mot · G602384 · 1983-01-18 00:00:00 — m. fl. Slå vakt om familjen Familjen utgör grunden för vår samhällsordning. Med familjen menar vi inte bara den traditionella kärnfamiljen utan också andra nära och fasta samlevnadsformer. Samhället måste formas på familjens villkor. Politiskt betingade kollektiva lösningar kan aldrig ersätta den kärlek, värme och omtanke som utvecklas i familjekretsen. Familjen skall utvecklas av fria självständiga individer som själva formar sin framtid. Den enskildes ansvar och därmed familjeansvaret är av stor vikt och utgör förutsättningen för familjepolitiken. Stat och kommun får inte begränsa eller neutralisera detta ansvar. Kollektivisering och centralstyrning hotar i grunden familjens suveränitet och självständighet. Respekt för familjens integritet måste vara vägledande för den samlade familjepolitiken. måste goda möjligheter finnas till hjälp och stöd vid familjekriser och andra svåra situationer. Föräldrarna har huvudansvaret för barnen. Det är i familjekretsen som de unga skall lära sig innebörden av nödvändiga normer och värderingar, vad som är ditt och mitt. Ärlighet och konsekvens måste vara vägledande. Lagstiftning kan inte ersätta den personliga känslan för vad som är rätt och riktigt. är det viktigt att stödja och underlätta för föräldrarna i deras fostrande roll. Efterkrigstidens politik kolliderade i fråga om centrala värderingar mestadels med föräldrarnas syn på fostran, ordning och reda, rätts- och ansvarskänsla. Ambitionen att inom ramen för en socialistisk värdeuppfattning stärka samhället på familjens bekostnad har medfört negativa effekter. Familjen påverkas helt naturligt av många olika politiska beslut. Det är därför nödvändigt att ta hänsyn till effekterna av dessa beslut utifrån en familjepolitisk helhetsbedömning, som sträcker sig längre av vad som uppfattas vara traditionell familjepolitik i form av särskilda stödåtgärder. Den samlade skatte- och bidragspolitiken måste fungera bättre. Boendet, fritiden, utbildningen, vården och missbruksproblemen är andra områden som påverkar familjerna. Även om många väljer andra områden som påverkar familjerna. Även om många väljer andra samlevnadsformer är äktenskapet den mest förpliktande. En väl fungerande äktenskapslagstiftär nödvändig. Äktenskapet som samlevnadsform får inte missgynnas. Familjernas valfrihet måste öka. Ingen vet bättre än familjen själv vad som är bäst i olika situationer. Föräldrarna måste få avgöra om båda skall förvärvsarbeta helt eller delvis eller om en av makarna skall vårda barnen när dessa är små. Detta kräver att hemarbetet uppvärderas. Det är lika värdefullt arbete att vårda sina egna barn som att vårda andras. Om båda föräldrarna vill förvärvsarbeta måste de fritt kunna välja den barnomsorg - eller enskild - de anser vara bäst. Även här måste föräldrarnas ansvar och valmöjligheter poängteras. Barnen skall ha det bra när mor och far förvärvsarbetar. Barnomsorg i skilda former är ett komplement till familjens omsorg och ett stöd för föräldrarna. Det är därför viktigt att den är så utformad att den passar familjernas önskemål och att den är rättvist subventionerad. Barnomsorg - enskild eller - skall kunna utnyttjas av de familjer som så behöver och önskar, utan att andra familjer diskrimineras. Självbestämmandet måste även gälla bl. a. boendet och fritiden. Rätten att äga sin bostad eller tillbringa sin gemensamma fritid i en egen fritidsstuga måste vara lika självklar som rätten att äga sina kläder, möbler och husgeråd. Den socialistiska förmyndarmentaliteten på boendeområdet är till men för alla. Familjens ställning och suveränitet måste stärkas, liksom gemenskapen mellan olika generationer. Alla generationer är i behov av goda familjekontakter. Barnen bör fostras till att visa förståelse och respekt för den äldre generationen. De äldre är ett oumbärligt stöd för de yngre. Den nödvändiga familjepolitiska helhetssynen måste därför också gälla behovet av kontakter mellan generationerna och av