mot · G6022432 · 1983-05-10 00:00:00 — m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /84, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1982/83:150) anser att den begynnande uppgången i det internationella konjunkturläget måste utnyttjas för att ta krafttag mot de ekonomiska obalanserna i . Uppnådda konkurrenskraftsförbättringar för näringslivet måste bevaras, vilket kräver att inflationen i dämpas. Regeringens politik innehåller inga konkreta åtgärder som gör en sådan utveckling sannolik. Ökningstakten i de offentliga utgifterna måste begränsas, så att budgetunderskottet kan minskas. Regeringens politik saknar besparingsförslag. anvisar besparingsförslag som leder till att budgetunderskottet blir lägre än regeringens. Detta är ett nödvändigt inslag i kampen mot inflationen. Regeringens analys negligerar helt sambandet mellan real och finansiell utveckling i samhället. Målet om en inflation på blir därigenom tyvärr bara önsketänkande. avvisar förslaget att höja energiskatter från . Höjda skatter betyder bortfall av köpkraft och efterfrågan och leder till att arbetslösheten ökar. säger nej till den föreslagna höjningen av bensinskatten och kilometerskatten. Den innebär ökade pålagor på näringslivet och motverkar rörligheten på arbetsmarknaden. Energipolitiska överväganden leder till att olje- och elskatten bör höjas för att finansiera skattereformens andra steg. Det finns annars risk att investeringar i oljebesparande anläggningar försenas med tanke på den kraftiga internationella oljeprissänkningen. Marginalskattereformens fullföljande är ett nödvändigt inslag i en politik för vitalare marknader. kräver att den inte urholkas genom regeringens oförmåga att dämpa inflationen och vill därför återinföra det automatiska inflationsskyddet. Vi menar också att ytterligare sänkningar av marginalskatterna bör vidtas efter 1985. kan aldrig acceptera att arbetslösheten används som ett medel för att häva andra ekonomiska obalanser. På grund av stor ledig kapacitet inom näringslivet kommer arbetsmarknadsläget att förbli mycket ansträngt trots den ökade internationella efterfrågan. Åtgärder för att stimulera sysselsättningen krävs därför. anvisar totalt för kampen mot arbetslösheten. Däri innefattas beredskapsarbeten, tidigareläggning av statliga byggen och ökat regionalpolitisk! stöd, samt nära med en mera offensiv och framtidsinriktad innebörd. Det gäller framför allt stöd till ungdomarnas arbetsmarknad samt stimulanser till småföretagen. vill därigenom premiera den långsiktiga och stabila sysselsättningen. För att undvika att mängden beredskapsarbeten etc. växer och växer måste dels den ekonomiska politiken förändras enligt de riktlinjer dragit upp, dels de sysselsättningsskapande åtgärderna på kort sikt ges en mer offensiv och näringslivsbetonad inriktning. Det är inte inom den offentliga sektorn utan inom det privata näringslivet som de stabila framtida arbetstillfällena skall skapas. Den allmänna löneavgiften om bör slopas för de ungdomar som företagen anställer fr. o. m. . Vidare föreslås att ungdomar som väljer att på egen hand starta verksamhet i form av egen rörelse ges ekonomisk stimulans genom att de befrias från skyldigheten att erlägga socialförsäkringsavgifter . Vidare föreslår vi att förmögenhetsskatten på arbetande kapital i små och medelstora företag slopas från . Dessutom bör allt nyföretagande temporärt befrias från den allmänna löneavgiften på . anser att det är genom stimulanser till start av nya företag som framtidstro och tillväxt befrämjas. Förslaget om kollektiva löntagarfonder är ett hot mot detta, som måste avvisas. Regeringen utgår i kompletteringspropositionen från att det internationella konjunkturläget uppvisar vissa tecken på återhämtning. Bedömningarna sammanfaller i huvudsak med dem som gjorts och görs i andra svenska och utländska ekonomiska rapporter. Möjligen är siffrorna i den reviderade finansplanen något litet mer optimistiska beträffande tillväxten i än genomsnittet för andras bedömningar. Det är dock mycket möjligt att dessa förhoppningar kommer att infrias. Det är framför allt utvecklingen i som tyder på att en uppgång kommer under loppet av 1983. Lagren har där slutat att minska och den sänkta inflationstakten medför en realinkomstökning som stimulerar den privata konsumtionen och bostadsbyggandet. Industriproduktionen i har också ökat . På litet är emellertid utvecklingen fortfarande osäker. Risk finns att penningpolitiken i åter