mot · G6022107 · 1983-01-25 00:00:00 — Central planering, styrning och myndighetsutövning kom att prägla utvecklingen mera än den enskildes oberoende och företagsamhetens förmåga till förändring och förnyelse. Nätet av förbud och förordningar, fördomar och fackliga restriktioner blev allt finmaskigare. Öppenheten, initiativkraften och förmågan till förändringar försvagades. 1.5 Moderat strategi för frigörelse En strategi för att lösa det kommande decenniets problem måste därför präglas av en liberal frigörelse. Politiken måste syfta till att stärka den enskilde och familjen i stället för att stärka staten och politikerna. En sådan ny reformpolitik måste inriktas på att åstadkomma en gradvis avreglering och avpolitisering av samhället-att göra det friare och öppnare. Den enskilde individen måste ges ökat inflytande över och ansvar för sin egen och sin familjs tillvaro. De motioner som moderata samlingspartiet väckt till årets riksdag präglas alla av strävanden att fullfölja denna strategi. I dessa föreslås reformer som har det gemensamt att de genom en successiv frigörelse på olika samhällsområden på en gång bidrar till en mindre styrd och reglerad tillvaro för de enskilda människorna och deras familjer och till återställd ekonomisk balans, därför att miljoner enskilda svenskars initiativförmåga och vilja till ansvarstagande bättre tas till vara. Det är vår övertygelse att ökad valfrihet och större ekonomisk frihet gör starkare ekonomiskt och socialt. Tillgängliga resurser används där de behövs och efterfrågas av de enskilda medborgarna. Den enskildes ökade möjligheter att låta de egna önskningarna prägla tillvaron för sig själv och familjen förstärker den politiska värdegemenskapen och skapar utrymme för det verkliga sociala engagemang som bygger på varje individs personliga ansvar för sin nästa. På bostadsområdet ger ägandet ett personligt ansvar för boendemiljön. Vi vårdar det vi äger själva. Det vi själva äger kan vi också påverka. Att äga är att ta ekonomiskt och socialt ansvar. Så befrias också stat och kommun från stora kostnader i form av subventioner och hämmande byråkrati. På familjepolitikens område är ökad valfrihet detsamma som ökat självbestämmande för den enskilda familjen och lägre kostnader för stat och kommun. Inga centrala regleringar och påbud kan fördela knappa tillgångar för barnomsorgen bättre än den fördelning som sker via de enskilda familjernas fria val. Frihet från centralstyrning via stat och kommun är detsamma som möjligheter till en god barnomsorg anpassad till egna behov och önskemål. På socialpolitikens område saknas ofta förutsättningar för den enskilde att ta det ansvar för sina närmaste som han eller hon skulle vilja ta. De frivilliga insatsernas styvmoderliga behandling från de politiska partiernas och myndigheternas sida har gjort det sociala ansvarstagandet alltför mycket till statens och kommunernas angelägenhet och alltför litet till varje människas ansvar. Gemenskap mellan individer är alltid att föredra framför solidaritet via ombud i förvaltningar och de stora kollektiven. tar den enskilde ansvar när stat och kommun inte räcker till. I det genuint mänskliga samhället är det tvärtom. På skolans område sätter vi moderater kunskapsförmedlingen i centrum därför att kunskaper är den enskildes viktigaste tillgång i livets alla skeden. Vårt samhälles styrka beror på de enskilda medborgarnas förmåga att utveckla sin skaparglädje, sin initiativrikedom och på den enskildes möjligheter att ta ett eget ansvar. Allt detta beror i sin tur på det arv av kunskaper och färdigheter den äldre generationen förmår att förmedla till sina barn. Ny kunskap föds ur de äldres erfarenheter och vetande. En generation som tvingas ägna sitt vuxna liv åt att på nytt erövra det förflutna förlorar förmågan att erövra framtiden. På rättighetsområdet måste samhället vara så uppbyggt, att det är den enskildes möjlighet att hävda sin rätt som går före statens ständiga strävan att utvidga sin makt och sina