mot · G6021097 · 1983-01-24 00:00:00 — 1982/83: 1097 m. fl. Naturvård handlar ytterst om hushållning med knappa naturresurser och om hänsyn och livskvalitet. Får ett krasst och ekonomiskt kortsiktigt handlande dominera mister vi värden, som vi inte kan få igen. En skövlad älvdal går aldrig att återställa. En kalhuggen urskog behöver hundratals år för att återskapas. Naturvården har i många avseenden svårt att hävda sig. Skogsföretag börjar avverka oersättliga fjällskogar. Hotet mot de outbyggda Norrlandsälvarna är större . Många tar den ekonomiska krisen som intäkt för att pressa tillbaka naturvårdens krav. Detta snålare klimat får inte prägla den praktiska politiken. Tvärtom måste vi nu förbättra naturvårdens position. Det kan ske genom ytterligare insatser för att säkerställa och skydda särskilt värdefulla naturområden men också olika representativa naturtyper över hela landet. För dessa ändamål kan naturvårdslagen utnyttjas. Det bör också ske genom att bevarandeintressena ges större tyngd i samhällsplaneringen. Härvid bör den fysiska riksplaneringen vara ett viktigt medel. Riktlinjerna i denna bör lagfästas och naturvårdsintresset markeras ytterligare. Men dessutom krävs att hänsyn till naturvårdens krav tas i alla verksamheter. Det måste slås fast att alla samhällssektorer har ett ansvar för naturen. Vi behandlar i denna motion olika inslag i en förbättrad naturvårdspolitik. Först behandlas några naturtyper som utsätts för speciellt allvarliga exploateringshot och där ytterligare planerings- och skyddsinsatser är nödvändiga - fjällen, älvarna och våtmarkerna. Vi tar därefter upp behovet av ytterligare insatser för att skydda djur och växter. Vidare behandlas behovet av ökad hänsyn till naturvården inom jordbruk, skogsbruk och mineralhantering. Ett centralt krav är lagstiftning om naturvårdshänsyn. Slutligen föreslås vissa skärpningar i naturvårdslagen. I detta avsnitt behandlas några naturtyper, som utsätts för starka exploateringshot och där generella insatser är nödvändiga. Det gäller fjällvärlden, ännu oexploaterade älvar samt våtmarker. I fjällvärlden finns landets mest värdefulla naturområden med bl. a. högalpina glaciärområden, högproduktiva älvdalar och hedområden med stora 1 1982/83. Området är genom sin storlek, sin relativa orördhet och sina naturvärden unikt i . Fjällvärlden erbjuder också utomordentliga rekreations- och turistvärden såväl sommar- som . Fjällområdet är också en bas för rennäringen. På olika sätt har statsmakterna sökt skydda fjällvärlden mot exploatering. Redan i seklets början avsattes nationalparker. Ytterligare parker har tillkommit . Sarek-PadjelantaStora Sjöfallet är ett av världens största sammanhängande skyddade områden. Genom riktlinjer i den fysiska riksplaneringen har de viktigaste delarna av fjällen givits ett visst skydd. I dessa s. k. obrutna fjällområden skall tyngre exploatering i princip inte tillåtas. I praktiken är det dock inte lika väl ställt. Inte ens nationalparksskyddet dvs. utfästelsen att till kommande generationer spara särskilt värdefulla naturtyper - har visat sig hållbart. I har flagranta ingrepp och gränsändringar skett vid en rad tillfällen för att möjliggöra vattenkraftsutbyggnad. nationalpark genombryts av den s. k. . Riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen har visat sig tänjbara så snart de ställts mot mer konkreta företagsekonomiska krav från skogsbruket eller på utbyggnad av fritidshus och vägar. Det finns en råd hot av detta slag även mot de mest skyddsvärda fjällområdena. Skyddet har inte hindrat planer på vattenkraftsutbyggnad. Önskemål finns om ytterligare vägdragningar. Den mineralpolitiska utredningen föreslog omfattande prospektering efter malm och mineraler. Sådan exploatering drabbar också rennäringen. Det är nu nödvändigt att ge det svenska fjällområdet ett bättre och mer varaktigt skydd mot exploatering. Området innehåller värden som måste bevaras för naturvård och för kommande generationer men också göras tillgängliga för