mot · G602948 · 1983-01-24 00:00:00 — Regeringens förslag är därför ogenomförbart. SÖ har i sin anslagsframställning ej upptagit medel för tolv innehavare av tjänst i övergångsorganisationen som är tjänstlediga. Vi delar SÖ:s uppfattning på denna punkt och avvisar därför föredragandens förslag att avsätta medel för hälften av dessa tjänster. Kostnaderna för övergångsorganisationen torde därför kunna reduceras till det belopp som SÖ anger (. ), vilket är . mindre än föredragandens förslag till medelsanvisning. Under anslaget D 1 har föredraganden avsatt 2 miljoner för löntagarorganisationernas skolinformatörer. Dessa organisationer ingår emellertid i SS A-råden. Som framgår av föredragandens anförande utgår medel också under anslaget D 2 Länskolnämnderna och under anslaget D 25 Bidrag till åtgärder inom kommunernas uppföljningsansvar för ungdom . Enligt vår mening är denna medelsanvisning tillräcklig, och vi föreslår att de 2 miljonerna under D 1 utgår. I särskild proposition (1982/83:79) har regeringen föreslagit att skall bibehållas. har tidigare beslutat att föra uppgifterna till SÖ. I särskild motion från vårt håll yrkas avslag på propositionen. Mot bakgrund härav föreslår vi att 2,3 milj. kr. föres till anslaget D 1 . Hemspråksundervisning m. m. Rätten till hemspråksträning och hemspråksundervisning har enligt beslut (prop. 1975/76:118, UbU 1975/76:33, rskr 1975/76:391) alla barn och ungdomar för vilka ett annat språk än svenska utgör ett levande inslag i hemmiljön. Normalt förutsätter detta att föräldrar/vårdnadshavare har ett annat språk än svenska som sitt modersmål och använder det språket i sitt umgänge med barnet. Denna rätt tillkommer också barn som tillhör en ursprunglig, språklig minoritet i landet eller vars familj i en eller flera generationer har bott i landet, förutsatt att barnets spårkliga miljö kräver detta. Barn som helt saknar kunskaper i svenska språket och barn som behärskar svenska språket som en genomsnittlig svensk har under nämnda förutsättningar samma rätt till hemspråksundervisning. Kriterierna för rätt till hemspråksundervisning återfinns i bestämmelserna i 5 kap. 10 A § och 4 kap. 4 A § skolförordningen. Motivet för att anordna hemspråksundervisning är behovet hos eleven. Efter samråd med SÖ har vid den årliga kartläggningen av elever med annat hemspråk än svenska i och gymnasieskolan definierat hemspråk på följande sätt: Med elevens hemspråk avses ett (eller flera) språk som utgör ett levande inslag i barnets hemmiljö. I budgetpropositionen 1982/83 föreslog den dåvarande regeringen två besparingar inom hemspråksundervisningens område. Den ena avsåg veckotimpriset, vilken godkändes av , och den andra avsåg den s. k. dubbelfinansieringen. Det senare förslaget ansåg icke kunna ligga till grund för ett beslut. Däremot gav regeringen till känna att det borde ske en fortsatt översyn och att regeringen borde återkomma till med förslag som kunde tillämpas /84. a. i sitt betänkande (UbU 1981/82:17) att de krav på återhållsamhet med samhällsresurser som ställs på andra områden också bör komma till uttryck vid denna översyn. Regeringen presenterar inget förslag nu utan avser att återkomma i ärendet. Vi godtar detta. Vi vill dock framhålla att en effektivare resursanvändning borde vara möjlig att uppnå t. ex. genom översyn av gruppstorlekarna och en striktare tillämpning. Möjligheterna att få hemspråksundervisning i samiska för de samebarn som går i varierar starkt från kommun till kommun. a. lärarbristen är stor. Det är angeläget att åtgärder vidtas för att stärka det samiska språkets ställning i skolundervisningen såväl i sameskola som i form av hemspråksundervisning. Det förhållandet att samiska i det närmaste är tre olika språk (nordsamiska, lulesamiska och sydsamiska) måste beaktas. Nordiskt samarbete bör eftersträvas. Flera av de övergripande målsättningar som rör är självfallet giltiga också för gymnasieskolan. Det kan konstateras att samhällets kostnader för att driva gymnasieskolan