befogenheter. Det grundlagsskydd för vissa viktiga fri- och rättigheter som infördes av den borgerliga majoriteten innebar en av denna periods principiellt viktigaste landvinningar. Men måste arbetet för en återupprättad rättsstat och ett fastare skydd för den enskildes rätt gentemot stat och annan överhet åter träda i förgrunden. Ett samhälle där facket utesluter dem som vill göra egna insatser för sin yrkesutövning, och där lagstiftning som kommer ett totalt upphävande av rättsstaten nära kan införas utan omfattande protester - som t. ex. generalklausulen i skattelagstiftningen - är ett samhälle där värnet för friheten allvarligt håller på att försvagas. Grundvalen för det fria och öppna samhället, och därmed också för vårt demokratiska samhällssystem, är en fri ekonomi byggd på enskild äganderätt till produktionsmedlen. Den enskildes valfrihet att konsumera efter egna önskemål sammanhänger ytterst med dennes frihet att kunna producera. Välfärd föds ur vår förmåga att producera effektivare än andra. Det gäller det enskilda hushållet lika väl som folkhushållet. Att slå vakt om marknadsekonomin och försöka utveckla denna är således en uppgift som inte bara kan begränsas till att slå vakt om valfriheten på konsumtionsvarumarknaden. Marknadsekonomin är framför allt ett ekonomiskt system för en effektivare produktion mätt med det enda möjliga måttet - den enskildes egna önskemål om tillgång till varor och tjänster. En politik för frigörelse som stärker den enskilde och familjen är därför också en politik som stärker våra produktionsförutsättningar i . Ytterligare kollektivisering och politisering försvagar produktionens driv krafter därför att det försvagar den enskilde. Under ännu kanske konsumtionen kan hållas uppe på en hög nivå, men förr eller senare kommer den allt svagare produktionsförmågan att tvinga fram en allt hårdare åtstramning av konsumtionen. Ingen blir rikare av att konsumera mer. Rikedom skapas bara genom produktion. Också denna sanning gäller individen lika väl som kollektivet. Det är denna i grunden liberala syn som utgör basen för moderata samlingspartiets politik. Liberalismens frihetspatos och reformsträvanden förenas med konservatismens ansvar och krav på samhällsgemenskap. Detta utgör en syntes av de stora ideologier som i västerlandet visat sig vara den enda möjliga grunden för en utveckling som förmår att kombinera socialt och ekonomiskt framåtskridande med yttre och inre frihet. Denna politik är nödvändig för att lösa de problem som den socialdemokratiska utvecklingsmodellens strukturkris fört in vårt land i. Den utgör det klara alternativet till en alltmer kollektivistisk och socialistisk socialdemokrati. Men den är också nödvändig, därför att den erbjuder den enda vägen för att fullt ut tillvarata de många möjligheter som framtiden kommer att innebära. Endast ett samhälle som förmår att förändra sig självt genom medborgarnas egna initiativ och deras egen strävan efter ansvar förmår att utnyttja de möjligheter till socialt framåtskridande, ekonomisk trygghet och ökad frihet som de kommande decennierna kommer att erbjuda. Det är inte bara för att lösa dagens problem, utan i minst lika stor utsträckning för att kunna tillvarata morgondagens möjligheter, som den politik som moderata samlingspartiet företräder är en nödvändighet. Bedömningarna av den internationella ekonomiska utvecklingen har successivt reviderats nedåt. Den internationella ekonomiska utvecklingen präglas f. n. inte av något normalt konjunkturförlopp. En del av nedgången förklaras av strukturella faktorer. Den långsiktiga tillväxttrenden tycks ha brutits i många ekonomier, som flertalet västländer är villiga att acceptera en inflationsgenererande stimulanspolitik. Ute i världen talas det allt oftare om att vi kan stå inför en depression av 1930-talskaraktär. Att industriländernas tillväxtprognoser har reviderats nedåt beror till stor del på att man felbedömt exportmöjligheterna. minskade världshandeln med till följd av en kraftig nedgång