mot · G70291 · 1983-11-15 00:00:00 — Det pris vi har fått betala är en nedgång i det privata näringslivets tillväxtförmåga. Människorna och företagens drivkrafter att spara, investera, arbeta och ta risker har försvagats. Detta har bidragit till att den svenska ekonomin successivt förlorat den flexibilitet och anpassningsförmåga som den hade . Att den offentliga utgiftsexpansionen och det offentliga budgetunderskottet intimt sammanhänger framgår av diagram 4. Ju större ökning av de offentliga utgifterna som skett i ett land, desto större har det offentliga underskottet blivit. Som framgår av diagrammet är ett av de länder som haft den sämsta utvecklingen vad gäller offentliga utgifter och budgetunderskott. Mot bakgrund av den offentliga sektorns kraftiga expansion i är det inte så märkligt att det gått särskilt illa för vårt land jämfört med andra västländer. De offentliga utgifterna och skattetrycket har ökat snabbast i . De offentliga ingreppen, regleringarna, subventionerna m. m. har varit mer omfattande hos oss. En växande del av de offentliga utgifterna utgörs av subventioner. Diagram 5 visar hur subventionsgraden växte . De samlade subventionerna uppgår till av BNP. Subventionerna minskar effektiviteten i ekonomin. Avsikten med subventionerna är i allmänhet att bibehålla en produktionskapacitet som under normala marknadsförhållan den skulle ha slagits ut. Den bibehållna aktiviteten inom en subventionerad sektor sker på bekostnad av verksamheten i övriga sektorer. Utvecklingen mot ökad offentlig sektor och krympande industrisektor kan inte få fortsätta. riskerar vi då att komma i ett hopplöst läge, där underskotten och obalanserna blir omöjliga att hantera. I en sådan situation tvingas vi till drastiska nedskärningar av både de offentliga utgifterna och den privata konsumtionen. Välfärdssamhället hotas då i sina grundvalar, och en dramatisk ökning av arbetslösheten blir oundviklig. Vid nuvarande räntenivåer och dollarkurs växer statsskuldräntorna till nästa budgetår. uppgick de till endast . växer således statsskuldräntorna från av statsinkomsterna till . förutsade moderata samlingspartiet (partimotion 1982/83:2107) att skulle statsskuldräntorna vara lika stora som statsinkomsterna. Eftersom regeringen ingenting gjort och ingenting gör åt statsskuldens ökning, är det nu bara kvar till den statsfinansiella bankrutten och samhällsekonomins totala sammanbrott. Förändring i offentliga utgifter och i offentliga underskott Ökning av offentligt underskott 1970-1982 i % av BNP Ökning av offentliga utgifter i procent av BNP Källa: , EG samt Konjunkturläget. Subventioner från offentlig sektor i procent av BNP Den ekonomiska utvecklingen och politiken vid makten har skillnaderna blivit allt större mellan den politik socialdemokraterna gick till val på och den som kommit att föras i regeringsställning. Löften om sänkt arbetslöshet, värdesäkrade pensioner, fart på bostadsbyggandet etc. har brutits när de ställts mot den krassa ekonomiska verkligheten. Klyftan har successivt vuxit mellan social demokraternas utfästelser under valrörelsen och den politik som är möjlig att föra i ett land med stora strukturella problem till följd av en alltför stark expansion av den offentliga sektom. Regeringens ekonomiska politik har präglats av stor handlingskraft när det gällt att genom ökade offentliga utgifter och skattehöjningar försämra förutsättningarna för en effektivare produktion i företagen. Handlingsoförmågan har däremot i det närmaste varit total när det gällt att åstadkomma de strukturella förändringar i vårt land som är nödvändiga för att säkra en positiv ekonomisk utveckling. Regeringen har både i kompletteringspropositionen och i den nu aktuella propositionen visat att den är medveten om en del av svårigheternas verkliga orsaker. Insikten är sålunda stor vad gäller budgetunderskottets negativa effekter på sysselsättningen och inflationen. Det välkända sambandet mellan löneökningar och arbetslöshet erkänns också öppet. Regeringen