belöper sig till betydande belopp. Det är därför naturligt att ansträngningarna att åstadkomma samhällsekonomisk balans måste beröra också en så omfattande sektor som gymnasieskolan. Den tidigare regeringens arbete med denna inriktning kritiserades kraftigt av den dåvarande socialdemokratiska oppositionen. Vi kan emellertid nu konstatera att de besparingar som då föreslogs och beslutades nu ligger kvar. Detta trots att utfästelser om motsatsen gjordes under valrörelsen. Den nuvarande linjeindelade gymnasieskolan tillkom efter en i huvudsak organisatorisk sammanläggning av tre olika skolor, nämligen gymnasieskolan, och yrkesskolan. Någon genomgripande förändring av den inre verksamheten skedde inte vid sammanläggningen. Utöver de 2-, 3- och 4-åriga linjerna inom gymnasieskolan förekommer ett stort antal specialkurser som tillgodoser behovet av kortare utbildningar inom mera specialiserade yrkesområden. specialkurser drivs i landstingskommunal regi och tillgodoser behovet av yrkesutbildning inom bl. a. vård, jordbruk, skogsbruk, trädgård och hushåll. Den nuvarande gymnasieskolan har medfört en stark institutionalisering av utbildningen. Framför allt gäller detta den yrkesinriktade utbildningen, genom att tidigare former av företagsskolor upphört och gymnasieskolan övertagit hela utbildningsansvaret. Även om denna förändring i vissa fall har inneburit förbättringar så har den också medfört att elevernas tidigare regelbundna kontakter med arbetslivet kraftigt reducerats som gymnasial utbildning alltmer koncentrerats till större tätorter. , då arbetsmarknadens möjligheter att sysselsätta icke yrkesutbildad arbetskraft minskat kraftigt som ungdomskullarna ökat, har den stegrade efterfrågan på gymnasieutbildning medfört stora problem. Genom initiativ från bl. a. har i denna situation olika former av företagsförlagd utbildning, lärlings- och hantverksutbildning samt yrkesintroduktion stimulerats. Med gymnasieskolans rika utbud av linjer och specialkurser samt nya former för företagsutbildning, yrkesintroduktion och lärlings- och hantverksutbildning kan man påstå att samhället nu kvantitativt tagit ett ansvar för att alla ungdomar skall beredas någon form av utbildning efter . Detta är enligt en viktig ambition som samhället måste leva upp till, inte minst i tider då utvecklingen inom arbetslivet går i riktning mot en allt högre grad av specialisering och därmed ökade krav på yrkesutbildning. Trots det omfattande reform- och utvecklingsarbete som ägt rum möter nu nya problem som måste angripas. presenterade gymnasieutredningen sitt betänkande. Remissbehandlingen har avslutats. Opinionen har varit mycket blandad. Enligt vår mening bör reformarbetet nu inriktas på att successivt ta upp de viktigaste problem som möter. Någon stor samlad förändring synes enligt vår mening inte nödvändig. Bland problem som enligt vår mening måste tas upp är följande: o Flera ungdomar saknar motivation för att påbörja en gymnasieutbildning, andra avbryter en påbörjad utbildning innan den slutförts. Orsaken till detta är bl. a. att gymnasieskolans innehåll och arbetssätt f. n. inte präglas av en sådan verklighetsanknytning som är nödvändig för att skapa tillräcklig stimulans och motivation. En annan orsak är den snäva linjeindelningen, som i konkurrenssituationer kan medföra att elever antas till utbildningsvägar som helt saknar överensstämmelse med deras intressen och förutsättningar för utbildning. Avsaknaden av yrkesförberedande inslag i flera av utbildningslinjerna leder till krav på fortsatta högre studier. Detta resulterar i att många ungdomar har svårt att uppleva den nödvändiga känslan av målinriktning med sina studier. Många elever har vid sin start i gymnasieskolan allvarliga brister i sina förkunskaper. Detta resulterar i att avsevärd tid inte sällan måste anslås för att kompensera förekommande brister. Bristande överensstämmelse mellan utbildningsutbud och efterfrågan på arbetskraft leder i många fall till arbetslöshet efter avslutad