mot · G6021710 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. Samhällsutvecklingen i vårt land ställer fyra samhälleliga och ekonomiska rättigheter i centrum för den politiska kampen. Dessa rättigheter måste bli verklighet för alla för att samhället skall kunna ge sina medlemmar ett gott och tryggt liv. De rättigheter det handlar om är följande. Rätten till ett meningsfullt arbete. Arbetet är grunden för våra liv. Att en människa har ett arbete är en grund för hennes försörjning och för hennes möjlighet till en oberoende personlighetsutveckling. Arbetslöshet skapar beroende och utslagning. Rätten till arbete gäller inte bara rätten till sysselsättning och inkomst. Den gäller även arbetets kvalitativa sidor. Möjligheten att förstå den helhet i vilken det egna arbetet ingår, möjligheten att påverka och kontrollera den egna arbetssituationen, möjligheten att kunna bidra med sin egen skaparkraft och att vara delaktig i arbetsprocessens utformning är väsentliga för den arbetande för att arbetet skall ha ett meningsfullt innehåll. Arbetet måste också - för att vara meningsfullt - bedrivas i en god och trygg miljö utan stress och fysisk eller psykisk störande enformighet. Rätten till en god försörjning: rätt till bra och billig mat, rätt till bra och billig bostad. Detta självklara kampmål har ansetts tryggat i vårt land, åtminstone dess första led. Men under ett drygt årtionde med kraftig inflation, med av stark och medveten reallönenedpressningspolitik, med vidgade klyftor som följd, ställs detta kampavsnitt i förgrunden. Livsmedelskonsumtionen minskar och försämras. Efterfrågan på bostäder har minskat på grund av höghyrorna. Vräkningar på grund av bristande betalningsförmåga har blivit fler. En god materiell standard med bra och billiga livsmedel och en bra och billig bostad utgör tillsammans med rätten till arbete grundförutsättningar för att ett lands inbyggare skall ha ett gott liv. Rätten till en god och giftfri miljö. En tilltagande miljöförstörelse över hela världen utgör ett växande hot mot mänskligheten. Rovdrift på råvaror och natur ökar, luften förgiftas, världshaven och andra vatten förorenas, skogstillgångar vandaliseras och ökenområdena växer. Det har blivit en senkommen insikt att jordens resurser är begränsade: luft, vatten och jord tål inte hur mycket utsläpp och gifter som helst. En aktiv kamp för att försvara miljön är en nödvändighet. Den ekonomiska utvecklingen måste ledas in i banor som tar allvarliga hänsyn till ekologiska förhållanden. Detta är en förutsättning för att goda materiella villkor för livet inte snart skall slå om i sin motsats. Det är också en förutsättning för en global utjämning. Rätten till utbildning och kultur. Detta kampmål har altid spelat en framträdande roll i arbetarrörelsens kamp för ett bättre liv åt de breda folklagren. är motståndet mäktigare . Kulturen hotas av utarmning av en omfattande förytligad och passiviserande - men ofta förförisk - kommersiell halvkultur, som har blivit profitkälla för stora internationella eller nationella kulturindustrier. Såväl utbildning, kultur som folkbildning har drabbats av år av borgerlig svångremspolitik. Dessa fyra grundläggande folkliga rättigheter måste vara målen för den samlade ekonomiska politiken i vårt land. På ytan kan det synas som om dessa rättigheter skulle vara okontroversiella. Alla kan tyckas vara anhängare av allas rätt till meningsfullt arbete, allas rätt till en god försörjning, allas rätt till en god och giftfri miljö och till utbildning och kultur. Men likväl måste, vilket all erfarenhet visar, varje steg på vägen mot dessa mål erövras genom en hårdnackad politisk, ideologisk och facklig kamp. På ett allmänt plan hänger detta samman med det kapitalistiska systemets uppbyggnad och bärande utvecklingsdrag. Kapitalismen har uppstått genom att en klass lagt ander sig ägandet av och bestämmandet över samhällets viktiga produktionsmedel. Därigenom lever denna klass av och kontrollerar andras arbete. Rätten till arbete