säger nu t. o. m. - tvärtemot vad man hävdade så sent som - att det behövs utgiftsnedskärningar. Trots denna växande förståelse för problemens verkliga orsaker och behovet av att göra någonting åt svårigheterna har socialdemokraterna ännu så länge saknat styrka att bryta med den politik som varit deras egen . Eftersom strukturkris huvudsakligen beror på den socialdemokratiska modellen med stor och snabbt växande offentlig sektor har regeringen av ideologiska skäl svårt att lägga om kursen. Regeringen har börjat komma till insikt om att den snabbt växande offentliga sektorn har medfört att tillväxtförmågan i det privata näringslivet försämrats. Men steget från insikt och förståelse till handling tycks vara alltför stort för socialdemokraterna, som under alla åren i opposition konsekvent hävdade att något behov av utgiftsnedskärningar inte förelåg. Den förda politiken har inneburit att både inflationen och arbetslösheten har ökat . - före devalveringen var inflationstakten i (se diagram 6). Omläggningen av politiken har inneburit att inflationen successivt har stigit till i årstakt. har prisstegringarna inom hela OECD-området fallit från . Det är mycket sannolikt att skulle ha följt med i denna inflationsnedgång, om vi inte devalverat och höjt skatterna. Enligt SPK har devalveringen och skattehöjningarna höjt prisnivån . , efter devalveringen, återstår endast ca hälften av den konkurrenskraftsförbättring gentemot våra konkurrentländer som devalveringen gav. De totala lönekostnaderna, inkl. arbetsgivaravgifter, ökar med i . De genomsnittliga lönekostnadsökningarna i blir endast ca hälften så stora. Skall kunna behålla något av konkurrenskraftsförbättringen, måste våra lönekostnadsökningar ner på samma nivå som i våra konkurrentländer. 1 * * 1983/84.3 sami Nr 91 Konsumentprisindex Förändring i procent från föregående år Källa: SHB. Arbetslösheten är högre än någonsin i modern svensk historia. Den är inte bara högre än den var , den är t. o. m. högre än (se diagram7). 3,av arbetskraften eller ca 150000 människor var arbetslösa . har arbetslösheten stadigt legat mellan 15 000 och 20000 över nivån . trodde regeringen att den öppna arbetslösheten skulle sjunka under loppet av . Utvecklingen pekar åt motsatt håll. Trots en mycket kraftig ökning av konstlad sysselsättning i AMS regi har arbetslösheten fortsatt att öka. Arbetslösheten inkl. de AMS-sysselsatta uppgår f. n. till av arbetskraften. Tvärtemot vad regeringen hävdar har sysselsättningen på den reguljära arbetsmarknaden minskat . sysselsattes 4 074 000 personer på den reguljära arbetsmarknaden, var de 4088000. har sysselsättningen legat på en lägre nivå än . Arbetslösheten i procent Arbetslösa i procent av arbetskraften Källa: Arbetskraftsundersökningar (), Arbetsmarknadsstatistik (). Det allvarligaste i utvecklingen är emellertid den rekordsnabba ökningen av de offentliga utgifterna, de höjda skatterna och den kraftiga ökningen av budgetunderskottet. Enbart de statliga utgifterna har ökat med . Trots massiva skattehöjningar har budgetunderskottet ökat med ca . Den kraftiga expansionen av den offentliga sektorn på utgifts- och inkomstsidan i ekonomin är det allvarligaste missgreppet i regeringens ekonomiska politik. Våra strukturella obalanser har därmed förvärrats och innebär det att vi byggt in ökad inflation och ökad arbetslöshet i ekonomin. De offentliga utgifterna växer snabbare i än i något annat västligt industriland. Den offentliga utgiftsandelen har stigit från . Skattetrycket har ökat med från drygt 50 till i BNP. Industriinvesteringarna kommer att minska med i volym. Detta innebär att investeringsvolymen 1983 kommer att bli endast av nivå. Industrins investeringskvot faller från 1982 till i bästa fall (se diagram 8). Detta innebär att vi får en lägre investeringskvot än någonsin . Industrins investeringskvot 1971-1984 Investeringar/förädlingsvärde. Källa: och . Bostadsbyggandet sjunker ännu mera dramatiskt (se tabell 2). Det har inte byggts så få bostäder som , och bostadsbyggandet förväntas minska ytterligare . Som en följd av bl. a. skatteomläggningen och avdragsbegränsningen har det privatfinansierade småhusbyggandet nära nog upphört. 