fler människor. Vi vill i det följande peka på några åtgärder i detta syfte. Det starkaste naturskyddet är att inrätta nationalparker. Nationalparker bör inrättas kring och i samt i Rogenområdet i och . Myrområdet saknar motstycke i . Får detta stora område vara i fred är det av oerhörd vikt för många fågelarter, som är beroende av ostörda häckningslokaler. Men har blivit alltmer lättillgängligt. Det räcker med en förhållandevis kort färd på snöskoter för att komma in i de känsliga delarna av området. För en del fåglar börjar den känsliga häckningsperioden medan snön är kvar och risken för störningar är stor. uttalade sig en enhällig riksdag för snara åtgärder för att bevara Sjaunjaområdet, men har inte mycket hänt. Det finns numera ett förslag om ett naturreservat som dock inte genomförts. är inte ett lämpligt område för ett naturreservat. Frånvaron av det starkare skydd som nationalparksinstitutet innebär, kommer att medföra fortsatt stora risker för en påverkan som skadar den känsliga miljön i Sjaunjaområdet. Dess naturvärden är unika för och bör skyddas såsom nationalpark. Taavavuoma ligger norr om i höjd med . Där finns en mycket säregen natur, s. k. palsmyrar, som är av stort vetenskapligt intresse. I jorden finns evig tjäle och palsarna har kommit till genom tjälskjutning. Torven har lyfts upp till en mängd kupolformade kullar, som når flera meter över den omgivande myren. Palsarna tycks till stor del ha kommit till i slutet av bronsåldern och i början av järnåldern, då klimatet var mer bistert än . Det handlar alltså om formationer som är tusentals år gamla. Men de kan lätt förstöras av vädrets makter om de utsätts för skada genom eldning eller oförsiktig framfart med snöskoter. Områdets botaniska värden är utomordentliga. Det har stort värde för många hotade fågelarter. Även här är inrättandet av nationalpark befogad. Denna bör också innefatta det närbelägna och likartade Pirtimäsuomaområdet. När det gäller att skydda våra värdefullaste naturområden handlar det inte bara om att inrätta nya nationalparker. De vägar, kraftverk, dammar och kraftledningar som finns att se i representerar inga naturvärden. Skylten nationalpark är till för att vi skall påminnas om att här finns någonting som är omistligt. Den fortsatta existensen av den nuvarande kan inte undgå att luckra upp respekten inför den fridlysning som ett nationalparksbeslut skall innebära. Det som gjorts i kan inte göras ogjort. Men låt oss ta bort nationalparksskyltarna därifrån, så att inte någon förleds att tro att det är så här en nationalpark kan få se ut. Redan mycket mindre ingrepp skulle ju kunna vara katastrofala i andra känsliga nationalparker. Delar av nuvarande som fortfarande har ett stort skyddsvärde, främst söder om sjön , bör införlivas med intilliggande Sareks nationalpark. Andra områden i de nordöstra delarna av den nuvarande parken bör slås ihop med en ny nationalpark i Sjaunjaområdet. Rogenområdet är ett särpräglat naturområde i den södra delen av fjällvärlden. Det saknar motsvarighet i bortsett från angränsande områden i . I området finns glesa urskogsartade barrskogar och blockmarker. Av särskilt intresse är s. k. rogenmorän, drumliniseringoch rullstensåsar. Det är också en tillflykt för hotade djurarter. Rogenområdet är f. n. naturreservat. Dock är det angeläget att det, eftersom det hör till det mest unika och storslagna i landet, ges högsta skyddsvärde dvs., att det avsätts som nationalpark. Det måste slutligen med skärpa understrykas att nationalpark innebär att ingen exploatering får ske, vilket slagit fast. I andra områden bör naturreservat kunna ge tillräckligt skydd. Det gäller bl. a. Norrbofctensdelen av Täma-Graddisområdet. Den fysiska riksplaneringen har fungerat i stort sett efter de ideér som lade fast . Ett omfattande arbete har utförts i samarbete mellan staten och kommunerna. Detta har bl. a. resulterat i en utvecklad översiktsplanering och en god överblick över landets mark- och vattenresurser. har dragit upp riktlinjer