i OPEC:s och de icke oljeproducerande import. Den restriktiva ekonomiska politik som bedrivits i flertalet i-länder har också bidragit till den svaga utvecklingen av världshandeln. Det växande antalet och östländer med betalningsbalansproblem bidrar till den svaga utvecklingen av världshandeln. är det sannolikt att BNP-utvecklingen i och därmed tillväxten i världshandeln blir något bättre än . Detta förutsätter dock att konjunktursituationen förbättras i och . Prognos för utvecklingen i OECD-området -0,5 Arbetslöshet, milj. människor Sorn framgår av tabell 1 minskade världshandeln . väntas en svag ökning. Regeringen räknar med en ökning på , vilket enligt vår mening är en alltför optimistisk bedömning. Det finns en uppenbar risk för att utvecklingen av världshandeln blir svagare än vad som förutses. Flera statshandelsländer (, osv.) har stora problem med att betala räntor och amorteringar på sina utlandslån. Även vissa utvecklingsländer (, , m. befinner sig i en utsatt position. Dessa länders betalningssvårigheter minskar kreditutrymmet, vilket verkar återhållande på världshandeln. Den ökade protektionismen verkar i samma riktning. I propositionen sägs: Huvudorsaken till den långvariga stagnationen är att den ekonomiska politiken i de stora ensidigt kommit att inriktas på inflationsbekämpning. Detta är enligt vår mening ej en korrekt beskrivning av orsakerna stagnation i västvärlden. Den grundläggande förklaringen till stagnationen står i stället främst att finna på den strukturella sidan av ekonomin. Framväxten av den offentliga sektorn har hållit tillbaka de autonoma tillväxtkrafterna i ekonomin. Höjda skatter har brutit ner de ekonomiska drivkrafterna, regleringar och tilltagande byråkrati har minskat dynamiken och flexibiliteten, utbyggnaden av den offentliga sektorn har lett till en felaktig lönestruktur etc. De kraftiga oljeprishöjningarna och därmed sammanhängande efterfrågeförändringar har ökat kraven på strukturomvandling. En betydande överkapacitet har uppstått inom en rad branscher. Om dessa strukturella stagnationsorsaker har finansplanen ingenting att säga. Att regeringen inte korrekt analyserar orsakerna till den internationella stagnationen medför att den tillväxtstrategi som förordas blir starkt förenklad. Att ta sig ur krisen via en exportledd expansion kommer inte att gå, om problemen har mer djupgående orsaker. Mot den bakgrunden är det också fel av regeringen att använda alla de medel som står oss till förfogande för att försöka förmå andra länder att lägga om politiken i mera expansiv riktning. Om inte västvärldens länder kommer till rätta med sina grundläggande strukturproblem, kommer en expansiv politik bara att leda till fördjupade finansiella obalanser och ökad inflation. Enligt moderata samlingspartiet är de anmärkningsvärt att regeringen med alla medel skall försöka pådyvla andra länder en traditionell expansiv politik, som varje gång den prövats misslyckats. I , det enda land som fört en expansiv politik , har den socialistiska regeringen nu tvingats genomföra en åtstramning. Regeringen tycks tro att det enda felet med expansiva försök var att inte alla västländer gjorde på samma sätt. Det går inte, vare sig globalt eller i enskilda länder, att expandera sig ur krisen. Den bristande flexibiliteten i västvärldens ekonomier, den övertunga offentliga sektorn och de övriga stagnationsorsakerna måste först angripas. Eftersom låg inflationstakt är en förutsättning för att varaktigt komma till rätta med de strukturella bristerna ges kampen mot inflationen högsta prioritet i de stora industriländerna. Det finns ingen anledning att räkna med en stabil tillväxt i världsekonomin så länge inflationen inte långsiktigt bemästrats. Av samma orsak finns det ej heller någon anledning att räkna med en allmän underskottspolitik för att öka tillväxten. ekonomiska problem - förlorad utvecklingskraft Balansbristerna i den svenska ekonomin är stora. Vi har haft stora och växande underskott i statsbudget och