stöd och ömsesidig hjälp. Familjen har ändrat skepnad från den självklara flergenerationsfamiljen, där människorna levde från vaggan till graven i kretsen av de sina. En sådan tillvaro innebar arbete i gemenskap och relativ trygghet, men också ett beroende och krav på anpassning som kunde vara svårt att acceptera. Förändringarna till vår tids samhälle har skett på flera olika plan. De unga blir tidigt ekonomiskt självständiga och flyttar hemifrån. Nya samlevnadsformer har uppstått. Många föräldrar är ensamstående. De äldre bor vanligen för sig själva, ofta långt från sina barn. som åtskilliga arbetsuppgifter har lyfts ur hemmen eller har förenklats genom den fortlöpande industrialiseringen, har en ny livsstil växt fram. Strävan efter självständighet och oberoende - som i sig är positiv - har ofta betonats på bekostnad av värden som familjegemenskap, sammanhållning och hänsyn till familjen. Ändå är familjen fortfarande grunden för våra liv. Där skall man kunna känna trygghet, vara sig själv, få tröst och uppmuntran och accepteras hurdan man än är. Vårdbehov eller en personlig kris som berör en familjemedlem blir oftast en kris för hela familjen. Det allmänna bör tillhandahålla ett nät av grundtrygghet och goda möjligheter till rådgivning i svåra situationer. Inom ramen för denna grundtrygghet bör familjen ha möjlighet att välja stöd- och vårdformer på ett sätt som passar de egna behoven. Fostran av barnen måste bygga på fasta normer och förmåga att successivt ställa allt större krav. Att visa kärlek - inte släpphänthet, fasthet - inte hårdhet samt konsekvens gentemot barnen kan låta enkelt. Men det kräver att föräldrarna har ork och tid för sina barn, tar del av deras bekymmer och glädjeämnen, ställer krav och sätter gränser. Framfölr allt kräver det att de kan förena detta med en ömhet och omtanke som låter barnen förstå att de är viktiga och omistliga. fördes en politik som underminerade de vuxnas tilltro till sig själva som fostrare. Man lät påskina att institutioner alltid var bättre an hemmet och familjen. Man gjorde de vuxna osäkra på sig själva. På det sättet svek man barnen, eftersom de behöver föräldrar med trygghet och självförtroende i sin fostrarroll. Om de vuxna inte har tid och ork att engagera sig, bry sig om, reagera coh säga ifrån tror barnet lätt att de vuxna är likgiltiga. Och likgiltighet är nog det värsta ett barn kan möta. Det ger känslan av att inte behövas och att inte vara något värd. Sambandet mellan harmonin hos föräldrarna och harmonin hos barnen är starkt. Studier av människor som på ett eller annat olyckligt sätt avviker - de kan t. ex. vara missbrukare eller kriminellt belastade - visar barndomsupplevelsernas betydelse. Dessa människor har ofta bristfällig självkänsla, i stor utsträckning därför att de inte upplevt situationen att som barn älskas villkorslöst, oberoende av egenskaper och prestationer. Barn behöver den samhörighet, fostran och omsorg som familjen kan ge. Vuxna lever visserligen tillsammans i olika former. Många lever som ensamföräldrar och har ofta ensamma ansvaret för barnens försörjning och fostran. Men man är en familj oavsett samlevnadsform. Att ha barn är en av meningarna med livet. Det tycker nästan alla kvinnor i () färska undersökning Kvinnor och barn (1982). Ändå föds det nu färre barn i än . kom 125 000 barn till världen, 1982 föddes 92 600 barn. Trots tidigt samboende minskar det tidiga barnafödandet. Allt fler väntar . Att kvinnor numera föder sitt första barn senare sammanhänger enligt SCB troligen till stor del med att utbildningstiden förlängts. Undersökningen bekräftar att kvinnor med längre utbidlning föder sitt första barn senare än kvinnor med kortare utbildning. De föder också färre barn. Undersökningen visar att kvinnorna i stor utsträckning har kvar ansvaret för barnen och hemmets skötsel även när de sökt sig ut på arbetsmarknaden. Många svårigheter är förknippade med att kombinera förvärvsarbete med hem och barn. De senaste årens befolkningsutveckling