yrkesutbildning, som det föreligger brist på utbildad arbetskraft inom andra yrkesområden. Centralisering och institutionalisering av gymnasieutbildning medför att avståndet mellan bostadsort och skolor för vissa elever blir mycket stort. För många ungdomar, särskilt de som redan har låg studiemotivation, innebär detta att benägenheten att söka och genomgå gymnasieutbildning minskar kraftigt. En meningsfull gymnasieutbildning för alla vill aktivt medverka till en reformering av den nuvarande gymnasieskolan för att i högre grad anpassa den till elevernas varierande behov vad gäller inriktning, innehåll, arbetssätt, arbetsformer och lokalisering med bl. a. en högre grad av anknytning till samhälle och arbetsliv. I det följande behandlas några enligt väsentliga utvecklingslinjer för att målsättningen att ge en meningsfull gymnasieutbildning till alla ungdomar som slutar skall bli en verklighet. För att öka verklighetsanknytningen av utbildningen och starkare betona yrkesförberedelsen för samtliga elever vill förbättra samspelet mellan utbildning och arbetsliv. Den utökade arbetslivsorienteringen inom måste ges en konsekvent uppföljning inom hela gymnasieskolan i form av yrkesorienterande och yrkesförberedande praktikperioder ute i arbetslivet. Perioderna i arbetslivet skall vara kontinuerligt återkommande och inte koncentrerade till enbart en viss årskurs. De skall utöver att göra utbildningen mera yrkesinriktad också medverka till att i övrigt höja kvaliteten på utbildningen genom en ökad verklighetsanknytning, som i sin tur medverkar till att höja elevernas motivation för studierna. Eleverna ges på detta sätt också ökad beredskap för att i sin framtida yrkesroll ta aktiv del i arbetet med att utveckla arbetslivet bl. a. vad gäller medbestämmande, förbättrad arbetsmiljö och jämställdhet mellan könen. Enligt mening bör därför som ett första steg s. k. yo-vecka införas på gymnasieskolans alla teoretiska linjer. Detta ligger i linje med vad föreslagit. Det är viktigt att en sådan anknytning till arbetslivet inte får karaktären av avbrott i studierna utan ges en stark anknytning till den övriga utbildningen och blir den naturliga utgångspunkten för studierna i skolan. En varvad utbildning, med återkommande perioder ute i arbetslivet för alla elever i gymnasieskolan, ställer stora krav både på skolans egen organisation och på arbetsmarknaden. Det är därför angeläget att påpeka att arbetslivskontakterna i första hand måste bedömas ur kvalitetssynpunkt och i andra hand utifrån ett kvantitativt perspektiv. Det traditionella studie- och yrkesvalet måste brytas. vill därför betona vikten av syo-insatser så att eleverna skall kunna välja yrke efter intresse och läggning i stället för efter tradition. Liksom i vad gäller är det väsentligt att också gymnasieskolan präglas av decentralisering och lokalt ansvarstagande. Decentraliseringen kan ta sig uttryck på många olika sätt. Utbildningens dimensionering och inriktning skall fastställas på regional och lokal nivå för att därmed skapa möjligheter att tillgodose lokala behov och samordning av länens och kommunernas utbildningsutbud. Det måste därför bli en huvuduppgift för länsskolnämnderna att genom samverkan och samplanering med kommuner, arbetsmarknadsmyndigheter och företrädare för arbetslivet ständigt ha en aktuell bild av regionens utbildningsbehov. Vid en sådan planering är det viktigt att inte gymnasieutbildningen betraktas fristående från andra utbildningar, exempelvis vuxenutbildning, som också bedrivs inom regionen. Det nuvarande detaljreglerade statsbidragssystemet bör utbytas mot ett mera schabloniserat statsbidrag som ger utrymme för en friare och mera behovsinriktad resursfördelning. En samordning mellan statliga och kommunala medel är angelägen för att skapa överblick och effektivitet i skolans användning av resurserna. Därför bör nu en parlamentarisk utredning ges i uppdrag att utarbeta förslag till ett sådant statsbidragssystem. Det är angeläget att de möjligheter som