kanske ha gett de anställda aktiemajoritet i vissa företag efter kanske , men detta är inte socialism. Socialismen förutsätter någon form av samhälleligt ägande av alla viktiga produktionsmedel och planhushållning. Meidnerförslaget hade ingen socialistisk målsättning. Det skulle tvärtom ha bundit upp de arbetande i samarbete med de gamla kapitalägarna. Det skulle ställa fackföreningarna inför den dubbla uppgiften att kämpa både för högre vinster och högre löner. Förslagen stod också i ett visst motsatsförhållande till krav om vissa nationaliseringar eller höjd bolagsvinstbeskattning. De innebar inte heller något ingrepp i den kapitalistiska ekonomins styrmekanismer: tillväxt, strukturomvandling, sysselsättning, produktionens lokalisering etc. skulle ha fortsatt att vara beroende av kapitalistiska profitutsikter. Meidnerrapporten och dess förslag ställde dock frågan om maktkoncentrationen i blickpunkten och spred förhoppningar om att förändrade, mera rättvisa och demokratiska egendomsförhållanden var på väg. Mycket snart skulle emellertid motiveringarna för löntagarfonder komma att förskjutas. Det allt viktigare skälet var att se fonderna som ett medel att öka kapitalbildningen, sparandet och investeringarna inom näringslivet. Det ökade deltagande i näringslivet arbetarna skulle få skulle mer och mer uttalat vara ersättningen för ett avstående av annars möjliga lönestegringar. Antydningar om sådana motiv fanns dock redan i Meidnerrapporten. Med denna förskjutning av tonvikten på olika målsättningar följde förslag efter förslag, som skulle dämpa de drag som i det ursprungliga fondförslaget upplevts som utmanande av borgerligheten. kunde emellertid inte de förväntningar som skapats inom arbetarrörelsen helt frångås. Resultatet blev att mängder av tekniska eller administrativa frågeställningar sköts i förgrunden. Detta spred oklarhet och dämpade förhoppningarna i arbetarrörelsen som den borgerliga propagandaoffensiven för att tränga tillbaka arbetarklassen alltmer sköt in sig på fonderna. Borgerligheten kunde se att fonderna avslöjade motsättningar i arbetarrörelsen mellan dem som ville ändrade maktförhållanden och dem som inte önskade detta. De kunde se att varje reträtt spred alltmer av uppgivenhet. De såg alltmer i fondfrågan sin chans inte bara att politiskt tränga tillbaka arbetarrörelsen, utan också att förtala den fackliga rörelsen och alla arbetarrörelsens mål. Förändringen av socialdemokratins argumentation för löntagarfonder har gått mycket långt, när fonddebatten utmynnat i regeringsförslag. I proposition 1983/84:50 har fondfrågans maktaspekt, att låta de anställda vara med och bestämma, reducerats till en delaktighet i förmögenhetstillväxten som ersättning för fortsatta reallönesänkningar. Syftet är att förmå arbetarklassen att acceptera stora bolagsvinster och en dålig löneutveckling utan att detta skall leda till konflikter som kan rubba kapitalismens stabilitet. I propositionens språk uttrycks denna motivering för fonderna på följande sätt: Då vi nu åter igen står inför en situation då vinsterna i näringslivet stiger, till följd bl. a. av den kraftiga konkurrenskraftförstärkning som gavs av devalveringen , är det av synnerlig vikt att inte pris- och kostnadsstegringen i vårt land på nytt skjuter fart så att devalveringens effekter omintetgörs och vi hamnar i en ny kostnadskris med skadliga verkningar på bytesbalans och sysselsättning. För att undvika en sådan utveckling, i denna konjunkturfas likaväl som på , bör enligt min mening åtgärder vidtas som motverkar att vinstuppgången medför en ytterligare koncentration av makt och ägande i näringslivet. I stället är uppgiften att sprida makten och ägandet, så att fler görs delaktiga i förmögenhetstillväxten. Härigenom skapas förutsättningar för lägre kostnadsstegringar och större tillväxt, som kravet på en rättvis fördelning inte eftersätts, utan tvärtom skärps. Härigenom lindras den stabiliseringspolitiska konflikten avsevärt, och förutsättningar skapas för en stabil och sysselsättningsbefrämjande ekonomisk tillväxt. Detta är den avgörande och grundläggande motiveringen till att regeringen