blir beroende av om arbetet ger de enskilda kapitalen profit. Kapitalägarna eller deras arbetsbefäl styr och kontrollerar arbetsprocessen vilket ställer denna över de arbetandes beslut och kontroll. Kapitalet söker berika sig på de arbetandes bekostnad. Det strävar efter att pressa ner de arbetandes löner och den lönesumma det totalt betalar ut. eftersträvar det att ta ut högsta möjliga priser - med beaktande av försäljningssiffrorna. Detta skapar en ständig fördelningskamp i kapitalismen, en kamp som står i motsättning till en tryggad försörjning för folkflertalet. Kapitalets vinstjakt inskränker sig inte till produktionen. Ägande av fasta värden som mark och fastigheter och av olika värdepapper och valutor eller möjligheter att lämna krediter osv. Detta drabbar inte minst många hyresbetalare. När den privata vinstjakten är det ledande motivet för den ekonomiska verksamheten försvinner också hänsynen till andras tillgångar och till framtida behov. Kapitalismens väsen avslöjas i rovdrift med människor, naturtillgångar och miljö. Kapitalismen bygger på ekonomisk ojämlikhet. Systemet kräver att några skall ha råd att äga kapital, att investera och köpa arbetskraft, medan de flesta för sin försörjning skall vara hänvisade till att sälja sin arbetskraft. Denna ojämlikhet finns på alla livets områden. Ekonomisk och social olikställighet gör likhet inför lag och inför rätten till bildning och kultur formell och illusorisk. Redan denna korta och allmänna redogörelse för hur kampen för de fyra angivna rättigheterna står till kapitalismens system visar att kampen för rätt till ett meningsfullt arbete, för en god försörjning, för en god och giftfri miljö och till utbildning och kultur för folkets stora flertal står i motsättning till det kapitalistiska systemet. Detta system tenderar ständigt att angripa dessa rättigheter och förhindrar deras förverkligande för hela befolkningen. En politik för dessa rättigheters förverkligande måste således vara en anti-kapitalistisk politik. Den måste gå ut på att bereda marken för djupgående samhällsförändringar. Kapitalismen har ingen bestående lösning som tryggar de angivna fyra rättigheterna. Men det är inte länge sedan illusioner spreds om att så var fallet. Det var för bara halvtannat årtionde sedan vanligt att man karaktäriserade vårt land som ett den fulla sysselsättningens samhälle och att man benämnde det som ett välfärdssamhälle. Påpekanden om att detta bara skulle vara ett tillfälligt tillstånd eller att det under välfärdens yta fanns en groende ofärd avspisades som illvillig propaganda eller som påpekanden av förhållanden som samhället ännu inte hunnit, men var i färd med att lösa. Under årtiondena närmast efter det befann sig kapitalismen i ett expansivt skede vad gäller tillväxt av produktion och inkomster. Så var även fallet med . Till detta bidrog flera faktorer. Trots att kapitalismens rent geografiska område minskade fanns betingelser som medförde utvidgade marknader. närmast efter kriget fanns det starkt undertryckta konsumtionsbehov, en s. k. uppdämd efterfrågan, som gav impulser till investeringar och produktionsökning. teknologiska försprång gav också utrymme för (och nödvändiggjorde) en lönsam teknologispridning. Detta hade nära samband med den militära produktionen som expanderade starkt. En intensivare internationell arbetsdelning och den typ av obalanserad halvindustrialisering som ägde rum i vissa halvkoloniala områden bidrog också till denna marknadsexpansion. En följd av detta var i huvudsak höga profiter och en god takt i investeringarna. Denna utveckling skapade också i vissa länder - inte minst i vårt land - ett utrymme för reformer. Det stora reformarbetet här framför allt på socialpolitikens och utbildningens områden hade häri sin bakgrund. Dessa reformer bidrog å sin sida till att stimulera ekonomin. Investeringarna i den offentliga sektorn, det stora bostadsbyggandet, fördelningspolitiken och samhällets övertagande av betydelsefulla delar av reproduktionen av