föreligger att anordna gymnasieutbildning nära elevernas bostadsorter tas till vara. Möjligheterna att anknyta viss gymnasial utbildning till nuvarande högstadieskolor bör bli ett naturligt inslag i planeringen, speciellt inom glesbygdsområden, där även olika former av distansundervisning bör kunna förverkligas. Det framstår som en huvudfråga för att arbeta för ökade kontakter mellan skolan och arbetslivet för samtliga elever samt för mindre institutionaliserade former för framför allt viss yrkesutbildning. En sådan utveckling bör möjliggöra för enskilda elever eller mindre grupper av elever att få huvuddelen av sin utbildning på en arbetsplats men i gymnasieskolans regi. Detta är ett viktigt led i decentraliseringen av utbildning till mindre orter samt i strävan att genom bl. a. lärlingsutbildning och hantverksutbildning tillgodose behovet av yrkesutbildad arbetskraft på mindre orter och inom begränsade yrkesområden bl. a. inom industri- och hantverkssektorn. I motion (1982/83:94) föreslog vi att det förhöjda stimulansbidrag på . per elev som utgår till kommun också skall kunna användas som ett särskilt bidrag till arbetsgivare som erbjuder utbildningsplatser i gymnasial lärlingsutbildning. Erfarenheterna visar att lärlingsutbildning är ett väl fungerande system som oftast leder till arbete och yrke. Vi vill därför nu upprepa vårt krav . Det finns också anledning att pröva möjligheterna att ge ett samhällsstöd till skolor som är inbyggda i företag eller drivs av grupper av småföretag på orten. Vissa teoretiska inslag i utbildningen som är väsentliga för elevernas utveckling, för ökad förståelse och kunskap i yrkesutövningen samt för att möjliggöra fortsatt utbildning bör kunna ges till dessa elever under mindre konventionella former, exempelvis som lokalt förlagda koncentrationsstudier under vissa veckor av året. Andra möjligheter är att viss teoretisk gymnasieundervisning knyts till en högstadieskola eller till kurser inom vuxenutbildning på orten. Effektivt utnyttjande av skolans och näringslivets resurser Med nuvarande läsårs- och terminsindelning står skolans lokaler och maskiner helt outnyttjade under en stor del av året, som många ungdomar och även äldre inte kan få den utbildning som de önskar. Kravet på ökade arbetslivskontakter med olika former av varvad utbildning för samtliga utbildningsvägar kommer dessutom att ställa stora krav på arbetslivet. Det torde inte vara möjligt att lösa dessa problem med nuvarande konentration av läsårs- och terminstider samt gemensamma lov och ferier för alla elever. Med hänsyn till gymnasieelevernas ålder och mognad samt därav följande självständighet i förhållande till övriga familjemedlemmar, kan det knappast vara rimligt att terminsindelning skall behöva vara styrande för gymnasieskolan. vill arbeta för en mindre konventionell syn på gymnasieskolans läsårs- och terminsindelning för att uppnå en högre nyttjandegrad av skolans och arbetslivets resurser. Flera intag och utsläpp kan verksamt underlätta anpassningen till arbetsmarknaden och högskolan genom att man undviker anhopningen av elever som lämnar gymnasieskolan vid endast ett tillfälle . Med hänsyn till elevernas ålder och mognad är det angeläget att den utveckling mot medinflytande och ansvarstagande för den egna skolans angelägenheter som inletts i får en konkret uppföljning i gymnasieskolan. Eleverna bör ha möjlighet att aktivt medverka i och ta ansvar för utformningen av skolans vardagsarbete. Det kan gälla frågor som resurshushållning, läromedel, arbetsmiljö, arbetslivspraktik m. m. En konsekvent tillämpning av demokratiska arbetsformer är en huvudfråga för gymnasieskolan. Eleverna bör också delta i den praktiska skötseln av skolan. För att underlätta den demokratiska processen bör skolan indelas i mindre organiatoriska enheter, där personalens och elevernas medinflytande och medansvar lättare kan ges konkreta former. Det är också viktigt att eleverna ges möjligheter att ta ett självständigt ansvar för viss del av