lägger fram förslaget om löntagarfonder. Längre fram i propositionstexten uttrycks denna tanke än klarare: En industriell tillväxt förutsätter en god lönsamhet. Regeringens insatser /83 och en förhållandevis låg uppgång av lönekostnaderna har gjort att denna nu är uppnådd. Men devalveringens negativa konsekvenser för reallönerna och den starkt positiva effekten på företagsvinsterna och aktiekurserna innebär påfrestningar på fördelningspolitiken. Snabba vinstökningar innebär inte bara fördelningsproblem mellan löntagare och kapitalägare utan kan också lätt skapa instabila förhållanden för lönebildningen och påfrestningar på solidariteten mellan olika löntagargrupper. Sådana konflikter och instabila förhållanden riskerar att undergräva de uppnådda resultaten. Därför spelar åtgärder för att göra löntagarna delaktiga i företagens vinster en viktig roll i regeringens strävanden att överbrygga motsättningarna och ge löntagarna goda förutsättningar att medverka till en återhållsam kostnadsutveckling. I detta sammanhang är det löntagarfondernas väsentligaste uppgift att medverka till att skapa en fördelningspolitiskt acceptabel tillväxt- och stabiliseringspolitik. Den ekonomiska teorin bakom detta resonemang är i all enkelhet att lönehöjningar leder till inflation och att denna skadar de svenska företagens konkurrensförmåga. Det är nödvändigt att öka vinsterna och att hålla tillbaka lönerna. För att få de arbetande att acceptera detta inrättas löntagarfonder. Detta är en felaktig och borgerlig syn på inflationen. Den bortser från att produktionens resultat alltid fördelas mellan kapital och arbete, att det är styrkeförhållandena mellan klasserna som i grunden avgör om högre löner medför högre priser eller om det är profiterna som reduceras. Lönerna skapar således inte alls automatiskt någon inflation. Däremot försämrar återhållna löner liksom nedskärningspolitik mot den offentliga verksamheten den inre marknaden. Detta kan kortsiktigt gagna exportindustrins kapitalister, men ökade vinster för exportindustrin är inte liktydigt med en samhällsekonomisk expansion. Krymper marknaden inom landet expanderar inte landets ekonomi. Resultatet kan visserligen bli en växande exportindustri och ett än större exportberoende. Men exportindustrins expansion leder över i alltmer av transnationalism, av utflyttning av produktion till andra länder. ger mera vinster till dessa företag i läge när hemmamarknaden hälls igen upphov till mera spekulation. Regeringspartiet har i sin ekonomiska politik alltmer accepterat utgångspunkter som har starka drag gemensamma med högerborgerliga föreställningar. Motiveringarna för propositionens fondförslag offrar också åt en sådan åskådning. Detta märks tydligt när propositionen behandlar maktkoncentrationen i näringslivet och de föreslagna fondernas framtida roll. Koncentrationen av makt och kapital i svenskt näringsliv har gått mycket långt. Den helt dominerande ägargruppen här är . Den har till sin intressefär knutit en lång rad av ledande stor- och exportindustrier. 1 Meidners rapport hette det om maktkoncentrationen att den var det mest utmanande utvecklingsdraget i ett eljest demokratiskt I propositionen skildras den nu avlidne nestorns i , , dominerande roll i stora svenska industrier som väsentligen grundad på det breda och unikt stora förtroende som tillkom honom från andra ägare och ägargrupper. Fondernas roll skall således inte heller vara att bryta den kapitalistiska maktkoncentrationen eller att ändra något av den av kapitalistiska principer styrda inriktningen av näringslivets utveckling. Löntagarfonderna skall enligt propositionen ta sitt ansvar och utöva sin ägarroll i samverkan med andra ägare och ägargrupper. Inte heller ses de som ett led i att bryta den av profiter och aktiespekulation styrda ekonomiska utvecklingen. Utan en öppen och livaktig marknad för riskkapital skulle de inte fungera, skriver regeringen. Regeringens på aktieinnehav grundade fondsystem fordrar med andra ord aktiebörs, vilken är en hörnpelare i den kapitalistiska spekulationsekonomin. Det är lika avslöjande som typiskt, att propositionens text över huvud