bytesbalans. Inflationstakten har varit alltför hög och arbetslösheten har trendmässigt stigit. Det föreligger ingen större skillnad mellan regeringen och moderata samlingspartiet vad gäller centrala mål för den ekonomiska politiken som att få ner underskotten, att bekämpa inflationen samt att öka i första hand industrisysselsättningen. Regeringen har dock varken i den aktuella propositionen eller i krispropositionen gjort någon djupare analys av de bakomliggande orsakerna till den dåliga ekonomiska tillväxten. Den industriella stagnationen sägs endast vara en följd av den svaga internationella utvecklingen samt otillräckliga konkurrenskraft. De strukturella orsakerna förbises helt och hållet. Till betydande del beror stagnationen på att de underliggande utvecklingskrafterna har försvagats. Den nedsatta tillväxtförmågan i det privata näringslivet sammanhänger med den alltför snabbt växande offentliga sektorn och den försvagning av marknadsekonomin som därav följer. Ökade offentliga utgifter och skatter har brutit ned drivkrafterna i vår ekonomi. Det svenska skatte- och bidragssystemets utveckling har fått negativa följder på människornas och företagens vilja att spara, investera och arbeta. På väsentliga områden har marknadsekonomin begränsats, upphävts eller snärjts in genom ett växande antal regleringar och utbyggd byråkrati. Den svenska ekonomin har därmed successivt förlorat den flexibilitet och anpassningsförmåga som den hade . För marknadsekonomin är det en viktig uppgift att alstra ny företagsamhet och nya investeringar. Den enskilda människans initiativförmåga och kreativitet är avgörande för framgången i alla ekonomiska system. Det ekonomiska livet växer inte av sig självt eller genom statliga ingripanden. Det blomstrar om det finns personer som är villiga att ta risker, att förvandla idéer till företag och att ge innan de vet vad de får tillbaka. Företagarna har med andra ord en ledande och initierande roll vid framlockandet och skapandet av nya investeringar och företagsidéer. Nyckeln till framgång i vår ekonomi ligger i att vi kan skapa en ekonomisk miljö, som gynnar framtagandet av nya produkter och nya affärsidéer. Det är meningslöst att som socialdemokraterna försöka bedriva efterfrågepolitik om inte utbudet, dvs. produktionsprocessen, fungerar. För att produktionen skall fungera måste i första hand de enskilda producenternas motiv och drivkrafter vara tillräckliga. Utformningen av vårt skattesystem är en huvudorsak till att vi fick en ny inriktning av resurserna. Placeringar i fast egendom, konst, frimärken, diamanter etc. gynnades framför investeringar i industrin. Den offentliga sektorn har också skapat felaktiga incitament genom att underskotten och skattesystemet starkt bidragit till att avkastningen på reala investeringar trendmässigt har fallit som avkastningar på finansiella placeringar (t. ex. statsobligationer) trendmässigt ökat. Så länge penningmarknadsräntan överstiger realräntan kommer vi inte att kunna bryta stagnationen. Den offentliga sektorns expansion har inte bara inneburit att kapitalet blivit dyrare för näringslivet. Expansionen har också drivit på löneutvecklingen i den offentliga sektorn, vilket gjort det svårare och dyrare för industriföretagen att konkurrera samt minskat intresset bland de unga att arbeta i industrin. En ytterligare orsak till att vår utvecklingskraft har försvagats är att subventionerat utbud har förstört efterfrågan. Subventioneringen av bostadsbyggandet, livsmedelsproduktionen, krisföretagen etc. har lett till att produktionsresurser har låsts fast i dessa näringsgrenar. Den snabbt växande subventioneringsgraden har inneburit en relativ diskriminering av den icke krisdrabbade industrin. Subventioneringen innebär att resurser har förbehållits de skyddade sektorerna i ekonomin samt de nämnda krisbranscherna. Hade inte så skett skulle en större del av den totala efterfrågan ha riktats mot de friska delarna av näringslivet. Dessutom skulle arbetskraft och kapital i