mot · G702204 · 1983-11-24 00:00:00 — m. fl. Löntagarfonder (prop. 1983/84:50) Motionens huvudsakliga innehåll 2 2.3 Den tysta brådskan 5 Anförda motiv för löntagarfonder 6 3.1 Dämpa löneutvecklingen och stödja den 3.2 Bidra till jämnare förmögenhetsfördelning 7 3.3 Stärka löntagarinflytandet 8 3.4 Förbättra kapitalförsörjningen 9 3.5 Stärka ATP-systemet 9 3.6 Trygga sysselsättningen 10 3.7 Motverka spekulation 11 Löntagarfondsförslagets innebörd och effekter 11 Spritt personligt, frivilligt ägande 15 1 1983/84. Olika förslag till löntagarfonder har av socialdemokraterna framförts . Deras uppgivna syften har skiftat lika snabbt som de tekniska konstruktionerna. Motiven har bl. a. varit: dämpad lönekostnadsutveckling och stöd för den solidariska lönepolitiken, jämnare förmögenhetsfördelning och stärkt löntagarinflytande, förbättrad riskkapitalförsörjning, tryggade pensioner, tryggad sysselsättning och minskad spekulation. Alla dessa motiv har vid en närmare granskning visat sig ohållbara. Därmed kvarstår endast strävan att via ökad beskattning stegvis överföra makten i det privata näringslivet till facklig kontroll. Det nu aktuella förslaget har samma innebörd som tidigare löntagarfondsförslag. Företagen skall via en särskild vinstskatt, kombinerad med löneskatt, finansiera fackligt och politiskt styrda fonders socialisering av de svenska företagen. Det svenska folkets motstånd mot löntagarfonderna är massivt. Fonderna skadar företagens möjligheter att skapa sysselsättning och välstånd i . Enbart hotet om att löntagarfonder skall införas har skadat näringslivets utveckling. Det är ansvarslöst av regeringen att i nuvarande ekonomiska kris splittra nationen genom löntagarfondsförslaget- Regeringen åstadkommer inte bara en djup klyfta mellan socialdemokraterna och det privata näringslivet utan omöjliggör också ett samarbete kring en ekonomisk politik som skulle kunna föra landet ut ur krisen. Vi anser det meningslöst att i detalj diskutera tekniska brister i fondförslaget, så länge principen om ett maktövertagande av näringslivet Finns kvar. Den takt i vilken socialiseringsprocessen sker har inte heller någon betydelse för vårt ställningstagande. Förslaget ger fonderna möjlighet att ta makten i de privata företagen. När detta sker är i detta sammanhang ointressant. Vi förespråkar som alternativ till löntagarfonder en spridning av aktieägandet på ett sätt som stärker marknadsekonomin. Genom de framgångsrika aktiesparfonderna har aktiesparandet tillförts 380 000 nya aktieägare på bara . Fortsatt utvidgning av detta sparsystem kan öka aktieägandet ytterligare. Vi ställer oss också bakom modellen med företagsanknutna vinstandelssystem som ett sätt att sprida aktieägandet och öka förståelsen för näringslivets villkor. Dessa vinstandelssystem har fått en stor spridning och omfattar nu ca 100 000 människor. En tredje metod att bredda aktieägandet är att göra det mindre ofördelaktigt för privatpersoner att direkt äga aktier. Löntagarfondsförslaget innebär inte i något avseende en breddning av aktieägandet. I stället medför förslaget att makten och ägarinflytandet koncentreras till centrala, anonyma och kollektivt ägda fonder. Moderata samlingspartiet har alltid och kommer alltid att bekämpa alla socialiseringsförslag av det slag som löntagarfonder är ett exempel på. Om fonderna skulle genomföras, kommer vi att arbeta för deras avskaffande. De svenska förslagen om löntagarfonder har haft vissa internationella förebilder. Under återuppbyggnaden i efter kriget framfördes förslag om vinstdelning till fondsystem med facklig förankring. Dessa förslag kom emellertid aldrig att genomföras, bl. a. på grund av motstånd från det tyska metallindustriarbetarförbundet. Frågan är avförd ur dagens politiska debatt. Däremot har flera system för skattestimulerat frivilligt sparande genomförts. Den aktiva förmögenhetspolitiken har gett hushållssparande! stor bredd och omfattning och har bidragit till den mycket höga sparkvot som råder i jämfört med . Även i har flera fondförslag framlagts. Det har emellertid inte visat sig möjligt att samla en parlamentarisk majoritet bakom något av dessa. 