arbetskraften bidrog verksamt till kapitalets tillväxt. mildrades för de arbetande tillväxtens följder och verkningarna av den omfattande koncentrationen av produktion och kapital som följde i tillväxtens spår. Allt detta stod i samklang med kapitalets kortsiktiga intressen av social stabilitet. utvecklades en direkt stödpolitik för kapitalkoncentrationen - för 1* 1982183. att gynna näringslivets mest expansiva och effektiva delar, dvs. storfinansens mest framgångsrika storindustrier - detta för att få till stånd en ökning av den samhälleliga produktivitetstillväxten. Detta medförde - i som i andra utvecklade länder - en sammanflätning mellan statens och storkapitalets intressen och bidrog till vidgning av statens roll i det ekonomiska systemet. Perioden utmärktes också av stora förändringar i de kapitalistiska ländernas s. k. infrastruktur. Koncentrationen av kapital med grund i profitutsikter, den nya teknologin och den statliga stimulansen till de stora expansiva företagen medförde också en geografisk koncentration, som i ett land med geografiska dimensioner ledde till att befolkningen uttunnades i stora delar av landet och att fungerande samhällsstrukturer och sociala miljöer förtvinade och övergavs. Det var en period då bilismen på allvar slog igenom och kom att dominera transportsystemet, vilket fick stora följder för den samhälleliga miljön. Det var en period då råvaru- och energitillgångar exploaterades med en skådad hänsynslöshet. Som följd av det skaffade sig främst de USA-baserade storföretagen en betydligt starkare internationell dominans . De hade berikat sig under kriget och deras stordriftsfördelar och nya alltmer avancerade teknik skulle för befästa denna dominans. skulle dock vissa opponenter uppenbara sig åtminstone inom vissa områden: japanska, västtyska, engelska och franska kapital antog samma i förhållande till förkrigstiden ytterligare internationaliserade karaktär. Särskilt framgångsrika opponenter skulle de japanska storbolagen komma att bli. Dessa storbolag hade till en början nya marknader att expandera inom. Många tidigare koloniers tillgångar kunde de utnyttja hänsynslöst utan att dessa stater hade mycket makt att sätta emot. Världsekonomin - den del som fortfarande var under kapitalistisk dominans - kom nu mer än att kontrolleras av färre och mäktigare storbolag med verksamhet i många länder, mer eller mindre oberoende av nationsgränser. De kontrollerade råvarutillgångar som och olja, de kontrollerade världens handel och distribution. Ny teknik som underlättade dessa bolags spridning över nationerna blev lönsam och utvecklades kraftigt. lade inte bara under sig produktion och ekonomiska tillgångar utan skaffade sig alltmer dominerande positioner inom nyhetsförmedling, åsiktsbildning och kulturspridning. I denna expansiva fas tog även det svenska kapitalet del. Även många stora svenska företag antog en övernationell, transnationell, karaktär och utvidgade sin verksamhet i andra länder. Men en omsvängning skulle komma. Den omsvängning som kommit är inte bara av en tillfällig natur. Förvisso kännetecknas den kapitalistiska ekonomins utvecklingsförlopp av svängningar mellan hög- och lågkonjunkturer. Sådana svängningar förekom under uppgångsfas och förekommer alltjämt. Men det som inträffat är en märkbar förändring hos dessa svängningar. Lågkonjunkturerna tenderar att bli djupare och längre, högkonjunkturerna lägre och kortare. En genomgång av efterkrigstidens konjunkturcykler visar detta med full tydlighet. Härigenom kommer också den genomsnittliga tillväxttakten i varje konjunkturcykel att påverkas. I följande tabell redovisas den genomsnittliga årliga förändringen av bruttonationalprodukten och industriproduktionen i under efterkrigstidens olika konjunkturcykler. Årlig genomsnittlig förändring av BNP Årlig genomsnittlig förändring av industriproduktionen Dessa siffror visar en stadig nedgång i den ekonomiska tillväxttakten . Den genomsnittliga tillväxten har och de år som förflutit av legat på