för användningen av mark och vatten i ett riksperspektiv. Särskilt olika bevarandeintressen har därigenom fått en ökad tyngd. Efter hand har emellertid vissa brister i den fysiska riksplaneringen framkommit. Det gäller framför allt den osäkerhet om riktlinjernas rättsliga status som märkts och den därmed sammanhängande tendensen att åsidosätta riktlinjerna. Därför har frågan om lagreglering av riktlinjerna kommit att diskuteras alltmer. Frågan behandlades av i dess granskningsbetänkande till 1980/(KU 1980/81:25, s. 28 ff.). Utskottet framhöll bl. a. att det inte är förvånande att riktlinjerna inte alltid uppfattas på ett klart och entydigt sätt med hänsyn till deras karaktär av riksdagsuttalanden utan direkt samband med lagstiftning. Konsekvenserna av nuvarande förhållanden kan enligt utskottet i längden bli bristande enhetlighet i tillämpningen och rättsosäkerhet. I proposition 1980/81:183 om fortsatt fysisk riksplanering aviserades en lagreglering av den fysiska riksplaneringens riktlinjer. hade inget att erinra mot en sådan lagreglering (CU 1980/81:39, rskr 1980/81:377). Det är främst riktlinjer, vars syfte är att slå vakt om bevarandeintressen, som blivit åsidosatta. Aktuella exempel är det moderna skogsbrukets expansion in i obrutna fjällområden och utvecklingen inom ett flertal områden av riksintresse för naturvården. Vidare projekteras utbyggnad av undantagna älvar, t. ex. och älv, som om riktlinjer till deras skydd inte existerade. En lagreglering krävs för att ge den fysiska riksplaneringen erforderlig stadga, undanröja osäkerheten om riktlinjernas rättsliga status och ge bevaranderiktlinjerna erforderlig tyngd. En sådan reform är så angelägen att den bör genomföras , utan att avvakta en ny plan- och bygglag. En särskild lag om hushållning med mark- och vattenresurser av riksintresse kan införas utan att arbetet med en ny plan- och bygglag föregrips. En sådan lag innebär lagtekniska fördelar jämfört med att låta motsvarande bestämmelser ingå i en plan- och bygglag. Den dåvarande regeringen beslutade att överlämna ett förslag till lag om hushållning med mark- och vattenområden av riksin tresse till lagrådet för yttrande. Lagförslaget, som drogs tillbaka efter regeringsskiftet, utgick från beslutade riktlinjer för hushållning med mark och vatten i den fysiska riksplaneringen och från (SOU 197965 - 66) förslag till de konsekvensändringar i annan lagstiftning som måste komma till stånd som en följd av lagen om hushållning med mark och vattenområden av riksintresse. Den nya lagen och ändringarna i annan lagstiftning avsågs träda i kraft . Utmed fjällranden finns barrskogsområden som undantagits från intensivt skogsbruk. Området är vårt i särklass största sammanhängande skogsområde av urskogskaraktär. Många av fjällskogarna är så orörda och naturliga som skog över huvud taget kan vara i vårt land. De är resultatet av tusentals år av naturlig utveckling. Det ursprungliga växt- och djurlivet finns bevarat. Arter som hotas i andra delar av landet har här en . Dessa skogar är nödvändiga för forskningen och som referensområden. Fjällskogarna är också viktiga för rennäringen. Detta beror främst på att trädlavarna under vissa perioder behövs som föda åt renarna. Fjällskogarna har av biologiska och ekonomiska skäl varit undantagna från skogsbruk i stor utsträckning. är situationen en annan. Vi har fått förbättrade föryngringsmetoder och nya trädslag. Det statliga stödet till skogsbruksåtgärder i dessa områden har ökat kraftigt. Fjällskogarna börjar därför exploateras framför allt av domänverket. Denna exploatering innebär vägar, kalavverkningar och andra ingrepp i tidigare orörda områden. Unika naturvärden spolieras. Samerna får sina försörjningsmöjligheter ytterligare beskurna. På vissa håll är det osäkert om ny skog kommer upp åtminstone tar det mycket . Många är oroade för hotet mot fjällskogen. har begärt ett tioårigt avverkningsförbud i avvaktan på närmare utredningar om vad som måste skyddas. och naturskyddsföreningar