1 det åtstramningsprogram som genomförs i krisens finns det ingen plats för några fondidéer. hade en debatt om ekonomisk demokrati. Inte heller här har det visat sig möjligt att gå från ord till handling. Något fondförslag är för dagen inte aktuellt i . Förutom att de utländska förebilderna aldrig har införts och lagts åt sidan, har de en annan sak gemensam. De har alla byggt på individuella andelar, som de enskilda löntagarna efter en viss spärrtid skulle få disponera. Utomlands har fonddebatten förts i tider av ett upplevt överflöd. Den ekonomiska krisen har medfört en ökad realism, och då har fondfrågan förlorat sin aktualitet. Det är betecknande att i närbelägna länder som och har arbetarrörelsen förklarat att några löntagarfonder av svensk modell siktar man inte på. Ingenstans ser man denna tankekonstruktion som ett verksamt medel för att återställa balansen och tillväxten i de utvecklade industriländernas ekonomier. Startpunkten för den svenska debatten om löntagarfonder var beslutet vid att sätta i gång det utredningsarbete som 1975 resulterade i det s. k. Meidner-förslaget. Detta angavs klart ha till syfte att överföra ägandet i näringslivet till facklig kontroll. Redan detta första förslag innehöll de viktigaste inslagen i kommande fondförslag. Fonderna skulle byggas upp genom vinstdelning, och individuella andelar skulle inte förekomma. 1* 1983/84. Det ohöljda maktmotivet mottogs negativt i den allmänna debatten. 1976 nöjde sig därför med att förorda fortsatt utredning utifrån tre mål för fonderna: stöd för den solidariska lönepolitiken, minskad förmögenhetskoncentration och stärkt löntagarinflytande. hade den socialdemokratiska regeringen tillsatt den parlamentariska löntagarfondsutredningen. Upphovet var en överenskommelse i samband med den första mellan (s) och (fp). I avvaktan på LO:s och det socialdemokratiska partiets ställningstagande gick emellertid utredningsarbetet till en början trögt. Det första gemensamma LO/S AP-förslaget framlades . Eftersom vinstläget då var lågt, hade man insett att det inte räckte med vinstdelning utan även tillfogat en löneskatt. Kritiken mot Meidner-förslaget för långtgående maktkoncentration föranledde nu en uppdelning på 24 länsfonder. Detta väckte emellertid kritik för bypolitiska risker även från socialdemokratiska ekonomer. Motståndet mot förslaget medförde att det betecknades som inaktuellt inför valrörelsen . Det tredje stora fondförslaget presenterades . dominerade motivet att förstärka näringslivets försörjning med riskkapital. Förslaget var emellertid redan när det framlades inaktuellt. Det av borgerliga regeringar införda skattefondsparandet hade efter en långsam start vunnit stor utbredning och popularitet. framfördes också tanken på en anknytning till ATP-systemet. Efter många byten av ledamöter gick löntagarfondsutredningen in i sitt slutskede . Ovanligt nog medgav direktiven att mer än ett förslag kunde presenteras. Likväl misslyckades kommittén med uppgiften att samla sig kring ens ett principavsnitt i slutrapporten. Närmare utrednande till stora kostnader hade därmed visat sig resultatlöst. Återigen blev det bekräftat att frågan om byte av ekonomiskt system inte låter sig lösas genom utredningsarbete utan måste avgöras på politisk väg. Vid sidan av den socialdemokratiska löntagarfondsmodellen förordade och företrädare i utredningen ett tvångssparande i medborgarfonder. Den enda reservationen i sakfrågan avgavs av den moderate ledamoten, som sade ett bestämt nej till löntagarfonder och förordade en frivilliglinje med satsning på aktiesparfonder och företagsanknutna vinstandelssystem. Den socialdemokratiska partikongressen 1981 fattade inte något beslut angående utformningen av ett fondsystem. Den angav endast vissa principer för det fortsatta utredningsarbetet. Partiledningen gavs handlingsutrymme att i nära samarbete med fackföreningsrörelsen bestämma den tekniska utformningen och tidsplanen för genomförandet. I valdebatten 1982 uppträdde socialdemokraterna undvikande i fondfrågan. Allt beskrevs som förhandlingsbart utom själva principen. Det betonades att mycket återstod att utreda och att man eftersträvade samråd och brett samförstånd. Farhågot för ökad facklig makt och korporativism avvisades med partiledarens personliga förord för direkta val till fondstyrelserna. 