sin utbildning. Detta bör företrädesvis ske i grupp i form av projektarbeten, men kan också ske individuellt. I budgetpropositionen förslås att kinesiska skall kunna bli ett reguljärt C-språk i gymnasieskolan. Föredraganden kommer senare att presentera de nya bestämmelser som erfordras. För vår del hälsar vi denna utveckling med tillfredsställelse. Det är väsentligt att våra strävanden att nå nya kontakter och exportmarknader kan få stöd av den typ av utbildning som det här är fråga om. Enligt vår mening bör nya initiativ tas i denna riktning. Det är viktigt att de språk som kan vara aktuella inom handel och annan internationell kontaktverksamhet kan studeras redan på gymnasienivån. Detta gäller bl. a. japanska och arabiska. Åtgärder bör nu vidtas för att göra också dessa till C-språk i gymnasieskolan. Fr. o. m. /84 gäller ett nytt system för dimensionering av gymnasieskolan. Den nya ordningen innebär i korthet att fastställer planeringsramar uttryckt i antal årselevplatser inom vissa givna utbildningssektorer. Riksdagsbeslutet avser budgetåret, men därutöver skall också anges ramar för ytterligare två budgetår. Utbildning för jord- och skogsbruk och trädgård I budgetpropositionens förslag till dimensionering av gymnasieskolan (s. 300 ft.) a. en neddragning av JST-sektorn. Enligt vår mening är en sådan neddragning mycket olycklig. Sökandetrycket på denna sektor är mycket stort. Det är också få utbildningssektorer inom gymnasieskolan som i så hög utsträckning leder till arbete. Vi föreslår därför att JST-sektorn även för åren 1983/84-1985/86 beräknas för en intagning på 2 700 elever. Utrymmet för ospecificerade platser bör minskas i motsvarande grad. I budgetpropositionen (s. 319) konstateras att står under statlig tillsyn under /83 och att frågan om fortsatt statlig tillsyn skall prövas av regeringen i särskild ordning. Enligt vår mening är verksamheten vid ett värdefullt inslag i den pågående försöksverksamheten, och vi anser att bör uttala som sin mening att skolan också fortsättningsvis bör stå under statlig tillsyn. Verksamhetsstöd för vissa utbildningar Under rubriken specialkurs för yrkesdansare redovisar föredraganden att hon beräknat 1,6 milj. kr. i särskilt verksamhetsstöd till . Detta innebär ett nära nog fördubblat stöd jämfört . Vi föreslår att beslutar om en omfördelning av bidraget så att erhåller . för dansarutbildningen, Åre kommun . för turisthotellutbildningen i Åre och slutligen kommun . Dessa båda sistnämnda kommuner har tidigare erhållit verksamhetsstöd i särskild ordning. Uppföljningsansvar för ungdom m. m. I budgetpropositionen (s. 351) beskrivs den nuvarande ordningen som ett ineffektivt sätt att ge ungdomar i de aktuella åldrarna det stöd som de behöver. Man bör dock ha i minnet att det är först som verksamheten utvecklats och att detta skett då antalet 16-åringar varit större än någonsin och svårigheterna på arbetsmarknaden, inte minst för ungdomar, varit ständigt tilltagande. Det är också först fr. o. m. 1982 som det särskilda avtalet om ungdomsplatser funnits att tillgå som ett komplement till övriga åtgärder. Mot denna bakgrund anser vi att resultatet när det gäller åtgärder för 16-17-åringarna har varit tillfredsställande men vi motsätter oss naturligtvis inte åtgärder som kan göra verksamheten än mer effektiv. Även vi vill dock betona att verksamheten inom det kommunala uppföljningsansvaret inte får ses som ett alternativ till reguljär gymnasieutbildning eller till anställning på den reguljära arbetsmarknaden. Våra förslag skall också ses mot denna bakgrund. Under innevarande budgetår finansieras verksamheten dels under anslaget D 18, bidrag till driften av gymnasieskolan, med 94 milj. kr., dels med anslag under huvudtitel med 150 milj. kr. Verksamheten har alltså haft ett totalt statligt anslag på 244 milj. kr., vilket skall jämföras med det nya anslaget på 266 milj. kr. således ganska begränsat. kan man notera att hela verksamheten nu finansieras under huvudtitel, varför motsvarande