ger en allvarlig tankeställare inför utformningen av den framtida familjepolitiken. Förutom att sjunkande födelsetal kan vara uttryck för människors oro för sin egen och barnens framtid är det uppenbart att föräldrar på grund av den förda familjepolitiken inte orkar med flera barn, fysiskt, psykiskt och ekonomiskt. Dagens småbarnsföräldrar lever ofta under pressade förhållanden. Ett problem är hur de skall kunna förena sin strävan att ge barnen bästa möjliga uppväxtförhållanden med egen bibehållen ekonomisk trygghet och självständighet. Många känner sig otrygga för barnens skull när de är på sina arbeten. Jäkt mellan hemmet, barnstugan och arbetsplatsen och känslan av att inte få tillräcklig tid för barnen medför stora bekymmer - för många allvarlig samvetsnöd. Åtskilliga barn i lågstadiet saknar helt tillsyn när de inte är i skolan. De som kommit ut på arbetsmarknaden när barnen kommer, vågar inte släppa sin tjänst - utöver den rätt till ledighet under barnens första 18 månader som finns - även om de gärna skulle vilja ägna åt vård av sina små barn. Åmanlagarnas anställningstrygghet, som främst ligger i antalet tjänsteår hos en och samme arbetsgivare, kan bidra till detta. Även föräldrapenningens regler bygger på förvärvsarbete också mellan barnens födelser med risk för att familjen annars går miste om betydande belopp i stöd. Många barnfamiljer har svårt att nå eller upprätthålla en acceptabel ekonomisk standard om de själva måste ordna sin barnomsorg eller om bara en av föräldrarna förvärvsarbetar. Flerbarnsfamiljerna har blivit 1970-talets största förlorare. Som SCB visat är svårigheterna att kombinera förvärvsarbete med barn och familj många och blir större ju flera barn familjen har. Inte ens mycket goda inkomster förslår för att familjen själv skall kunna ordna barnomsorgen legalt eller klara sig på en inkomst. Antalet familjer med fyra eller fler barn har halverats . För den ensamstående föräldern kan påfrestningen bli särskilt stor genom att han eller hon förutsätts klara såväl förvärvsarbete som att fungera som både mor och far för barnen utan det stöd som det innebär att dela det dagliga ansvaret med en annan vuxen. Den ekonomiska utvecklingen ledde till en väsentlig förbättring av möjligheterna till utbildning och förvärvsarbete för både män och kvinnor. Sjukvården, barn- och äldreomsorger byggdes ut. Socialförsäkringen gav bättre stöd i utsatta situationer. Hushållens standard förbättrades. Även från socialdemokratiskt håll talades om valfrihetens samhälle. Möjligheterna fanns för den enskilde och för familjerna att i större utsträckning välja den livsform som passade bäst i olika situationer. Det gällde bara att utforma politiken så att möjligheterna kunde tas till vara. Men i stället lanserades en jämlikhetssyn som gick ut på att stöpa alla i samma form, vare sig den passade eller inte. Jämlikheten ansågs inte bara kräva ekonomisk självständighet, dvs. förvärvsarbete för alla, utan även samma vård och fostran av alla barn. Begreppet förskola vidgades till att omfatta all barnomsorg, också för de allra minsta barnen. Denna barnomsorg utformades ensidigt utan hänsyn till variationen i familjernas efterfrågan: Utbyggnaden av förskolan bör i främsta rummet inriktas på att tillgodose behovet av heldagstillsyn . Målsättningen för utbyggnaden av förskolan måste från jämlikhetssynpunkt vara att alla barn skall gå i förskola. (Den socialdemokratiska jämlikhetsrapporten .) Genom en allt hårdare familjebeskattning urholkades successivt barnfamiljernas rörelseutrymme och ökade deras beroende av stöd, bidrag och sådan barnomsorg som gynnades av det allmänna. Sårbarheten växte och möjligheterna att styra familjerna blev större. gäller en s. k. individuell beskattning, som i stort endast tar hänsyn till hur många som tjänar in hushållsinkomsten, inte till hur många som skall leva på den. Genom att ingen hänsyn tas till ekonomisk bärkraft drabbas hushållen hårdast de år då barnomsorgskostnaderna kan vara