2.3 Den tysta brådskan Efter valet utbredde sig den stora tystnaden. Det framkom att den nya socialdemokratiska regeringen tillsatt tre utredningsgrupper av huvudsakligen intern kanslihuskaraktär. före semesterperioden presenterade en tremannagrupp av departementstjänstemän det slutliga förslaget till kollektiva löntagarfonder. Men hänsyn till frågans avgörande betydelse för den fortsatta samhällsutvecklingen får remisstiden betecknas mycket kort. a. TCO avstod med hänvisning därtill från att inkomma med yttrande. Redan dagen därpå var regeringen klar att fatta beslut om lagrådsremiss av propositionen. Flera yttranden hade då inte ens hunnit komma departementet till handa. Av alla remissyttranden är det endast ett som helhjärtat sluter upp bakom fonderna, nämligen LO:s. Delade från politiska utgångspunkter i en majoritet och en minoritet är två yttranden: riksbanks- och riksgäldsfullmäktiges. Sexton yttranden svarar klart och tydligt nej på själva principfrågan, om löntagarfonder skall införas enligt den föreslagna modellen. Övriga avstår från att anföra någon mening i denna sak. Löntagarnas organisationer är således splittrade. LO är för, TCO tar inte ställning och /SR är emot. På motståndarnas sida finns vidare samtliga näringslivsorganisationer, LRF, och . I propositionens förslagsdel görs inte många hänvisningar till remissinstanserna. De som förekommer är av svepande och uppenbart missvisande karaktär. Med hänsyn till den skeva fördelningen mellan till- och avstyrkanden är det direkt vilseledande att skriva att remissinstanserna i allmänhet inte framför några principiella invändningar eller att remissinstanserna genomgående varit positiva till olika delar av förslaget. Lagrådet beklagar i sitt utlåtande att myndigheter och sammanslutningar inte varit i tillfälle att yttra sig över ett förutsättningslöst utarbetat och samlat förslag till löntagarfonder. Därför instämmer lagrådet i kritiken mot att en fråga av så stor principiell betydelse och med så kontroversiella inslag beretts på sätt som skett. Lagrådet säger att dess granskning skall avse bl. a. om förslagen är så utformade att lagarna kan antas tillgodose angivna syften. Det sätt på vilket utredningsarbetet och remissbehandlingen har skett gör det svårt att fullgöra denna granskningsuppgift, säger lagrådet. Moderata samlingspartiet konstaterar att regeringens förslag om kollektiva löntagarfonder inte beretts på ett godtagbart sätt. ningen är desto mer anmärkningsvärda som den åsyftade förändringen är av djupgående karaktär. Frågan gäller om skall byta ekonomiskt och därmed i förlängningen även politiskt system. Utformningen av förslaget har inte penetrerats i detalj, och dess följder har inte tillräckligt analyserats. Uppsplittringen på tre departementspromemorior och den korta remisstiden har inte gett berörda instanser de möjligheter man kan kräva för att bedöma den föreslagna förändringens innebörd. Propositionen har utformats utan rimligt hänsynstagande till remissinstansernas synpunkter. Denna grundläggande kritik mot regeringens förfaringssätt bör enligt moderata samlingspartiet ge regeringen till känna. Anförda motiv för löntagarfonderna De motiv som angivits för löntagarfonder har skiftat genom årens lopp. I propositionen och i promemorian löntagarfonder i ATP-systemet (Ds Fi 1983:20) anförs fem motiv för löntagarfonder (se punkt 3.1 3.5 nedan). Vid sidan av dessa motiv har socialdemokraterna hävdat att löntagarfonderna även syftar till att trygga sysselsättningen och motverka spekulation. Varken i propositionen eller i något tidigare utredningsmaterial har någon prövning gjorts om löntagarfonderna svarar mot de angivna motiven. Bristen på analys gör det angeläget att studera hållbarheten i de anförda motiven för löntagarfonderna. 