har instämt i detta krav. Och har krävt snara åtgärder för att skydda fjällskogarna. Självklart måste vi utnyttja våra skogstillgångar på ett rationellt sätt. Skogen är en av våra viktigaste naturresurser med stor betydelse för ekonomi och sysselsättning. Detta gäller inte minst i inland. Men vi får inte för marginella virkeskvantiteters skull offra våra värdefullaste fjällskogar. Skogsbruk i dessa skogar är i allmänhet olönsamt. Sysselsättning oqh avkastning i skogsbruket kan ökas genom intensifierad skogsvård på övriga skogsmarker. I motion 1983/84:489 med anledning av revisorers skrivelse (förs. 1982/83:12) har föreslagits att planeringsåtgärder vidtas så att det klargörs vilka områden som måste bevaras. I avvaktan härpå får några avverkningar inte ske om naturvårdens och rennäringens företrädare motsätter sig dessa. 7* 1982183. Snöskotertrafiken ger i delar av fjällområdet upphov till betydande skador. Det gäller störning av djurlivet, markskador m. m. Många människor söker sig till fjällen för att få avkoppling i en bullerfri miljö. Åtskilliga olyckor inträffar också med personskador och omfattande fjällräddningsinsatser som följd. Nuvarande lagstiftning innebär att skotertrafik är tillåten utom i särskilda avgränsade områden. I dessa finns dock i allmänhet skoterleder. Efter riksdagsbeslut har nu i uppdrag att se över frågan om snöskotertrafik. De nackdelar som nuvarande regelsystem medfört är sådana att de motiverar att lagstiftningen utformas så att skotertrafik i första hand begränsas till särskilt markerade leder. Som nämnts finns inom fjällområdet mycket stora förutsättningar för rekreation och olika former av turism. De skyddsåtgärder vi tidigare förordat har även syftet att ge människor möjligheter till naturupplevelser. Rätt utformad kan turismen förenas med kraven på naturskydd. Särskild hänsyn måste tas till rennäringens intressen. Åtgärder på turismens område måste ske i samråd med samerna. För samerna erbjuder turismen också goda möjligheter till sysselsättning. Fjällvärlden erbjuder en rik variation av rekreation, såsom längre turer med övernattning i tält eller i stugor längs leder. Det finns också möjligheter till kortare turer, liksom till dagsturer från en fast förläggning. Pionjär på området är () som gjort oerhört mycket för att väcka intresse för fjällturism och som driver olika fjällanläggningar på ideell grund. En måttlig utbyggnad av leder och övernattningsstugor behövs för att ta emot fler turister. Likaså krävs vid flera av de större fjällanläggningarna renoveringar och utbyggnader. Det är nödvändigt att tillskjuta allmänna medel för att utbyggnader skall komma till stånd och för att verksamheten skall kunna drivas vidare enligt den filosofi om relativ avsaknad av lyx och låga priser som karaktäriserat den. Fjällturism i enkla former måste ses som en del i en social rekreations- och turistpolitik som bör ha samhällets stöd. Genom olika regeringsbeslut har medel kunnat anvisas som bidrag till ombyggnader och upprustningar av en del av STF:s fjällstationer. Besluten baseras på förslag från en särskild arbetsgrupp som i rapporten (Ds Jo 1981:3) Huvudmannaskap och kapitalförsörjning analyserat bl. a. kapitalbehovet. Arbetsgruppen har också föreslagit att ytterligare medel från anslaget för anläggningsstöd under jordbrukshuvudtiteln utgår för drift m. m. av STF:s fjällanläggningar. Bidrag till STF:s fjällanläggningar utgår under Beloppet anges dock ej i propositionen utan torde tas upp i samband med behandlingen av TUREK:s förslag och i regleringsbrevet. Omkostnaderna för fjällanläggningar är av naturliga skäl större än för andra turistanläggningar. STF, som i stor utsträckning finansierar sin verksamhet genom medlemsavgifter och frivilliga bidrag från medlemmarna, har stora svårigheter att få fram tillräckliga medel för underhåll. Det är heller inte möjligt att höja logipriser m. m. alltför mycket om verksamhetens rekreationspolitiska och sociala inriktning skall kunna bibehållas. Vi föreslår