dryga eller försörjningsbördan för växande barn och tonåringar är som störst. Först när barnen vuxit upp får föräldrarna den ekonomiska rörelsefrihet de så väl skulle ha behövt . Skattesystemet är gynnsammast för de hushåll där makarna tjänar precis lika mycket var. Men ju ojämnare familjeinkomsten är fördelad, desto hårdare slår skatten. Hårdast drabbas de som lever på en enda inkomst. Skatten på en familjeinkomst blir normalt högre om endast en av föräldrarna tjänar in den jämfört med om den delas lika dem emellan. Detta drabbar särskilt hårt familjer på platser med brist på arbetstillfällen samt familjer med många eller små barn, eftersom de mer än andra hushåll är hänvisade att leva på en enda inkomst. 1* 1982/83. Den förment jämlika inkomst- och familjepolitiken har i mångt och mycket blivit djupt orättfärdig. Det talas ofta om det nya klassamhället. Yrke, utbildning och lönenivå betyder allt mindre. Den stora skiljelinjen går i stället mellan barnfamiljer och icke barnfamiljer. Det är flerbarnsfamiljerna - i synnerhet flerbarnsfamiljerna med en inkomst - som har det sämst. Nedanstående tablå visar den lägsta taxerade hushållsinkomst som krävdes för att nå existensminimum (enligt av beslutade normer) 1981 och 1983. Antal Makar med Makar med Ensamstående barn en inkomst två inkomster, varav den ene en halv industriarbetarlön 1 54 900 56 200 2 67 900 66 100 3 102 900 78 700 4 151 700 94 400 5 205 300 141300 Ensamföräldrarna har antagits uppbära underhållsbidrag motsvarande bidragsförskottet för varje barn. Hyrorna för de olika hushållen har antagits uppnå övre hyresgränsen" och därmed berättiga till högsta möjliga bostadsbidrag. Den ensamstående föräldera liksom de båda förvärvsarbetande har förutsatts ha barntillsynsutgifter enligt rekommenderade taxa för barnomsorg. Makar, en inkomst Flerbarnstilläggen och bidragsförskott/underhållsbidrag har frånräknats existensminiminormerna.1 Det har antagits att familjerna med tre eller fler barn lyfter flerbarnstillägg för alla barn från och med det tredje. Familjerna har inte förutsatts ha underskottsavdrag. (Det skulle i många fall ha lett till högre inkomstbehov än i tablån.) 26 800 24 600 23 700 1 Existensminimum 1983 uppgår till . för ensamstående, . för makar och motsvarande samt till . för varje barn. Bidragsförskottet uppgår till . Tvåföräldersfamiljer med tre eller flera barn, som mer än andra är hänvisade till att leva på en enda inkomst, behöver dock alltjämt inkomster betydligt över genomsnittet för att ens kunna nå den låga standard som existensminimum utgör - den ligger t. ex. betydligt under lägsta folkpensionsstandard. Detta beror främst på att ingen hänsyn tas vid beskattningen till ekonomisk bärkraft. För ensamföräldrar är situationen annorlunda främst beroende på att de erhåller särskilda skattelättnader samt på att underhållsbidrag/bidragsförskott är skattefria. Flertalet tvåföräldersfamiljer vid eller under existensminiminivån betalar flerfaldigt mer i skatt än de får tillbaka i form av barn- och bostadsbidrag. En sådan vanligt förekommande situation beskrivs i följande exempel: En tvåbarnsfamilj med en genomsnittsindustriarbetarlön - ca . i inkomstskatt och ca . Familjen betalar således nästan mer i skatt än vad den uppbär i form av barnbidrag (.) och bostadsbidrag (ca ). Ändå lever familjen under existensminiminivån om hyran är högre än . Detta visar att den s. k. rundgången inte fungerar. Inte ens betydande barn- eller bostadsbidrag förmår ändra detta faktum. Utformas inte familjebeskattningen annorlunda kan allt fler barnfamiljer tvingas söka socialbidrag för att ha något att leva av sedan skatten är betald. Att den förda familjepolitiken blivit föga solidarisk bekräftas också av undersökningar som (de s. k. levnadsnivåundersökningarna ) och jämställdhetskommittén låtit utföra (Kvinnors arbete, SOU 1979:89). Man har bl. a. jämfört vad man kallar SACO-hushåll med LO-hushåll. Av dessa jämförelser framgår att ungefär dubbelt så stor andel av SACO-hushållen