3.1 Dämpa löneutvecklingen och stödja den solidariska lönepolitiken Att en extra vinstskatt håller tillbaka löneglidningen och därigenom leder till en dämpad lönekostnadsutveckling och stöd för den solidariska lönepolitiken har bl. a. hävdats i LO/SAP:s löntagarfondsrapport . Det finns emellertid inga som helst vetenskapliga belägg för att extra vinstskatter skulle hålla tillbaka vare sig löneglidning eller centrala lönekrav. Fondutredaren har själv i en rapport till 1976 Kollektiv kapitalbildning genom löntagarfonder konstaterat följande: Det finns alltså i materialet en klar tendens mot att å ena sidan hög lönsamhet och lågt löneläge hör ihop samt att det också finns en samvariation mellan låg lönsamhet och högt löneläge. Detta är dock ett resultat som står i direkt motsats mot det resultat som vi förväntade oss finna med utgångspunkt från det inledande resonemanget rörande den solidariska lönepolitiken och övervinster ... Slutsatsen av denna studie måste bli att inom gruppen stora verkstadsföretag finns det inget samband mellan lönsamhet och löneutveckling. Att löneutvecklingen inte förefaller vara vinstberoende har också bekräftats av andra undersökningar på området. Det är ännu mera osannolikt att en dämpad lönekostnadsutveckling kan erhållas genom ökad beskattning på det som återstår efter det att kostnaderna betalts. troligare att en sådan extra vinstskatt i stället får motsatt effekt. När den marginella skatten på vinsten är hög minskar nämligen företagens drivkrafter att hålla tillbaka kostnadsutvecklingen. Det finns varken teoretiskt eller empiriskt stöd för att en extra vinstskatt ger lägre lönekrav vare sig lokalt eller centralt. Det är inte trovärdigt att medlemmarna i de fackliga organisationerna skulle vara beredda att sänka sina löneanspråk för att facket och politikerna skall få disponera över fondmedel för aktieköp. Att de enskilda löntagarna skulle vilja sänka sina lönekrav och sin standard för att löntagarfonderna skall kunna köpa aktier motsägs också av att löntagarna inte vill ha löntagarfonderna över huvud taget. Än mindre vill de göra uppoffringar. Om de centrala fackliga organisationerna håller tillbaka lönekraven i utbyte mot löntagarfonder innebär det att fackert i praktiken låter sig mutas att i utbyte mot makt hålla nere lönerna. Tankegången innebär ett underkännande av de fackliga ledarnas omdöme och ansvar. Den bygger på föreställningen att de fackliga organisationerna skulle vara villiga att föra en förnuftig lönepolitik endast om löntagarfonder införs. Socialdemokraternas nuvarande benägenhet att koppla ihop löntagarfonderna med stabiliseringspolitiken grundas i första hand på att det skulle vara möjligt att få en annan löne- och prisökningstakt med löntagarfonderna. Men om inte löneavgiften och vinstskatten avräknas till på löneökningarna vilket de erfarenhetsmässigt inte gör ökar företagens totala kostnader. Därmed motverkar löntagarfonderna i själva verket sitt stabiliseringspolitiska syfte. Det är mycket sannolikt att löntagarfonderna driver upp kostnads- och prisnivån i företagen och i samhället i stort. Vad gäller löntagarfondernas påstådda stöd för den solidariska lönepolitiken faller även detta argument i och med att vinstskatten inte påverkar löneglidningen. Stöd för den solidariska lönepolitiken är för övrigt inget eftersträvansvärt. En ökad lönespridning är i själva verket nödvändig för att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden och därmed förbättra förutsättningarna för tillväxt i vår ekonomi. Hade inte den solidariska lönepolitiken stått i centrum för LO:s fördelningspolitiska strävanden hade vi med all sannolikhet fått en lugnare strukturomvandlingsprocess i . 