läggs om i åtstramande riktning, med räntehöjningar som följd. I stor utsträckning är denna risk beroende av hur det amerikanska budgetunderskottet utvecklas och den därmed följande likviditetsökningen i ekonomin. Detta innebär att man måste vara försiktig med bedömningen av den pågående uppgången i kan bestå. Även i finns vissa tecken som tyder på att konjunkturavmattningen har avstannat. Bottenläget skulle därmed ha passerats, och en försiktig uppgång kunna komma till stånd. Detta gäller t. ex. och några ytterligare länder. En väsentlig faktor bakom uppgången är den kraftigt sjunkande internationella inflationen. Prisstegringarna hade sjunkit till i , i , i och i . Genomsnittet för låg på . I flertalet länder väntas det sjunka ytterligare . En viktig orsak till den sänkta inflationstakten är naturligtvis de kraftigt sjunkande oljepriserna. Det finns emellertid knappast anledning att räkna med fortsatta oljeprissänkningar, utan det mest troliga är att oljepriserna nu stabiliseras på nuvarande nivå. Utvecklingen därefter är osäker. Det faktum att oljepriserna sannolikt slutar att sjunka innebär att de prissänkningsimpulser som kommer därifrån bortfaller. Detta innebär förmodligen att den ekonomiska politiken utomlands kommer att förbli restriktiv för att inte äventyra den uppnådda sänkningen av inflationstakten. Sammanfattningsvis kan man notera en viss återhämtning i den internationella konjunkturen på kort sikt, men en viss osäkerhet om huruvida denna uppgång kommer att hålla i sig . Kritik av regeringens ekonomiska politik räknar regeringen nu med en något större ökning av BNP, . Inflationen uppskattas till , vilket är en sänkning jämfört med tidigare. Huvudorsaken bakom denna är de sjunkande oljepriserna och den sänkning av räntenivån som skett internationellt. Bedömningen grundar sig på ökad efterfrågan inom den konkurrensutsatta sektom. Det förbättrade konkurrensläget som är en följd av devalveringarna 1981 och 1982 och den internationella uppgången innebär att exportprognosen har höjts något, till . Den åtstramning av den inhemska efterfrågan som redovisades i finansplanen har försvunnit, till största delen på grund av den något lägre prisstegringstakt som förutses och den därmed sammanhängande mindre sänkningen av den privata konsumtionen. Regeringen talar om det s. k. andra steget som skall inledas, med huvudinslag i form av kamp mot inflationen. Det sägs vara ett mål för den ekonomiska politiken att inflationen 1984 sjunker till . Man talar mycket om olika åtgärder som man - kanske - kommer att föreslå eller i budgetpropositionen 1984. I stort sett bygger emellertid hela politiken på att inflationen av sig själv skulle sjunka till 1984, eftersom det inte redovisas några som helst konkreta åtgärder som skulle kunna medverka till att målet nås. välkomnar den verbala kamp mot inflationen som regeringen 1* 1982183. ger uttryck för. Vi menar däremot att det är mycket otillfredsställande att de många orden i kompletteringspropositionen inte följs upp av konkreta åtgärder. Det finns t. ex. inga konkreta förslag i samband med den s. k. avindexeringen. Det finns inga konkreta andra besparingsförslag i budgeten. Det redovisas ingen lösning på problemet med finansiering av budgetunderskottet och den därmed sammanhängande stora likviditetsökningen och press uppåt på penningmängd och ränta. Bristen på konkreta förslag innebär att regeringen bygger sin ekonomiska politik på en förhoppning om lägre inflation framöver. Den ekonomiska politiken är helt enkelt inte utformad så att den leder fram mot målet. anser i stället att den nuvarande internationella konjunkturuppgången måste utnyttjas för att återuppta den sanering av ekonomin som avbröts i samband med regeringsskiftet. Uppgången på våra exportmarknader och den hittillsvarande förstärkningen av industrins konkurrenskraft innebär att större steg mot ekonomisk balans nu kan tas utan att medföra sådana påfrestningar på sysselsättningsläget som ofelbart blir följden om de skulle sättas in först i ett vikande konjunkturläge. Vi utvecklar i det följande mera utförligt vilka åtgärder sorn krävs - det gäller i huvudsak begränsningar i de offentliga utgifternas ökningstakt. Det finns annars ingen möjlighet att åstadkomma en sänkning av inflationstakten och mer bestående ökning av produktion och sysselsättning. Det finns i detta sammanhang anledning att påpeka att regeringens strategi förutsätter inte bara att inflationstakten sjunker till