en helt annan och lägre nivå än vad de gjorde årtiondena innan. Den omsvängning som sker omkring 1970 börjar märkas vid något olika tidpunkt i olika länder. För vidkommande synes dateringen av förändringen något bero på vilken variabel man väljer att studera. Men omsvängningen gör sig allt tydligare gällande från sista . Det som då inträffar är att de faktorer som skapat gynnsamma tillväxtbetingelser för kapitalismen börjar upphöra att verka. teknologiska försprång, som givit extra profiter åt dess stora transnationella monopol och som även framtvingat en expansion hos andra staters industrier för att ta igen gapet, förlorar i betydelse. Tillväxten av de transnationella bolagen har skärpt den internationella konkurrensen. Som medel i denna växer dels företagens marknadsföringskostnader. Men dels kan också de transnationella bolagen genom den nya tekniken på produktions- och kommunikationsområdet ytterligare öka sin transnationella karaktär. Den nya tekniken möjliggör effektiv styrning och ledning av produktionen långt från hemländerna och den möjliggör att outbildad och rättslös arbetskraft i vissa kan sättas in i modern produktion, som en press mot de arbetande i de utvecklade kapitalistiska länderna. Resultatet av detta har blivit att kapitalets internationella expansion kommit att bli större än I de utvecklade kapitalistländerna började härigenom en växande reservarmé av arbetslösa åter att bli ett faktum. Detta är en produkt av såväl den otillräckliga marknadsexpansionen, den tekniska utvecklingen som de transnationella bolagens omflyttning av produktion, men det återverkar också menligt på tillväxten av marknaden för kapitalisternas varor. Följden har blivit en märkbar uppbromsning i den internationella handelns utveckling. De ekonomiska problemen i den kapitalistiska världen är sålunda inte av enbart konjunkturell art. Vad som hänt i den kapitalistiska världsekonomin är att en period med stark ökning av marknader och profiter, som gjorde att hela samhällsstrukturen genomgick en avsevärd förändring under ett par årtionden, gått mot sitt slut och successivt avlöses av en period av stagnation - även om det inom ramen för denna stagnerande utveckling kommer att finnas utrymme för konjunkturella rörelser. Det framgår av det sagda att den stagnationsperiod som börjat är förorsakad av inre faktorer i det kapitalistiska systemet. Den bild som är den officiellt vedertagna i vårt land är annorlunda. Det nationalekonomiska etablissemanget och olika regeringars finansplaner förlägger med förkärlek orsakerna till krisen till faktorer som åtminstone tycks vara yttre i förhållande till kapitalismens system. De stora oljeprishöjningarna 1973 och 1979 är en gemensam orsaksfaktor. Borgerliga förklaringsmodeller söker sig också till att den offentliga sektorn växt över alla bräddar och att de arbetandes löner stigit för fort och försämrat exportindustrins internationella konkurrenskraft. Den nya socialdemokratiska regeringen accepterar till viss del dessa förklaringar, men har som huvudförklaringar oljepriser och den åtstramningspolitik som bedrivs ute i världen och som bedrevs i med borgerliga regeringar. Den effekt oljeprishöjningarna hade på den internationella ekonomin 1973 har överdrivits. I de ledande kapitalistiska länderna var inflationstakten 1973 och av det ansågs vara förorsakat av oljeprishöjningarna. anses av en inflationstakt i de ledande om bero på oljeprishöjningen. I var prishöjningen varav anses ha berott på priserna på bränsle och drivmedel. ökade priserna varav anses ha berott på priserna på bränsle och drivmedel. Går vi till den senare oljeprischocken, den , finner vi för del att av en total prisstegring på mellan svarade bränsle och drivmedel för . Redan dessa siffror torde visa att oljeprishöjningarna icke spelar den dominerande roll som man vanligen gör gällande. Den långa stagnationsperiod ekonomin nu är inne i hade också börjat . En långsiktigt avtagande tillväxttakt gör sig gällande tidigare såväl internationellt som i . Dessutom sker en kraftig stegring I hade de årliga prisförändringarna legat på en nivå av något . 