1983/84:91 18 Lägenheter i påbörjade och inflyttningsfärdiga bostadshus 1980-1984 1 Ett bostadshus anses bli påbörjat den månad då grundbottenbesiktningen ägt rum och/eller de egentliga byggnadsarbetena påbörjats. 2 Då minst tre fjärdedelar av lägenheterna i ett bostadshus befinner sig i ett sådant skick att de kan tas i bruk anses huset vara inflyttningsfärdigt. Anm.: Samtliga siffror är för 1980-1982 avrundade till närmast hela femtiotal. Källor: och . Ljuspunkterna i den svenska ekonomin har varit att exporten ökat snabbt och att industriproduktionen börjat vända uppåt. Det är möjligt att bytesbalansunderskottet kan reduceras till runt i stället för tidigare beräknade . En stor del av denna förbättring är dock en följd av att importen har hållits tillbaka genom sänkta reallöner och extremt låga investeringar. Det strukturella bytesbalansunderskottet är betydligt större än . För att åstadkomma den nödvändiga kapacitetsökningen i ekonomin skulle behöva återvända till den investeringskvot som förelåg . En sådan investeringsuppgång skulle innebära att bytesbalansunderskottet ökar till ca förutsatt att det offentliga utgiftsöverskottet inte dras ned eller att hushållens sparande kraftigt ökar. Industriproduktionen väntas öka . Produktionsökningen sker emellertid från en mycket låg nivå och den innebär endast att vi nu är tillbaka på ungefär nivå. Regeringens nuvarande bedömning av den ekonomiska utvecklingen i innebär framför allt en kraftig neddragning av den ekonomiska tillväxten. räknade regeringen med en ökning av BNP på 1,. Denna tillväxttakt beräknas nu bli . Som en följd av den svaga tillväxten i ekonomin har utvecklingen på arbetsmarknaden blivit klart sämre än vad regeringen tidigare räknat med. Den stora ljuspunkten i den svenska ekonomin är som nämnts att exporten Varuexporten beräknas stiga med . En stor del av detta beror på tillfälliga leveranser av fartyg och petroleumprodukter. Fartygsexporten ökar med och exporten av petroleumprodukter stiger med . Exporten av bearbetade varor exkl. fartyg förutses växa med . Trots den mycket kraftiga ökningen av exporten och en svagt fallande import beräknas tillväxttakten i den totala ekonomin bli förhållandevis låg. Samtliga övriga nordiska länder beräknas få en större BNP-ökning , och den genomsnittliga tillväxten i hela OECD-området beräknas bli mer än dubbelt så hög som den svenska. Minskningen av näringslivets investeringar ser ut att bli större än vad regeringen kalkylerade med . De beräknas minska att jämföra med minus . Övriga faktorer som drar ned tillväxten är att någon omsvängning i lagerinvesteringarna inte kommer att ske samt att privatkonsumtionen nu beräknas minska mer än vad regeringen tidigare räknat med. När det gäller utvecklingen är det värt att notera att regeringens prognos på flera avgörande punkter skiljer sig från . I tabell 3 framgår att regeringen räknar med en tillväxt på 2,. Enligt bedömning, som är gjord nästan , blir tillväxten . Trots att regeringen i sin kalkyl räknat med de föreslagna åtstramningsåtgärderna, vilket inte gjort, beräknas tillväxten bli högre. Import, varor och tjänster 4,5 4,0 Bruttoinvesteringar 0,5 -1.7 därav: industri 8,0 3,6 Statliga myndigheter och affärsverk -2,0 -7,1 Kommuner -2,1 -3,4 Bostäder -6,1 -6,1 Offentlig konsumtion 0,9 0,5 därav: statlig - 1,5 - 1,5 Export, varor och tjänster 5,6 3,8 1 Lageromslag i förhållande till föregående års BNP. Skillnaden i bedömning beror framför allt på att regeringen räknat med en kraftigare exporttillväxt och en större investeringsuppgång. Som framgår av tabell2 hoppas regeringen på en exportökning på 5,trots att världshandeln inte beräknas stiga med mer än . räknar med en exportökning på 3,. Regeringen är mer optimistisk även när det gäller investeringsutvecklingen, framför allt gäller detta