utan fortsätter att sjunka till . Detta framgår av de tre alternativ som presenteras i avsnittet om utblick mot 1984-85. En sådan utveckling är naturligtvis i allra högsta grad önskvärd. Den är också ett villkor för att den realekonomiska utveckling som regeringen skisserar skall kunna förverkligas. Analysen tar emellertid ingen hänsyn till utvecklingen av olika finansiella storheter. I själva verket sägs detta rent ut i bilaga 1.2: 1 och med att någon analys av kreditmarknaden och penningpolitiken inte har kunnat genomföras, har hänsyn inte heller kunnat tas till problemen att finansiera underskotten i statsbudgeten utan att likviditeten i ekonomin ökar för snabbt. Denna brist i kalkylerna är särskilt besvärande i den utsträckning likviditeten i ekonomin påverkar inflationen och i den mån budgetunderskottet skapar förväntningar om en fortsatt hög inflation. Antagandena om inflationstakten i alternativ C - det som regeringen senare bygger vidare på - innebär ett antagande om att inflationen är i årstakt , vilket ger en genomsnittlig ökning på och . Vi är som tidigare nämnts positiva till ambitionen att få ner prisstegringarna i , men vi menar att regeringen helt har försummat att göra detta troligt genom att de ekonomiska sambanden mellan den reala och den finansiella utvecklingen inte har analyserats. Den finansiella utveckling som blir resultatet av den politik som förespråkas innebär nämligen att målen om inflation, produktion och sysselsättning är omöjliga att uppnå. Analysen i nationalbudgeten och långtidsbudgeten pekar på en fortsatt stark ökning av statens budgetunderskott, till . Detta kommer ofelbart att innebära mycket stora problem på kreditmarknaden, med antingen ytterligare skärpning av de redan nu hårda regleringarna eller också en press uppåt på räntenivån, eller bådadera. Problemen att i ett sådant läge både kunna finansiera budgetunderskottet utanför banksystemet och kunna finansiera en önskad, och antagen, investeringsuppgång inom näringslivet är helt förbisedda i regeringens proposition. En finansiering inom banksystemet skulle medföra stor och snabb likviditetsökning med risk för större prisstegringstendenser, liksom även då en press uppåt på räntan. I själva verket kan man förmoda att en sådan utveckling skulle resultera i en ökad upplåning och finansiering i utlandet, dvs. ett ökat bytesbalansunderskott. Resultaten blir då det motsatta mot vad som förutses i den reviderade finansplanen. Produktion och sysselsättning kommer i ett sådant läge att utvecklas mycket svagare än regeringen antar. Sannolikt kommer därför arbetslösheten inte att sjunka utan tvärtom att stiga ytterligare över dagens redan höga nivå. Vissa svaga tendenser ges i finansplanen på att regeringen är medveten om den logiska motsättningen mellan den förutsatta reala utvecklingen och den implicerade finansiella utvecklingen. Regeringens lösning förefaller vara fortsatta skattehöjningar. På flera ställen talas om behovet av åtgärder för att öka skatteintäkterna. På många ställen talas för övrigt också om behovet att begränsa statens utgifter, men detta måste anses ha betydligt lägre trovärdighet eftersom det står helt i strid med vad socialdemokraterna har verkat för och helt i strid med temat för socialdemokraternas valrörelse 1982. Talet om skattehöjningar är emellertid ett fullföljande av en gammal socialdemokratisk politik, med tradition tillbaka. Det är tragiskt för svensk ekonomi att regeringen på detta sätt markerar sin oförmåga att dra slutsatser av en faktisk ekonomisk utveckling, både i andra länder och särskilt i . hävdar bestämt att skattehöjningar är användbara som medel för att påverka den stabiliseringspolitiska utvecklingen, annat än i negativ riktning. Det har visat sig att en skattesatshöjning inte medför de ökade statsinkomster som en matematisk beräkning ger vid handen. Detta beror på att medborgarnas motstånd mot skattehöjningar nu blivit mycket stort. En höjning av en skatt leder oftast till att basen för olika skatter minskar, vilket medför att statens inkomstökning blir mycket liten. Skattehöjningar har också andra effekter på något , som sannolikt är betydligt viktigare - och negativa - för den framtida tillväxten i ekonomin. Höjda skatter medverkar till en högre inflationstakt. Prishöjningar leder till sämre konkurrenskraft för våra utlandskonkurrerande företag. När de inte kan sälja sina produkter tvingas de dra ner på produktion och Högre inflation leder antingen