1970 steg priserna med , en markant ökning av prisstegringstakten som av naturliga skäl inte kan förklaras genom hänvisning till oljeprischocken 1973. Därtill kan fogas att trots de starka oljeprishöjningarna 1973 så kom 1974 att bli det år som hade den bästa ekonomiska tillväxten. Det sagda innebär inte att de stora oljeprishöjningarna ej skapat ekonomiska problem för de utvecklade kapitalistiska länderna. Men betydelsen av dessa får inte överdrivas. Oljeprisstegringarna är inte en huvudorsak till stagnationen. Det kan också ifrågasättas om de är en i förhållande till det internationella kapitalistiska systemet yttre orsaksfaktor. kunde de utvecklade länderna och de stora transnationella oljebolagen pumpa ut billig råvara ur de oljeproducerande länderna. Att detta skulle skapa motsättningar och motreaktion ryms kanske inte i någon matematisk kalkyl eller modell över skeendet - men icke desto mindre måste det anses vara en följd av motsättningarna i det kapitalistiska världssystemet. Den borgerliga förklaringen att krisen skulle bero på överkonsumtion och för höga löner under vissa år är ett led i motiveringarna för den borgerliga s. k. åtstramningspolitiken. Detta påstående görs i många kapitalistiska länder för att motivera samma sak. De lönestegringar som den borgerliga analysen i har hänvisat till ägde rum . Härefter skulle internationella konkurrenskraft ha försämrats och de svenska exportandelarna fallit. Denna ofta upprepade åsikt har vederlagts. Den ekonomiska stagnationsperioden hade börjat . Vidare hade den svenska andelen av världens export fallit - en naturlig utveckling med tanke på att nya områden industrialiserats antingen via de transnationella bolagen eller på egen grundval. Följande diagram över svensk export och svenska exportandelar, hämtat ur en artikel av ekonomen i nr 1-2 1983, visar detta. export har Okat kraftig! andelar naturligen fallit. Åren 1972- som synes det som år onorman i utvecklingen, då en internationellt unik åtstramning gav hög arbetslöshet, fallande investeringar och den tvivelaktiga äran av ett av världens största öytesäalansOverskott. Kåltor Slatistics ol Foreign Trads, SCB. Att borgerliga teoretiker och politiska företrädare vill göra lönerna till en så stor bov i dramat är nu inte förvånande, utan hänger ihop dels med ett alldeles vanligt borgerligt klassintresse, dels med hur hela den borgerliga inställningen till den ekonomiska politiken förskjutits. Den djupa ekonomiska krisen bildar på sätt och vis inledningsfasen till ett nytt skede i kapitalismens och i den ekonomiska politikens historia. Härefter sker i de flesta länder en successiv omläggning av den ekonomiska politiken, och statens roll i det ekonomiska systemet tillåts öka, vilket sedan accentueras under och efter det . Orsakerna till statens ökade ekonomiska roll var flera, även om alla har en gemensam nämnare i en samfälld historisk utvecklingsproces. Grunden för den statliga expansionen låg i objektiva ekonomiska faktorer. Speciellt krävdes betydande förändringar i den ekonomiska infrastrukturen. Hela processen med kapitalets koncentration, nya stora företag, bilismens verkliga genombrott, allt ställde krav om en vidgad offentlig sektor. Men så gjorde också den ekonomiska politik som slog igenom i de kapitalistiska samhällena och som fått namn efter sin mest framstående gestalt, . Keynes. Keynes ansåg sig ha funnit en lösning på problemet med kapitalismens kriser. Den offentliga sektorn skulle bedriva en politik som påverkade den samlade efterfrågan så att kriserna kunde undvikas. När en lågkonjunktur närmade sig och kapitalisterna minskade investeringarna och fick ökade svårigheter att bli av med sina varor skulle staten söka fylla detta gap i efterfrågan och därmed hålla hjulen i gång. På det viset skulle staten bedriva en politik för en ständig högkonjunktur och för en full sysselsättning. Under de årtionden