mot · G6022085 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. Svensk regionalpolitik i modern mening har haft sin utgångspunkt riksdagsbeslut. Det synsätt, som präglade detta beslut, hade många inre motsägelser. Å ena sidan skulle särskilt stöd ges åt vissa verksamheter i skogslänen. Å andra sidan skulle man inte ge stöden en sådan utformning, att de hindrade den spontana utvecklingen, dvs. den ekonomiska utarmningen av skogslänen. Å ena sidan proklamerades som mål att förbättra skogslänens relativa position. Å andra sidan blev lokaliseringsstödets omfattning helt beroende av privatföretagares initiativ. Det låter sig inte klart fastställa, vilken verkan lokaliseringspolitiken haft på skogslänens allmänna situation. Det mest verkningsfulla momentet utflyttningen av vissa statliga verksamheter och högskoleväsendets decentralisering - har haft klart positiva effekter på infrastrukturen. Men totalt sett har regionalpolitiken inte stått i någon som helst proportion till krisregionernas behov. Den har därför inte i egentlig mening mildrat de regionala obalanserna. Den drastiskt förändrade situationen har också inneburit, att mål och bedömningsgrunder för regionalpolitiken ohjälpligt kommit på sidan av verkligheten. Under den alltmer djupnande krisen i ekonomin har befolkningsrörelserna mellan regionerna blivit mindre och dessutom antagit helt nya mönster. Detta har tolkats som en framgång för regionpolitiken - socialdemokraterna har inkasserat det som ett bevis på sin politiks riktighet, har inkasserat det som en följd av de modifikationer de lyckades genomdriva i den ursprungliga politiken. Ingen av dessa tolkningar är riktig. Vad som skett är, att det överallt råder omfattande arbetslöshet och undersysselsättning. Följaktligen upphör befolkningsströmmen söderut, trots att arbetslösheten i skogslänen ökar. Flyttningsmönstret står inte i någon egentlig relation till länens ekonomiska situation, när det allmänna läget för landet präglas av nedgång i sysselsättningen och stigande arbetslöshet. Varje målsättning, som inriktar sig på befolkningstal, blir Den döljer verkligheten. Hela grunden för regionalpolitiken är en annan än vad som gällde då den började verka 1965. Då rådde ett läge nära full sysselsättning i storstäderna och , arbetslöshet och undersysselsättning i skogslänen. råder kris i hela landet. I vissa län i är arbetslösheten relativt lika hög som i åtskilliga skogslän. Den kvantitativa merparten av arbetslösheten finns nu i . har emellertid skogslänens situation allvarligt försämrats. Deras strukturella problem har fördjupats och hela arbetslöshetssituationen har en mer kvalitativt elakartad karaktär än i övriga landet. De regionala kriserna har spritt sig till nya delar av landet. framträder fyra regioner som de mest utpräglade krisområdena: övre , , och . Varvs- och tekokriserna har i de båda sistnämnda skapat problem av strukturell natur, som starkt påminner om skogslänens. som de nya typerna av problem hopar sig, försvagas de positiva motverkande krafter, som tidigare spelat en betydande roll. framför allt samhällssektorns utveckling. Denna kan inte utgöra det element, som mildrar krisen. Problemen inom de industriella basnäringarna i skogslänen har ställts på sin spets i en förut okänd utsträckning. bör dessutom påpekas, att ett ökat tryck mot de areella näringarna kan göra sig gällande i skogslänen, om man där lämnar småjordbruket åt sitt öde. ligger en latent fara för ökad arbetslöshet. Alla dessa förhållanden utmynnar med nödvändighet i en bestämd slutsats: hela uppläggningen av regionalpolitiken måste göras om. Vissa riktlinjer häri kan redan skönjas och bör så snabbt som möjligt bli vägledande för det fortsatta arbetet. Dessa är bl. a. följande: Befolkningstal bör överges som främsta indikator på regionernas situation. Vägledande bör i stället vara sysselsättningen, detta såväl kvantitativt som strukturellt. Genom analyser av den framtida regionala ekonomin bör mer djupgående strukturella problem förutses i högre grad än . Den traditionella stöd- och utlokaliseringspolitiken måste vid sin sida få en sammanhållen regionpolitik, där industripolitik, investeringar i samhällsapparaten samt jordbruks- och skogspolitik knyts samman i ett helhetsperspektiv. Det ankommer på samhällsorganen - centralt och regionalt - att ta ansvar för samlade utvecklingsprogram för regionerna. Bara med sådana program som redskap kan man bekämpa de regionala kriserna och skapa likvärdiga ekonomiska förhållanden i alla län. Samlade utvecklingsprogram förutsätter bl. a., att en samhällelig styrning sker av alla större och mer genomgripande investeringar. Det förutsätter också, att man så samordnar och inriktar industripolitiska satsningar och samhällsinvesteringar, att de regionalt och tidsmässigt motsvarar de behov som uppstår i samband med att långsiktiga, strukturella kriser uppträder i resp. läns näringsliv. Den administrativa apparat, som behövs för detta planeringsarbete, finns redan. Genom att knytas till arbetet med bestämda utvecklingsprogram av övergripande natur får denna apparat en effektiv och verkligt meningsfull uppgift. Den förvandlas från maktlöst prognosinstitut till ett arbetande och handlande organ i de politiska länsinstansernas tjänst. De ökade investeringar i främst industri och samhällssektor, vilka är nödvändiga för en ny, verkningsfull regionalpolitik, måste i första hand finansieras genom offentlig kapitalbildning och genom uppbyggnaden av ett löntagarstyrt fondsystem. Av det sistnämnda krävs, att det står i en bestämd relation till de regionala behoven och anknyter till länsbefolkningens kamp för arbete och skapande insatser i den egna bygden. En sådan länsvis kapitalbildning skulle bryta det nuvarande skeva mönstret för investeringar. måste skillnader utjämnas mellan länen genom statliga kapitalinsatser. Det är uppenbart, att skogslänen måste erhålla en större del av insatserna än vad som motsvarar deras befolkning och andel av arbetslösheten. Inriktningen bör vara, att med omfattande, samlade och långsiktiga investeringsprogram bryta de regionala kriserna. Endast insatser med tillräcklig storlek och genomtänkt syftning är i stånd att föra krisregionerna in i en kvalitativt annan utveckling. Mot bakgrund av de här anförda synpunkterna föreslås 1. att beslutar att uttala sig för en ny regionalpolitik i enlighet med de riktlinjer som utvecklas i motionen, 2. att beslutar att hos regeringen begära sådana förslag till samordning av den nationella investeringspolitiken och kapitalbildningen att länsvisa utvecklingsprogram kan utarbetas och genomföras. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) minab/gotab 1983 73578