industriinvesteringarna. Medan räknar med en investeringsökning på 3,tror regeringen på en ökning med . Att regeringen gjort dessa extra påslag på investerings- och exportprognos innebär att tillväxten nästan fördubblas. Enligt vår bedömning måste regeringens prognos i dessa bägge centrala avseenden betraktas som djärv på gränsen till osannolik. En annan skillnad mellan dessa bägge officiella prognoser är att räknar med en högre inflationstakt , inflation under loppet av 1984 att jämföra med regeringens . Regeringens bedömning baseras på en lönekostnadsökning på totalt medan har antagit i lönekostnadsökning. Eftersom överhängseffekten års avtal är och löneglidningen i bästa fall kan förväntas stanna vid återstår i praktiken i avtalsmässig löneökning i regeringens kalkyl. Eftersom lönekostnadsökningarna i de stora industriländerna beräknas ligga på ligger regeringens löneantagande över den nivå som krävs för att inte en ytterligare försämring av vår internationella konkurrenskraft skall ske. Mot bakgrund av att de av LO presenterade lönekraven innebär en kostnadsökning med framstår regeringens löneantagande som mycket optimistiskt. Skulle LO:s lönekrav realiseras äts en stor del av den kvarvarande devalveringsvinsten upp . Större löneökningar i än i omvärlden ökar behovet av nedskärningar i de offentliga utgifterna. Förutom att utgiftsnedskärningar behövs för att skapa utrymme för en expansion i näringslivet är de också motiverade som instrument för att hålla tillbaka den inhemska efterfrågeökningen . Stora löneökningar innebär ökad konsumtionsefterfrågan och därmed ökad risk för snabbare inflation och försämrad bytesbalans. Konjunkturuppgången löser inte några strukturella problem Den uppgång som skett i den internationella konjunkturen har resulterat i positiva effekter på den svenska utrikeshandeln och därmed på den svenska konjunkturen. En konjunkturuppgång löser dock inte på något sätt de djupgående strukturella problemen i den svenska ekonomin. Så länge de offentliga utgifterna, skattetrycket, budgetunderskottet, regleringarna m. m. fortsätter att öka kommer en konjunkturuppgång bara att leda till en tillfällig förbättring av ekonomiska läge. kande insatser växer oavsett den konjunkturella utvecklingen. Den nu inledda konjunkturuppgången kommer i lika liten utsträckning som konjunkturuppgången 1979/80 att kunna bryta den trendmässiga nedgången i vår ekonomi. Utvecklingen i har inneburit att konjunkturbottnarna blivit allt djupare och konjunkturtopparna allt lägre med en successivt försämrad arbetsmarknadssituation som resultat (se diagram 9). 1 I II I M ' I ' I 1 i M ii LLI I M ! I M 1 H I 1 t I I 1 I I I . '.376137J 1J78 (379 ista lill 1 it2 lill tam 1963 I96.S 1*87 1963 19*5 (770 137. 137 1977 (»73 1« Diagrammet illustrerar resursutnyttjandet inom industrin. Kurvan har erhållits genom sammanvägning av uppgifter om fullt kapacitetsutnyttjande och brist på arbetskraft. Det måste ske en mer genomgripande kursomläggning för att den svenska ekonomin varaktigt skall gynnas av den förbättrade konjunkturen. Annars hotas både konjunkturuppgången och möjligheterna att få ner inflation och arbetslöshet av den växande offentliga sektorn och av det ökade budgetunderskottet. Det blygsamma besparingsprogram som regeringen nu föreslår är helt otillräckligt. Den trendmässiga ökningen av den offentliga utgiftsandelen och budgetunderskottet kommer att fortsätta. Regeringens åtstramningspaket innebär inte bara att den skjuter svårigheterna framför sig. Det ökade skattetrycket förvärrar dessutom de strukturella problemen. Konjunkturuppgången gör det lättare att vidta åtgärder mot de strukturella balansbristema. En betydande neddragning av budgetunderskottet är således möjlig utan att den totala efterfrågan kommer på en alltför låg nivå. I själva verket är en neddragning av budgetunderskottet nödvändig för att konjunkturuppgången inte skall brytas alltför . För att skapa utrymme för ökade investeringar måste staten skära ned sina kreditanspråk, annars