taget inte ens berör frågan, huruvida de arbetande har kvalitativt andra intressen i fråga om den industriella utvecklingen än kapitalistklassen. Regeringen accepterar den utveckling som styrs av kapitalistiska profitintressen och ser inte fondsystemet som en möjlighet till en förändrad inriktning. Klassmotsättningarna är när det gäller produktionens utveckling stora och oförsonliga. Kapitalägarna i synnerhet den storfinans som kontrollerar exportindustrin arbetar medvetet för produktionslivets transnationalisering för att öka sitt oberoende av nationella lagar och sin styrka gentemot fackliga krav. De lönarbetande har ett motsatt intresse av att försvara det nationella produktionssystemet, den inhemska marknaden och möjligheterna att föra en självständig nationell politik. Kapitalägarna har intresse av det enskilda kapitalets förräntning, av kortsiktiga, snabba vinster. De lönarbetande har intresse av en ekonomisk utveckling som ser till nationella, samhällsekonomiska behov som tar sikte på långsiktig uppbyggnad där det enskilda företagets profit inte står i centrum. Kapitalägarna har intresse av en teknologisk utveckling, som slår ut det mänskliga arbetet, skärper kontrollen över arbetskraften och arbetsprocessen och förstärker kapitalismens över- och underordning. De lönarbetande har tvärtom intresse av en teknisk utveckling som ger arbetet ett meningsfullt innehåll, som tillvaratar de arbetandes skapande förmåga, som befrämjar jämlikhet och demokratiska beslutsprocesser. Kapitalägarna ser produktionsprocessen privatekonomiskt, de lönarbetandes intresse är att den ses i hela samhällsutvecklingens ljus. Om fonderna väsentligen blir delägare med minoritetsposter, om de bedriver en placeringspolitik helt på den kapitalistiska aktiemarknadens villkor, kan de inte förändra utvecklingen i de arbetandes intresse. De förvandlas då till ett stöd åt en utveckling som bestäms av de stora privata kapitalägarna och deras koncernledningar. Det kapitalistiska samhällets maktförhållanden bestäms av egendomsförhållandena. Dessa baseras på att kapitalistklassen äger avgörande produktionsmedel, medan en majoritet av befolkningen icke äger egna produktionsmedel utan för sin försörjning måste sälja sin arbetskraft. Kapitalismen förutsätter ojämlikhet. Kapitalets vinster kommer ur de arbetandes arbete, att de lönarbetande producerar mera än vad som motsvarar deras löner. Ägande och spekulation skapar inga nya värden. Endast det produktiva arbetet åstadkommer detta. Kapitalismen inte bara förutsätter ojämlikhet och att de arbetande underordnas kapitalet. Kapitalismen omvandlar produktionen till en samhällelig angelägenhet men dess egendomsform är inte samhällelig utan privat. I stället för en samhälleligt samordnad produktion för att tillgodose befolkningens behov leds kapitalismen av de enskilda kapitalens jakt efter så stora vinster som möjligt. Detta ger upphov till det kapitalistiska systemets motsättningar. Kapitalismen skapar arbetslöshet och kriser. Kapitalismen skapar slöseri och rofferi mot människor och natur. Skall kapitalismen övervinnas krävs att dess egendomsförhållanden bryts. Det krävs någon form av samfälld egendom av de avgörande produktionsmedlen och en planmässig hushållning. För att en sådan grundläggande omdaning av samhället skall bli verklighet krävs en omvandling av samhällets maktförhållanden, av statsapparatens karaktär, av ägandeförhållanden, av alla sociala relationer. Det fordras en genomgripande demokratisering av hela samhällslivet. Kampen för en sådan samhällsomvandling står i överensstämmelse med varje framflyttande av de arbetandes positioner, med varje reform som utvecklar demokratiska fri- och rättigheter och ökar de arbetandes inflytande. Makten över investeringarna intar här en nyckelroll. Den påverkar såväl sysselsättning som teknikutveckling och arbetsmiljö. Makten över investeringarna kan erövras på många sätt, genom demokratiska rättigheter för de arbetande på arbetsplatserna genom framflyttande av de fackliga rättigheterna, genom nationalisering av storfinansens nyckelpositioner i affärsbanker, försäkringsbolag och stiftelser.