större utsträckning ha funnits tillgängligt för livskraftiga företag. De snabbt växande subventionerna har med andra ord bidragit till en undanträngning av industriell verksamhet. Den växande subventioneringen har liksom skattesystemet och reglering arna försvagat den svenska ekonomins anpassningsförmåga. Vår bristande förmåga att genomföra den nödvändiga strukturella anpassningen har minskat ekonomins tillväxtmöjligheter. De efterfrågeförändringar som skett till nackdel för bl. a. krisföretagen nödvändiggör en omstrukturering av vår ekonomi. Tillväxtkraften i ekonomin har också försvagats genom att arbetsmarknadens funktionsduglighet försämrats . Arbetskraftens rörlighet har påtagligt minskat till följd av höjda marginalskatter, trygghetslagstiftning, det sociala skyddsnätet, låglönesatsningar m. m. Det finns även stora brister i kapitalmarknadens funktionssätt. Ett exempel är att dubbelbeskattningen av aktieutdelningar hindrar kapitalets rörlighet genom att incitamenten att återinvestera vinsterna i de företag där de intjänats ökar. Detta gör det svårare för nya företag att attrahera kapital som det tillåter nedåtgående företag att finansiera defensiva investeringar. Det centrala problemet på kapitalmarknaden är dock att det växande budgetunderskottet håller uppe räntenivåerna och pressar undan reala investeringar. Övriga marknaders funktionsduglighet har också försämrats genom att regleringar och hinder genomförts på alltifrån bostadsmarknaden till barnomsorgen. Stigande skatter, bidrag och subventioner, regleringar och byråkrati reducerar utbud och efterfrågan genom att underminera den produktion från vilken all verklig efterfrågan härstammar. Köpkraft uppstår genom produktivt arbete på alla nivåer. Finns inte väl fungerande produktionsförhållanden och marknader stagnerar produktionen. är den samlade efterfrågan ett resultat av produktionen, inte av statens politik. Det enda sättet för utgifts- och skattepolitiken att påverka realinkomsterna är att förändra producenternas drivkrafter. Om inte drivkrafterna ändras till att gynna arbete framför fritid, investeringar framför konsumtion, produktiva placeringar framför frimärken och diamanter, beskattad framför obeskattad verksamhet kommer inte stagnationsorsakerna i den svenska ekonomin att försvinna. kan inte föra en annan politik än omvärlden. Även vi måste vidta interna anpassningsåtgärder. Eftersom underskottsproblemen i är allvarligare än i flertalet andra industriländer är kraven på styrkan i vår interna anpassning större. Vi måste spara mer, sänka skatterna mer, avreglera i större utsträckning etc. än i många andra industriländer. Den socialdemokratiska regeringen vill däremot göra tvärtom. I propositionen föreslås en politik med ökade offentliga utgifter som huvudbeståndsdel. Detta kan enbart förvärra vår redan tidigare mycket besvärliga situation. 4.1 Devalveringen - den tredje vägen försökte regeringen framställa devalveringen som främst en följd av ett alltför stort valutautflöde. I finansplanen erkänner dock socialdemokraterna att devalveringen är huvudelementet i regeringens ekonomisk-politiska strategi. Devalveringen skönmålas som tidigare utan saklig grund. Den hade kunnat undvikas. Men det hade förutsatt oförändrade eller något sänkta arbetsgivaravgifter, fortsatta besparingar i de offentliga utgifterna och uteblivna skattehöjningar. Socialdemokraterna förordade i valet en rakt motsatt politik. Moderata samlingspartiet lade däremot fram ett program, som om det hade förverkligats, hade gjort det möjligt att undvika devalveringen. Beskrivningen av devalveringen som en offensiv ekonomisk-politisk åtgärd är felaktig. En devalvering är aldrig offensiv. Inte ens i de fall den kan utgöra ett försök att skapa en undervärderad krona är den att betrakta som offensiv på grund av effekterna på inflationen, budgetunderskottet, statens och företagens skulder etc. Den bekräftar endast att landet kommit i otakt med den internationella utvecklingen. Dess politik har inte