pressas räntan upp och den industriella expansionen uteblir. Konjunkturförbättringen har med andra ord ökat kraven på en sanering av statsfinanserna. Den första fasen av regeringens ekonomisk-politiska strategi bestod av devalveringen . Förutom devalveringen har i stort sett ingenting hänt som syftar till att förbättra vårt ekonomiska läge. I stället har regeringen beslutat om nya statsutgifter, ökat skattetrycket och försämrat det statsfinansiella läget. På så sätt har en stor del av de positiva effekter som hade kunnat följa av devalveringen redan försvunnit. Den andra fasen av regeringens ekonomiska politik syftar till att dra ned inflationen till samma nivå som i våra viktigaste konkurrentländer. Om inflationstakten sjunker till skulle den del av devalveringsvinsten som kvarstår kunna bibehållas. För att lyckas med denna andra fas har regeringen bl. a. förutsatt mycket låga avtalsmässiga löneökningar . Med hjälp av en lägre löne- och prisstegringstakt skall vi enligt regeringen häva oss ur den ekonomiska krisen. Grundfelet i denna strategi är att de strukturella bristerna i vår ekonomi negligeras. Låga löne- och prisstegringar är visserligen nödvändiga men långt ifrån tillräckliga. Därutöver krävs för det första en mycket kraftig bantning av de offentliga utgifterna och en neddragning av budgetunderskottet. För det andra krävs en sänkning av skattetrycket så att drivkrafterna bakom arbete, investeringar, sparande och risktagande stimuleras. För det tredje krävs ordentliga systemförändringar som syftar till en omstrukturering av den offentliga sektorn. En ökad privatisering, konkurrens, avgiftsfinansiering och avreglering är nödvändig för att tillväxttakten i vår ekonomi varaktigt skall återställas. Ingenting i regeringens politik tyder på att den klarar att ta itu med problemen i den offentliga sektorn. De av regeringen föreslagna besparingarna är t. o. m. mindre än vad statsskulden ökar med . Dessutom föreslår regeringen rader av skattehöjningar och nya skatter som enbart kommer att minska stimulanserna att arbeta och investera. Trots det kraftigt ökade skattetrycket klarar inte regeringen av att hålla budgetunderskottet för nästa budgetår nere på den redan alltför höga nivån. Den av regeringen föreslagna politiken går rakt emot den som behöver för att lösa de strukturella balansbristerna. Därmed raseras också förutsättningarna för att uppnå målen sänkt arbetslöshet och låg inflation. Utvecklingen av export och bytesbalans kommer att vara gynnsam men detta är inte på något sätt ett tecken på att de långsiktiga obalanserna i vår ekonomi skulle vara på väg att rättas till. Att utrikeshandeln förbättras är normalt i inledningen av en konjunkturuppgång. förbättrades lika kraftigt i den då inledda konjunkturförändringen. Det är med andra ord viktigt att skilja på den förbättring som följer av en helt vanlig konjunkturuppgång från den utveckling som är ett resultat av regeringens ekonomiska politik. En central utgångspunkt för regeringens strategi sägs vara behovet av stabila förutsättningar för att åstadkomma en långsiktig expansion av produktion, investeringar och sysselsättning. Vidare påpekas mycket riktigt att budgetunderskottet innebär ett hot mot en framgångsrik stabilisering av pris- och kostnadsutvecklingen. Trots dessa utgångspunkter ändrar regeringen förutsättningarna för en stabil expansion genom att rader av skattehöjningar kontinuerligt föreslås. Dessutom har regeringen nu lagt fram ett förslag om löntagarfonder som radikalt kommer att ändra förutsättningarna för produktion, investeringar och sysselsättning. Det växande budgetunderskottet tycks regeringen inte heller ha någon kraft att göra någonting åt. Slutsatsen blir att regeringen inte uppfyller sina egna grundläggande förutsättningar för en framgångsrik ekonomisk-politisk strategi. 