använde barnomsorg som LOhushållen - mot . Enbarnsfamiljerna använder dubbelt så ofta barnomsorg som familjerna med tre eller fler barn - mot . Undersökningarna visade också att föräldrarna själva tog hand om barnen i av hushållen med tre eller fler barn mot i av enbarnshushållen och i mer än dubbelt så många LO-hushåll som SACO-hushåll. Således är det inte främst ekonomiskt starkare hushåll som har mamma eller pappa hemma. Även om det är ovanligt att pappan tar hand om barnen medan mamman förvärvsarbetar, händer det oftare i flerbarnsfamiljerna än i de små familjerna. Detta kan inte minst bero på att många flerbarnsfamiljers enda chans att bättra på hushållskassan är deltidsarbete för mamman när pappan kommit hem från sitt förvärvsarbete. De familjer som själva tar hand om sina handikappade barn kan få särskilt Detta är som regel mindre än det stöd som utgår om barnet i stället kunnat få barnomsorg. Hushåll med lägre löner och/eller flera barn får således förhållandevis mindre del av den ensidigt gynnade kommunala barnomsorgen än familjer med högre utbildning och mindre försörjningsbörda. Ändå måste barnomsorgen också för de hushåll som själva tar hand om barnen ses som en kostnad i form av utebliven lön och/eller egna utgifter för barnomsorgen. De borgerliga regeringarnas politik I och med den första trepartiregeringens tillträde påbörjades en kursomläggning i familjepolitiken i syfte att skapa bättre förutsättningar för barnens trygghet. Rätt till ledighet för vård av barn infördes, innebärande rätt för föräldrar med barn att förkorta sin arbetstid till normalt , samt rätt till hel tjänstledighet från arbetet för föräldrar med barn under . Föräldraförsäkringen har byggts ut från , varav de första nio ersätts enligt inkomstbortfallsprincipen och de tre sista med ett garantibelopp (f. n. per dag). (M motsatte sig inkomstbortfallsprincipen under den nionde månaden liksom rätten till 60 dagars betald föräldrapenning och barn för vård av sjukt barn och ville i stället använda pengarna till en påbörjad vårdnadsersättning och till bättre stöd till familjer med ofta sjuka eller handikappade barn.) Barnbidraget höjdes från . per barn och år. och bostadsbidragskommittén tillsattes, inte minst på grund av moderata framställningar, i syfte att få ett rättvisare utformat stöd till barnfamiljerna. har - under motstånd från (s) och (vpk) - beslutat att hemarbetande föräldrar med barn skall få räkna ATP-år. Utbyggnaden av barnomsorgen har fortsatt. Fr. o. m. 1983 skulle statsbidrag utgå av kommunernas bruttokostnad för all barnomsorg som en rad tvingande normer för barnomsorgen avskaffades. Familjedaghemmen och deltidsförskolorna skulle därigenom inte längre missgynnas i statsbidragsgivningen. Efter socialdemokraternas regeringstillträde har detta beslut rivits upp och de gamla reglerna fortsätter att gälla. Efter moderat initiativ () har flerbarnstillägg införts . Det utgick med ett fjärdedels barnbidrag i familjer med tre barn och med ytterligare ett halvt extra barnbidrag per barn fr. o. m. det fjärde barnet. Det är utmärkt att socialdemokraterna numera accepterar flerbarnstilläggen och t. o. m. föreslagit den fördubbling som gäller fr. o. m. . Tyvärr täcker denna förbättring mestadels inte ens de merkostnader för barnhus hållen som uppstår till följd av devalveringen och momshöjningen . Det som gjorts under de borgerliga regeringarna är viktiga förbättringar men långt ifrån tillräckligt. Skatte- och barnomsorgspolitiken är alltjämt mer solidarisk med den målsättning för familjepolitiken som en gång lades fast i den socialdemokratiska jämlikhetsrapporten än med barnfamiljernas behov av valfrihet, rättvisa och trygghet. Moderata samlingspartiet har år arbetat för en rättvisare familjepolitik, där familjerna ges bättre möjlighet att själva bestämma hur de skall ordna sin tillvaro under de viktiga år när barnen är små. Det är väl känt att föräldrar som är harmoniska och trivs med tillvaron har bäst förutsättningar att