anpassats efter dess produktionsförmåga och den internationella konkurrensens krav. problem är som nämnts huvudsakligen strukturella och sammanhänger med ökade offentliga utgifter och skatter, regleringar m. m. Det är dessa strukturella stagnationsorsaker som måste angripas. Om så inte sker kvarstår svårigheterna - hur många och hur stora devalveringar än genomför. Devalveringen sägs skapa förutsättningar för att få ett slut på de senaste årens återkommande valutakriser. Eftersom det är den femte devalveringen ligger det närmare till hands att omvärlden kommer att betrakta devalveringar som det svenska sättet att försöka lösa våra interna problem. I propositionen sägs nästan ingenting om devalveringens nackdelar. En följd är ett minskat internationellt förtroende för den svenska kronan. Devalveringen innebär i praktiken att statsmakterna befriar arbetsmarknadens parter från deras ansvar för produktion och sysselsättningsutveckling. Därigenom förstärks återigen den rådande föreställningen att den fulla sysselsättningen endast är regeringens ansvar. Allmänheten och arbetsmarknadens parter lockas att se växelkursförändringar som bekväma konfliktlösningar. Eftersom regeringen ändå alltid griper in behöver löntagarnas organisationer inte hålla tillbaka lönekraven. För arbetsgivarna framstår det som enklare att acceptera höga lönekostnader, vilkas effekter på lönsamheten ändå devalveras bort, än att riskera konflikt på arbetsmarknaden. Genom det s. k. offensiva momentet - viljan att skapa en undervärderad krona - skiljer sig denna devalvering från de devalveringar som vidtogs 1** 1982183. 1977 och 1981. Dessa godtogs av de internationella samarbetsorganisationerna och fick ett gott betyg. Den nu aktuella devalveringen betraktas däremot som en konkurrensdevalvering vilken fått ersätta inhemska insatser för att hålla priser och löner nere. Därigenom är risken uppenbar att bidrar till instabilitet i det internationella betalningssystemet. Att som föredöme för höstens devalvering åberopa 1931 och devalveringar är ingenting annat än nostalgi. Devalveringen är ett uttryck för en förenklad tillväxtstrategi som negligerar de strukturella svagheterna. Att devalveringar bidrog till en snabb tillväxt i ekonomin beror till stor del på att de underliggande utvecklingskrafterna då fortfarande var intakta. saknas de ekonomiska förutsättningarn för att lyckas med en kraftig devalvering. Regeringen har valt en tidpunkt för devalveringen, då företagens utländska marknader snarare krymper än växer. Det minskar företagens benägenhet att sänka sina priser. Relativprissänkningen på svenska produkter riskerar därför att bli mindre än den regeringen räknat med. Hade devalveringen kommit i en uppåtgående konjunktur hade förmodligen företagens benägenhet att sänka priserna varit större. En devalvering missgynnar på kort sikt de företag som har en stor andel utlandsfinansiering. Nya teknologiintensiva företag, som vuxit fram och därefter snabbt expanderat, har i relativt stor omfattning finansierat sin utbyggnad på utländska kapitalmarknader. Dessa företag får uppleva devalveringseffekterna huvudsakligen på sin skuldsida. Enbart företagens medels- och långfristiga skulder till utlandet ökade genom devalveringen med . gynnas de företag som har framtiden bakom sig, t. ex. krisföretagen i basindustrier. Dessa företag arbetar ofta på en marknad med ett världsmarknadspris i utländsk valuta. Devalveringen innebär då att intäkterna och därmed vinsterna ökar. I propositionen anges regeringens ekonomiska politik som en tredje väg. Denna väg sägs vara varken åtstramningspolitik eller expansionspolitik. I stället innebär den enligt regeringen att vi både sparar och arbetar oss ur krisen. Den s. k. tredje vägen innebär dock ingenting annat än att en mycket hård åtstramning läggs på den privata sektorn. Denna åtstramning motverkas av en expansion i de offentliga utgifterna. Den inhemska åtstramningen går ensidigt ut över de löntagare som måste arbeta ur krisen.