3.2 Bidra till jämnare förmögenhetsfördelning Kollektiva löntagarfonder sprider inget ägande och bygger inte upp någon förmögenhet hos enskilda löntagare. I stället centraliseras ägandet till anonyma institutioner, som styrs av fackliga ombudsmän och politiker. Av hushållens totala förmögenhetsstock utgör aktierna endast en mycket liten del. Hushållens samlade bruttoförmögenhet uppgår till runt . I inget annat industriland är förmögenheterna så jämt spridda som i . Den helt dominerande delen av dessa förmögenheter ligger i små- och fritidshus. Aktieägandet utgör endast ca 70 Spridningen av aktieägandet har därför en relativt liten betydelse vad gäller den totala förmögenhetsfördelningen. Det bästa sättet att åstadkomma en jämnare förmögenhetsfördelning är att skapa möjligheter för hushållen att äga sina bostäder. Moderata samlingspartiet har länge förordat en politik som stimulerar ägandet av egna hem och ägandet av lägenheter i flerfamiljshus. Att skapa möjlighet för de enskilda människorna att äga sina bostäder är det effektivaste sättet att sprida förmögenheterna. Även på detta område har socialdemokraterna fört en politik som går i motsatt riktning. Om syftet enbart är att sprida aktieägandet behövs helt andra insatser. Det av den borgerliga trepartiregeringen införda skattefondsparandet har medfört en anmärkningsvärt snabb spridning av aktieägandet. Ca 600 000 människor sparar i aktiesparfonderna. Ungefär 2/3 av dessa är helt nya aktieägare. Skattefondsparandet har därmed inneburit att vi fått ungefär 380 000 nya aktiesparare. Aktieägandet har därmed fått större spridning än . Denna framgångsrika form för att sprida aktieägandet vill regeringen avskaffa . Det är beklagligt att socialdemokraterna av ideologiska skäl föredrar en centraliserad förmögenhetsbildning i kollektiva löntagarfonder framför decentraliserad privat förmögenhetsbildning genom t ex aktiesparfonder. Löntagarfondsförslaget handlar inte om att den enskilde löntagaren ska få ett bättre inflytande i företagen. Löntagarfonderna handlar i stället om att fackliga ombudsmän och politiker får mer makt över näringslivet. innebär fondförslaget att fackföreningarna via de kollektiva fonderna tar över ägandet av företagen. Fackföreningarna skall företräda de enskilda löntagarnas intressen i fackliga frågor. Fondförslaget innebär att facket även blir arbetsgivare. Därmed skapas en omöjlig dubbelroll som endast har sin motsvarighet i de östeuropeiska staterna. Denna dubbelroll bäddar för interna intressekonflikter i de fackliga organisationerna. Kravet på att fonderna skall leverera in real avkastning till APfonderna står i direkt strid med det kortsiktiga lokala fackliga intresset att rädda jobben. Hur skall fonderna kunna ta aktivt ägandeansvar som av rösträtten skall överföras till de lokala fackliga organisationerna i ett företag om dessa så begär? Risken är uppenbar att löntagarna i ett nedläggningshotat företag får ge vika för sina egna fackliga företrädare i fondstyrelserna eller att avkastningskravet inte kan upprätthållas. Denna inbyggda intressekonflikt till följd av fackets dubbelroll kan mycket väl resultera i minskat inflytande för löntagarna. De företag som ägs av fackföreningarna utmärks inte av att den enskilde löntagaren där har något särskilt inflytande. De anställda i fack föreningsägda företag har inte heller större anställningstrygghet eller bättre arbetsförhållanden än i motsvarande privata. Moderata samlingspartiet anser att löntagarnas inflytande i näringslivet skall kopplas till de enskilda företagen och arbetsplatserna. Detta inflytande kan tillgodoses den arbetsrättsliga vägen via lokala förhandlingar och via direkt ägarinflytande genom frivilliga företagsanknutna vinstdelningssystem eller frivilliga företagsanknutna aktiesparfonder med individuella andelar. Talet om en allmän kapitalbrist saknar verklig grund. Däremot fanns det ett stort behov av riskkapitaltillskott till näringslivet