kapitalismens tillväxtbetingelser var gynnsamma efter kunde denna politik skörda viktiga framgångar. Den stod då i relativt god samklang med såväl arbetarrörelsens som kapitalets kortsiktiga intressen. För de arbetande betydde den hög sysselsättningsgrad och möjligheter till förbättrade levnadsvillkor. För kapitalet betydde den en relativt jämn konjunkturutveckling och en period av relativt socialt lugn. blev något av ett mönsterland för denna politik och målades också upp som ett sådant. Den fulla sysselsättningens tid blev också av stigande reallöner och bättre sociala villkor för de arbetande. Det blev då statens ekonomiska roll växte kraftigt (i samklang med den kapitalistiska utvecklingens behov). När kapitalismens tillväxtbetingelser var goda svalde kapitalismen detta och gynnades av det. En ökad social trygghet via samhälleliga försäkringar kunde ju t. ex öka de arbetandes konsumtionsefterfrågan, då de kunde minska sitt eget sparande för sociala risker. Dessutom bidrog de stigande reallönerna till marknadens växt. Men när omsvängningen sker blir det snart nytt ljud i skällan. Målet för kapitalistisk produktion är inte nyttigheter för människorna och uppfyllandet av behov. Målet är de enskilda företagens profiter. Dessa kommer ur de arbetandes arbete. Därför driver kapitalet en ständig kamp för att hålla nere de arbetandes löner - arbetskostnaden - för att den vinst de får ut ur de arbetandes arbete skall bli större. med tekniska förändringar och starkt stigande produktivitet kan kapitalisterna tjäna goda profiter även om de arbetandes löner stiger. Motsättningen mellan arbete och kapital finns där lika fullt, men kommer inte alltid så tydligt upp till ytan. Men när marknaden inte expanderar i takt med produktionen och sålunda blir för liten för att ge de profiter kapitalisterna förväntar sig, minskar räntabiliteten på insatt kapital och angreppen på de arbetandes reallöner hårdnar. Keynes hade i och för sig en viss förståelse för de ekonomiska krisernas orsaker. Men hans slutsatser var otillräckliga, präglade av hans strävan att rädda kapitalismen från kriser. Kriserna är förorsakade av kapitalismens inre motsättningar: dess planlösa profitjakt, dess privata äganderätt inom ett näringsliv som inbördes hänger ihop, dess klassmotsättningar. Ingen av dessa motsättningar upphävs av efterfråge- eller investeringsstimulanser. Därför kunde Keynesianismen inte befria kapitalismen från dess kriser. skärptes klasskonflikterna över nästan hela den kapitalistiska världen. Nationella rörelser i vissa hade framgångar i sin kamp mot imperialistisk dominans, vilket ytterligare krympte kapitalismens utrymme. Den hårdnande konkurrenskampen mellan de stora transnationella bolagen gjorde att dessa krävde större rörelsefrihet - och deras frihet blev liktydig med systemets frihet, enär det utgör dess stöttepelare. I de utvecklade kapitalistiska ländernas ekonomiska politik kom nu Keynesianismen i motsättning till de ledande kapitalens intressen på olika plan. Den fulla sysselsättningens politik stärkte arbetarklassens position gentemot kapitalägarna. Det sociala trygghetssystemet verkade i samma riktning. Och vissa delar av den offentliga ekonomiska verksamheten innebar dels restriktioner och kontroll som de transnationella bolagen vill ställa sig över, dels innebar de ett stöd till vissa nationella kapital och verksamheter som stred mot de transnationella bolagens intressen. visade utvecklingen redan i det tidiga att inte heller Keynesianismen klarade de kapitalistiska ekonomierna från kriser. Resultatet av detta kunde bara bli ett: borgerligheten över hela världen började (om än inte helt och på alldeles samma sätt) att överge den Keynesianska politiken. I stället spreds över världen ett nygammalt budskap: Marknadskrafterna måste befrias från den offentliga sektorns struptag. Den offentliga verksamheten måste krympas. Människan skall vara fri från förmyndare. - Så kom att bli ett årtionde av genombrott för den s. k. nyliberalismen.