besparing, 150 milj. kr., bör vara möjlig under anslag. För de nuvarande uppföljningsåtgärderna gäller att de organisatoriskt skall knytas till gymnasieskolan i kommunen eller, om gymnasieskola saknas, till skolenhet med vuxenutbildning eller, i vissa fall, till grundskola (introduktionsprogram). föreslås i budgetpropositionen (s. 354) att denna anknytning till gymnasieskolan i vissa fall kan upphöra och att verksamheten i stället ansluts till annan organisation i kommunen. Vi anser att denna förändring är synnerligen tveksam. Med hänvisning till vad vi tidigare anfört om vikten av att uppföljningsåtgärderna inte uppfattas som ett alternativ till reguljär utbildning, ser vi uppenbara risker i den nu föreslagna ordningen. Målet är att ge ungdomarna en avslutad utbildning, och då bör verksamheten ligga direkt under skolstyrelsens och den lokala skolledningens ansvar. Om de utbildningspolitiska målsättningarna skall kunna upprätthållas är detta ett oeftergivligt villkor. På samma sätt är vi tveksamma till förslaget att kommunen, för utbildningsinsatser , skall kunna anlita exempelvis studieförbund. Detta skall då bl. a. ses mot bakgrund av den stora besparing i lärarveckotimmar som regeringen föreslår på annan plats i budgetpropositionen (anslaget D 11, ). som man där gör en besparing motsvarande ca 900 lärartjänster, ansvisar man här 25 milj. kr. till utbildningsinslag som till stor del kan komma att ombesörjas av andra än skolans egen personal. Vad som här anförts om verksamhetens anknytning till gymnasieskolan (alternativt Komvux och grundskola) och om utbildningsinslag bör ge regeringen till känna. Utbildningsreformerna har medfört att i princip alla ungdomar har fått en grundläggande allmänbildning inom den nioåriga . För det stora flertalet har dessutom yrkesutbildning eller förberedande utbildning för högre studier kunnat erbjudas inom gymnasieskolan. Trots detta rika utbud av utbildning finns det enligt fortfarande ett stort behov av olika former av återkommande utbildningar. Ett samhälle som har ambitionen att utvecklas måste ha en ständig beredskap för att stödja utvecklingen i en viss riktning och för att ge stöd till människor som på ett eller annat sätt hamnar i en förändrad situation. Människor upplever också behov av och motivation för utbildning olika starkt under olika perioder av livet. Som konkreta skäl för återkommande utbildningar kan följande nämnas: finns många som inte fått en tillfreds tillfredsställande grundutbildning i ungdomsskolan. Många ungdomar har av olika skäl gjort studieavbrott och gått ut på arbetsmarknaden med en ofullständig utbildning. o Den snabba utvecklingen inom arbetslivet ställer nya och förändrade krav på dem som redan har en yrkesutbildning. Strukturförändringar och konjunkturnedgångar skapar inom vissa yrken och regioner behov av ny yrkesutbildning. Sjukdomar och yrkesskador tvingar en del att skaffa sig en ny yrkesutbildning. Familjebildning och barntillsyn medför för många kortare eller av avbrott i yrkesutövandet, vilket senare kan leda till behov av kompletterande utbildningsinsatser för återinträde på arbetsmarknaden. Många av de människor som invandrat till vårt land från andra länder är lågutbildade eller saknar utbildning som är avpassad för vårt samhälle. Utvecklingen inom det politiska livet, den fackliga verksamheten, folkrörelserna och kulturlivet ställer ständigt nya krav på funktionärer och medlemmar. Utbildning och kursverksamhet fyller hos många en social funktion som ger stimulans till ökat engagemang i samhällsfrågor. Enligt mening är det bl. a. ur jämställdhetssynpunkt angeläget med ett utbildningssystem som ger människor flera möjligheter att tillgodose behovet av utbildning. Det är också angeläget med utbildningsinsatser som främjar samhällets och arbetslivets utveckling i demokratisk riktning genom möjligheter till ökat engagemang i samhällsarbetet, ökat medinflytande på arbetsplatsen, förbättrad arbetsmiljö och jämställdhet mellan män och kvinnor.