7.2 Inflation och arbetslöshet Moderata samlingspartiet delar regeringens åsikt att en neddragning av inflationstakten är en central uppgift för den ekonomiska politiken. Det går inte att få ned arbetslösheten om inflationstakten inte först sänks. Detta har moderata samlingspartiet länge hävdat. I valrörelsen sade vi att högre lönekostnadsökning i än i omvärlden skulle leda till 20000 fler arbetslösa på två . Regeringen hävdar nu att högre inflationstakt leder till en sysselsättningsminskning på 15000-20000 personer . Det är välkommet att även regeringen anammat den gängse synen på sambandet mellan inflation och arbetslöshet. En sänkning av inflationstakten från till som konjunkturen fortsätter att förbättras strider mot all tidigare erfarenhet. För att en så drastisk sänkning av inflationstakten skall vara möjlig måste den ekonomiska politiken snabbt läggas om. har f. n. en hemmagjord inflation genom devalveringen, skattehöjningarna och budgetunderskottet. I en uppåtgående konjunktur kan den inflation som orsakas av den offentliga utgiftsexpansionen och budgetunderskottet samt marknadernas bristande flexibilitet förväntas öka. Den inhemska efterfrågeökningen samt penningmängdens tillväxt bör hållas nere för att inflationstakten skall kunna bemästras. Den successiva försämring som skett av arbets- och kapitalmarknadernas funktionsduglighet kommer att verka inflationsdrivande i ett förbättrat konjunkturläge. Den otillräckliga lönespridningen, skatte- och bidragssystemet, regleringarna m. m. kommer att leda till flaskhalsproblem när kapacitetsutnyttjandet ökar. Regeringen är medveten om detta problem, men det enda man föreslår är ett nyrekryteringsstöd för arbetskraft inom Denna åtgärd har i sammanhanget endast kosmetisk karaktär. Vi har fortfarande en otillräcklig lönespridning. Marginalskatteomläggningen urholkas, det redan begränsade inflationsskyddet sänks ytterligare och subventionspolitiken fortsätter att låsa fast arbetskraft och kapital i nedåtgående företag. Kapitalets rörlighet har försämrats genom borttagandet av lindringen i dubbelbeskattningen och den tillfälliga utdelningsskatten. Sänkningen av bolagsskatten är inte tillräcklig för att motverka de försämringar som införts. Regeringen saknar en trovärdig politik för att bekämpa inflationen, trots att den prioriterar just detta område. Antiinflationspolitiken består dels av att man föreslagit alltför begränsade utgiftsnedskärningar samt maximal uppräkning på för en mindre del av de utgifter som påverkas av inflationen, dels av att man i sina kalkyler antagit låga avtalsmässiga löneökningar. Dessa insatser räcker inte. Budgetunderskottet dras inte ned, i praktiken görs ingenting åt marknadernas bristande flexibilitet och den föreslagna avindexeringen av vissa utgifter är otillräcklig för att bryta de rådande inflationsförväntningarna. Dessutom fortsätter regeringen att vidta åtgärder på skattesidan som höjer inflationstakten i stället för att sänka den. Skattehöjningarna försämrar också arbets- och kapitalmarknadernas flexibilitet när motsatsen behövs. Moderata samlingspartiet förordar en mycket stram ekonomisk politik för att få ned inflationstakten. En neddragning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottet har en avgörande betydelse för våra möjligheter att nedbringa prisstegringarna. Att dra ned budgetunderskottet genom utgiftsnedskärningar är nödvändigt också för att tillväxtmöjligheterna och sysselsättningen i det privata näringslivet skall kunna förbättras. Till skillnad mot regeringen förordar vi lägre skatter som ett sätt att bekämpa inflationen och stimulera sysselsättningen. Vi föreslår sänkta löneoch marginalskatter och vi säger nej till nästan alla de skatteskärpningar som regeringen föreslår. För att komma till rätta med inflationsdrivande och arbetslöshetsskapande lönehöjningar förordar vi en politik som innebär att arbetsmarknadens parter tar ansvar för sysselsättningen. Regeringen kan inte ta ansvar för någonting som den inte själv kan kontrollera. Den fria förhandlingsrätten är en frihet under ansvar. Vår politik med systemförändringar i den offentliga sektorn leder till ökad konkurrens och effektivitet.