därför att uttalar att bidraget bör utgå med , vilket föreslogs av den ovan nämnda utredningen. Tyngre utbyggnader för fjällturism bör förläggas till platser som redan nu har anläggningar. Det gäller t. ex. , , och för att ta några exempel från norra fjällområdena. I anslutning till dessa behöver också viss basverksamhet byggas ut. Det gäller t. ex. s. k. fjällpatruller, som finns enbart i . Långfärder på skidor innebär risker. Det är nödvändigt att fjällsäkerhetsverksamheten får sådana resurser att olyckor kan undvikas. I anslutning till de större vandringslederna eller till nationalparkerna behövs informationscentraler. Ett annat önsketnål är att ett nationalparksmuseum inrättas i . Turistsatsningar av detta slag ger åtskilliga arbetstillfällen i glesbygd och ger ett värdefullt komplement till den mer kommersiella turismen. Andra insatser för att främja fjällturismen är att skapa snabba och billiga kommunikationer från Syd- och till olika platser i fjällens närhet. Viktigt för att klara verksamheternas ekonomi är också att få en större spridning av t. ex. fjällvandringar. En koncentration sker nu till juli och . Fjällen erbjuder dock minst lika mycket i senare delen av . Den absoluta merparten av våra älvar är exploaterade för kraftändamål. återstår bara fyra huvudälvar älv, älv, älv och och några s. k. skogsälvar outbyggda. I ytterligare några älvar återstår kortare sträckor som inte exploaterats liksom en del källområden i fjällvärlden. En utbyggd älv kan aldrig återställas. Kraftutbyggnad innebär i allmänhet att långa sträckor av älven torrläggs medan andra överdäms. De biologiskt mest produktiva områdena ödeläggs därmed. Fisket förstörs och rennäringen blir hårt drabbad, och därmed basen för den samiska kulturen. Genom riksdagsbeslut har ett antal älvar och älvsträckor undantagits från utbyggnad. Detta har dock inte hindrat olika kraftbolag att planera för och projektera utbyggnader också i dessa skyddade älvar. Det är också olycksbådande att socialdemokraterna i olika sammanhang förordat utbyggnad även av de skyddade älvarna. Detta gäller i synnerhet älv. uppfattning är entydig. Älvutbyggnadsepoken är slut. De undantagna älvarna och älvsträckorna måste nu ges ett lagstadgat skydd mot utbyggnad. Den enda utbyggnad som får medges är ombyggnader och effektiviseringar i redan utbyggda älvar och ett fåtal nya projekt som kan accepteras från naturvårdssynpunkt. har uttalat att vattenkraften bör ge ett bidrag till vår energiförsörjning med och på . I sammanhanget bör återigen påpekas att det inte är möjligt att genom riksdagsbeslut lägga fast en definitiv produktionsnivå i en elbalans. Tillåtligheten av en utbyggnad är avhängig prövningen enligt vattenlagen, som innehåller vissa regler som måste följas. De angivna siffrorna får därför inte uppfattas som annat än uppskattningar och bedömningar av tillgängliga projekt och det sannolika utfallet av prövningen enligt vattenlagen av dessa. ger befintliga och beslutade kraftverk en beräknad produktion av . Enligt vår bedömning är det möjligt att nå en produktionsnivå på utan att ta i anspråk de undantagna älvarna. Av direktiven till vattenkraftsutredningen kan man se att socialdemokraterna håller öppet för en utbyggnad utöver denna nivå. Denna tolkning kan byggas under med påpekandet att en utbyggnad av , vilket socialdemokraterna förespråkar, skulle ge ett produktionstillskott som gör att siffran väsentligt överskrids. bör nu uttala att nivån är det slutliga riktvärdet för den svenska vattenkraftsproduktionen och att den skall uppnås huvudsakligen genom ombyggnader och effektiviseringar. Därmed skulle det också klargöras att elbehovet efter kämkraftsawecklingen får tillgodoses med hjälp av annan produktion förutom genom effektivare elanvändning. I landet finns mark huvudsakligen våtmarker av skilda slag, som inte ger någon direkt produktiv avkastning för jord- och skogsbruket. Dessa områden är ekologiskt sett av utomordentligt stor betydelse. Deras betydelse okar i takt med den