mot · G602951 · 1983-01-24 00:00:00 — Kommuns skyldighet att anordna hemspråksundervisning I propositionen om hemspråksundervisning för invandrarbarn (1975/ 76:118) fastslogs kommunernas principiella skyldighet att anordna sådan undervisning. stod det dock klart, att vissa avgränsningar måste göras beträffande kommunernas skyldigheter. Föredragande statsrådet anförde bl. a.: Kommun bör inte vara skyldig att erbjuda hemspråksundervisning för grupp med färre antal barn än fyra, om stora svårigheter föreligger och lärare inte finns tillgänglig utan stora extra kostnader t. ex. på grund av långa och tidsödande resor (prop. s. 79). Avsikten var uppenbarligen att ge kommunerna möjlighet att själva avgöra, om hemspråksundervisning skulle bedrivas eller inte, om det rörde sig om färre barn än fyra. I skolförordningens 5 kap. § 10 a har det emellertid hänskjutits till länsskolnämnderna att fatta avgörandet. Det heter: Kommun som ej kan anordna verksamhet enligt detta stycke får av länsskolnämnden befrias från skyldighet att anordna verksamheten. Det är framför allt två problem som är förknippade med avgränsningen av kommunernas skyldighet att anordna hemspråksundervisning för invandrarbarn. Dels gäller det hur många barn som skall ingå i en grupp för att undervisning skall anordnas, och dels är det fråga om vilken instans som skall ha avgörandet i sin hand, om undervisning skall ges eller inte. I den ovan nämnda propositionen förutsättes genomgående att hemspråksundervisning skall bedrivas i grupper som inte understiger fyra elever (jämför prop. s. 92 ff.). Det talas uttryckligen i propositionen om möjlighet att befria en kommun från skyldigheten att anordna hemspråksundervisning för grupp, där antalet inte uppgår till fyra. Frågan är hur grupp skall definieras. Det kan enligt normalt språkbruk knappast vara fråga om en individ, ej heller ett par men däremot tre eller fler. Emellertid har kommunerna känt sig tvingade att anordna hemspråksundervisning också för enstaka barn, då skolförordningen över huvud taget inte nämner något krav på gruppstorlek eller något om grunderna för att befria en kommun från den ålagda skyldigheten. I det hänseendet rimmar skolförordningen illa med beslut. I vissa fall kan det helt visst, beroende på elevens speciella situation, vara rimligt att hemspråksundervisning anordnas, även om det blott är fråga om en enda elev. I andra fall ter det sig av olika skäl ganska orimligt och kanske t. o. m. stötande. Det finns exempel på hur en förälder engagerats som hemspråkslärare för sitt eget barn. Detta kan knappast ligga i linje med lagstiftningens intentioner. Över huvud taget kan en mängd faktorer spela in, som avgör om hemspråksundervisning skall bedrivas i grupper med färre än fyra elever i en kommun. Det behöver inte bara röra sig om stora svårigheter, omöjlighet att skaffa lärare, stora extra kostnader eller långa och tidsödande resor. Det kan också vara fråga om vad som är lämpligt för barnet eller om vad som från allmän synpunkt skall uppfattas som rätt och billigt. Det torde dock med fullt förtroende kunna överlämna till kommunens skolstyrelse att fatta det slutgiltiga beslutet i de avsedda undantagsfallen. Det är skolstyrelsen och inte länsskolnämnden som här har möjlighet att utföra en reell sakprövning. Sammanfattningsvis kan alltså följande sägas. En kommun har inte skyldighet att anordna hemspråksundervisning, om sådan efterfrågas endast av ett enstaka barn. En kommun bör inte ha skyldighet att erbjuda sådan undervisning, om en språkgrupp har färre antal barn än fyra, men bör ha full möjlighet att göra det om kommunen så önskar. Det bör ankomma på skolstyrelsen, ej på länsskolnämnden, att fatta beslut om avgränsningar från skyldigheten inom angivna ramar. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts rörande undantagen från en kommuns skyldighet att erbjuda hemspråksundervisning. 1* 1982183.