ge barnen den känslomässiga trygghet de behöver. Rimligtvis vet familjen själv bäst hur man skall fördela och kombinera arbete och ansvar i hemmet, i förvärvslivet och i samhällslivet. Olika perioder i barns och föräldrars liv medför dessutom olika behov och önskemål. Familjepolitiken måste därför föras i termer av rättvisa, valfrihet och äkta solidaritet - inte utifrån en ogenomtänkt jämlikhetsfilosofi, sorn ofta gjort det särskilt svårt för dem som bäst skulle behöva det allmännas stöd. Statsmakterna kan göra mycket för en sådan rättvis trygg- och valfrihetsskapande familjepolitik. Det kan dock aldrig ske genom att ensidigt gynna vissa alternativ som andra missgynnas. Förvärvsarbete för båda föräldrarna och daghemsvård för barnen är en bra lösning för många familjer. En av genomförd undersökning visar att ytterligare 137 000 platser i den kommunala barnomsorgen då efterfrågades. Särskilt stor var efterfrågan från deltidsarbetande och från föräldrar med mindre barn. Resultatet av efterfrågeundersökningen utgör emellertid inget riktigt mått på hur barnfamiljerna värderar daghemsvården. Varje alternativ ställer sig nämligen i regel betydligt dyrare på grund av den ensidiga inriktningen av stödet till barnomsorgen. Den anförda efterfrågan på daghemsplatser anger därför endast efterfrågan med nuvarande ensidiga stöd. Beslutet som fattade om att 100 000 nya daghemsplatser skulle börja byggas grundades på samma sätt på felaktiga förutsättningar om familjernas preferenser och var samhällsekonomiskt oansvarigt. Årskostnaden för en nybyggd daghemsplats för barn beräknas nu till ca . Av dessa står stat och kommun - dvs. skattebetalarna - för . medan resten finansieras med daghemsavgifter. skall även långtidsvård, äldre omsorg och handikappvård - alla med hög prioritet - rymmas inom den samhällsekonomiskt försvarbara ramen. Vi tog avstånd ifrån femårsplanen 1976. Vår kritik kvarstår. Det visar sig nu också att trots att många kommuner inte uppnått den teoretiska nivån för behovstäckning enligt normer står de med tomma eller dåligt utnyttjade daghemsplatser. Om inte behovsberäkningarna med de givna förutsättningarna är helt orealistiska måste det betyda att utformningen av barnomsorgen inte passar familjernas behov. Det statsbidragssystem som socialistiska majoritet på regeringens förslag nu beslutat förlänga är i hög grad skuld till detta. Det är byråkratiskt och regelfixerat samt ensidigt inriktat på traditionell, barnomsorg. Statsbidragsreglerna ger inte utrymme för valfrihet och är därför orättvisa. Rättvise- och valfrihetstänkandet måste spela en väsentlig roll för utformningen av familjepolitiken . Vård av barn måste erkännas som ett viktigt arbete även när det är föräldrarna själva, anhöriga eller andra privat engagerade vårdare som står för vården. Grundläggande för en rättvis och solidarisk familjepolitik är dock att skattesystemet läggs om så att det tar hänsyn till barnfamiljernas lägre ekonomiska bärkraft. Det är sambeskattningen av makars förvärvsinkomster ersattes med individuell beskattning. Tyvärr har den individuella beskattningen, som den kommit att utformas, lett till betydande orättvisor i fördelningen av skattebördan och till alltmer svårbemästrade problem. Det är därför angeläget att en allsidig utvärdering av familjebeskattningen kommer till stånd och att förslag framläggs i syfte att komma till rätta med dess nackdelar. Syftet med den individuella beskattningen, när den infördes , var bl. a. att underlätta kvinnors förvärvsarbete. spelade det ingen roll om en genomsnittlig industriarbetarlön fördelades lika mellan makarna eller om endast en av dem tjänade in den. Den statliga skatten var nämligen proportionell - dvs. togs ut med en och samma procentsats - nästan ända upp till dessa vanliga inkomstlägen. är situationen en helt annan därför att den statliga skatteskalan blivit alltmer progressiv - dvs. skatten tas ut efter en allt högre procentsats när inkomsten ökar - redan i mycket låga inkomstlägen.