ökande intensiteten i skogs- och jordbruket. De utgör refugier, dvs. ostörda områden, för djur och växter. De bidrar också i hög grad till omväxlingen i landskapet. Dessa arealer får anses utgöra den största samlade markresursen för svensk naturvård . Våtmarkerna kan genom nya tekniska landvinningar numera utnyttjas i betydligt större utsträckning än man kunde tänka sig . De är därför intressanta för ett expanderande skogsbruk. I princip är det tekniskt möjligt att göra alla våtmarker, myrar etc. i södra och samt Norrlands kustband skogsproduktiva, dvs. plantera dem med skog. Då förutsätts förutom dikning också omfattande skogsgödsling. Dessa våtmarker är emellertid också av största intresse för energiförsörjningen. Många av dem innehåller stora mängder torv, som kan brytas och utnyttjas som bränsle. De är också intressanta för s. k. energiskogsodling. mål ter sig däremot mindre sannolikt utom rent lokalt. Då kan intresset dock komma att rikta sig mot just sådana områden, som är särskilt värdefulla från naturvårdssy npunkter. De samlade intressen och anspråk som redovisats eller kan räknas fram är väsentligt större än den totala areal av våtmarker, som finns att tillgå. Och har ändå inte naturvårdsintressena beaktats. I den fysiska planeringen måste dessa områden på alla nivåer ägnas ett avsevärt större intresse än . Beslutsunderlaget måste förbättras genom en planmässig satsning på forskning och på rikstäckande inventeringar. Naturvårdens synpunkter måste komma in redan i planeringsarbetets begynnelseskeden. Inventeringar av olika våtmarkers värde för bl. a. naturvården har utförts och pågår också f. n. i bl. a. regi. För såväl naturvården som skogsbruket och energiplaneringen är det av stor vikt att detta arbete bedrivs så att den fortsatta planeringen underlättas, så att de mest lämpliga markerna är de som kommer till användning för energiproduktionsändamål. I budgetpropositionen anges i allmänna ordalag att inventeringsprogrammet skall genomföras. Vi vill understryka att det är mycket angeläget att detta program ges högsta prioritet och genomförs snabbt. Naturvård kan inte enbart med hjälp av naturvårdslag, genom reservatsbildning och planeringsinsatser. Det krävs dessutom ett allmänt hänsynstagande till naturen inom alla verksamheter i samhället. Detta gäller särskilt jordbruket, skogsbruket och mineralhanteringen. Dessa verksamheter måste ges ett eget naturvårdsansvar. Den traditionella naturvårdspolitiken kommer knappast att få tillräckliga ekonomiska eller personella resurser för att klara alla problem. Genom att införa krav på naturvårdshänsyn som en del av politiken för andra sektorer kan den egentliga naturvårdsorganisationen koncentrera sig på de mest angelägna arbetsuppgifterna och därutöver ha ett bevakningsansvar för helheten. Den kan därmed också avlastas en del rutinåtgärder. Därmed tillgodoses också krav på minskad reglering. Inom skogsbruket finns ansatser till naturvårdshänsyn men dessa är inte tillräckliga. Det måste klart och tydligt anges i lagstiftningen för resp. område vilken hänsyn som skall tas. Vi redovisar i detta avsnitt förslag om riktlinjer för ökad hänsyn till naturvårdens krav inom jordbruket, skogsbruket och mineralhanteringen. Vi tar dock inledningsvis upp behovet av en förbättrad fauna- och floravård, vilket ställer krav på bl. a. de ovan nämnda näringarna. 3.1 Flora- och faunavård En viktig uppgift för naturvården är att slå vakt om och faunan. inhemska växt- och djurarter representerar stora värden både i sig och som delar av ekosystem. Att de bevaras i sin naturliga miljö är ett grundläggande naturvårdskrav. Flora- och faunavården utgör dock en starkt försummad del av naturvården. Kunskapen om våra växt- och djurarters status är begränsad, särskilt i fråga om det lägre växt- och djurlivet, men man har säkert konstaterat att flera hundra växt- och djurarter hotas av utrotning. I de flesta fall är huvudorsaken miljöförändringar, oftast till följd av det moderna jord- och skogsbruket.