som inte tillgodosågs genom aktiemarknaden. Anledningen var dels att näringslivets lönsamhet var mycket låg, dels att aktiesparandet var hårt pressat av ett diskriminerande beskattningssystem. Aktiesparandet var inte konkurrenskraftigt gentemot andra placeringsformer. tillfördes börsföretagen 100900 milj. kr. Till följd av de åtgärder de borgerliga regeringarna vidtog för att mildra skattediskrimineringen av aktiesparandet samt den förbättrade lönsamheten i företagen är situationen nu helt annorlunda. Företagen värderas till av sitt substansvärde jämfört . Nyemissionerna och nyintroduktionerna 1981 var , 1982 3,2 miljarder och förväntas de uppgå till runt . Det finns inte någon brist på vare sig riskkapital eller lånekapital till företagen; Löntagarfondsförespråkarna har heller inte kunnat peka på ett enda lönsamt projekt som omöjliggjorts på grund av brist på pengar. Löntagarfonderna innebär inte någon ökning av riskkapitalsparandet, eftersom fonderna huvudsakligen skall finansieras genom beskattning av företagens riskkapital. Att dränera företagen på vinstmedel ökar inte kapitaltillgången. I stället kommer denna att påverkas negativt i företag med den högsta lönsamheten, dvs. i de effektivaste och mest expansiva företagen. Att lönsamheten efter skatt försämras i de mest expansiva företagen, försämrar möjligheterna och drivkrafterna för dessa företag att öka produktionen och därmed bygga upp nytt realkapital. Det försämrade företagsklimat som följer av fondernas införande verkar i samma riktning. 3.5 Stärka A TP-systemet ATP-systemet är ett fördelningssystem. pensioner skall i princip täckas av samma års pensionsavgifter. Även om så inte sker, betalas pensionerna alltid ut enligt det fastställda systemet. Pensionerna är inte beroende av avkastningen från AP-fonden. Avgörande är i stället på lång sikt hur produktionen i utvecklas. Det finns all anledning att tro att löntagarfonderna kommer att försämra produktionsutvecklingen i . De företag som går bäst kommer att få en ökad beskattning på de resurser som skapas. Därigenom minskar möjligheten att utvidga produktionen. Strukturomvandlingen motverkas och nyföretagandet kommer att hämmas. Därigenom minskar tillväxten. Genomförs löntagarfondsförslaget urholkas i själva verket ATP-systemet. De negativa ekonomiska konsekvenser som följer av förslaget försämrar möjligheterna att långsiktigt klara pensionsåtagandena. Fonderna skall enligt förslaget åläggas att betala en real avkastning till ATP-systemet på . Detta är ett obetydligt tillskott som inte spelar någon roll för möjligheterna att trygga pensionerna. Även , när fonderna har fått , kommer maximalt av dagens avgiftsunderlag att tillföras AP-fonderna genom denna realavkastning. Det troliga är att löntagarfonderna försämrar avgiftsunderlaget, dvs. lönesumman, i långt större utsträckning än som svarar mot de av avgiftsunderlaget. Totaleffekten av löntagarfonderna innebär därför en urholkning av ATP-systemet, inte en förstärkning. Det finns minst tre taktiska motiv för socialdemokraterna att knyta löntagarfonderna till ATP-systemet. För det första försöker man därigenom utnyttja ATP:s goda namn. För det andra försöker man hävda att den 3-procentiga realavkastningen till ATP-systemet utgör någon typ av individuell andel (rakt rör till pensionärernas plånböcker). För det tredje undviks karaktären av konfiskation när socialiseringsskatten slussas via ATP-systemet. Om syftet vore att trygga ATP-systemet, finns det ingen anledning att gå en lång och samhällsekonomiskt kostbar väg över fondsystemet. Det enda som kan trygga pensionerna är en ekonomisk politik, som medför en högre tillväxt i vår ekonomi. Löntagarfonderna hindrar i själva verket en utveckling mot ekonomisk balans genom att företagen förlorar resurser som bättre kan användas i den egna verksamheten. Företagen riskerar som tidigare nämnts att en stor del av de ekonomiska resurser som de skapar slussas över till mindre framgångsrika företag.