till ännu större reallöneminskningar eller till alldeles för höga avtalsmässiga löneökningar. I båda fallen minskar den privata efterfrågan ännu mer. Slutsatsen är att skattehöjningar som medel i budgetpolitiken inte längre bör användas. I den mån detta blir regeringens politik innebär de alltså att produktionstillväxt och sysselsättning minskar. Detta kommer inte att medverka till. Regeringen har ju också tydligt visat att skattehöjningar ingår i dess ekonomiska strategi genom de många olika skattehöjningar som har beslutats i , allt ifrån punktskatt på videoapparater till s. k. tillfällig vinstskatt för företagen. Uppenbart är att det inom vissa delar av regeringen börjar uppstå en viss medvetenhet om skattehöjningarnas negativa effekter och det sammanhängande behovet att genom utgiftsbegränsande åtgärder få ner budgetunderskottet. Denna insikt har emellertid ännu inte kommit längre än att ambitionen inskränker sig till att motverka ökningen av budgetunderskottet. Det större behovet att någonsin minska underskottet har tydligen ännu inte uppmärksammats i någon högre utsträckning. Det är emellertid ett faktum att även den svaga verbala ambitionen att begränsa ökningen av budgetunderskottet kräver konkreta åtgärder. har tidigare pekat på den tempoförlust som gjorts i detta saneringsarbete i och med att redan beslutade åtgärder rivits upp av den nya riksdagsmajoriteten. Detta är mycket beklagligt eftersom all erfarenhet visar att det tar tid innan effekterna av beslutade åtgärder börjar synas. Ju som får gå innan konkreta förslag presenteras om besparingar, desto allvarligare blir problemen och desto större behöver besparingsförslagen vara när de väl kommer. Det hade därför varit välmotiverat att i kompletteringspropositionen lägga konkreta förslag på besparingar i de offentliga utgifterna på . anvisar sådana förslag i denna motion. Regeringen har emellertid valt att i stället i vaga ordalag tala om s. k. avindexering och förslag om - kanske - åtgärder . Ett intressant resonemang förs i samband med behovet att begränsa inflationsförväntningarna. Det sägs att det är av särskilt stor betydelse att då begränsa de indexeringar som tillämpas på en rad områden. Indexeringen av löne- och prissättningen tenderar, sägs det, att förstärka löne- och prisspiralen. Som exempel på faktorer som driver upp inflationen nämns oljeprishöjningar och vissa skattehöjningar som ingår i vissa indexbaser och därför direkt höjer prisnivån. Detta måste avse indirekta skattehöjningar, t. ex. momsen. Slutsatsen av resonemanget är således att om energiprishöjningar och höjningar av indirekta skatter undantas från olika kostnadsposters uppräkning underlättas inflationsbekämpningen. Detta är precis vad dåvarande regeringen föreslog i fråga om förändrad beräkningsgrund för basbeloppet, nämligen undantag för höjningar av energipriser och indirekta skatter. Den dåvarande socialdemokratiska oppositionen talade då om en politik som i svensk politisk historia syftar till att angripa och rusta ned det sociala reformarbetet (motion 1980/81:75, s. 2). välkomnar det omtänkande som måste ha skett inom regeringen. Det skulle naturligtvis vara ännu bättre om detta hade gått något litet fortare, så att de negativa effekter på den svenska ekonomin som har skett medan socialdemokratin har tänkt skulle ha kunnat undvikas. Vi ser detta omtänkande som ett ytterligare bevis för att den ekonomiska politik vi förespråkar - och har förespråkat under en följd av år - är korrekt. Det är lika uppenbart att det finns stora interna motsättningar hos regeringen. I ett stycke står det att regeringen bör föreslå att de indexeringar och andra slag av priskompensation som kan påverkas 1984 begränsas till högst den förutsatta inflationsnivån, dvs. till 4 I nästa stycke står det emellertid att detta inte skall gälla pensionerna, trots att basbeloppet måste anses vara något som kan påverkas. På ytterligare ett annat ställe står det att det blir fråga om att begränsa uppräkningen av utgifter som styrs av t. ex. basbelopp, försvarsprisindex, bruttonationalinkomst, produktionsmedelsprisindex och den s. k. tidskoefficienten. Där framhålls vidare att de utgiftsområden som berörs är t. ex. pensioner, studiemedel, bidragsförskott, försvaret, biståndet, jordbruksprisregleringen och bostadslånen. Dessa utgifter konstateras vara i huvudsak transfereringar och uppgå till ca en fjärdedel av de totala statsutgifterna. Det sägs också att om inflationstakten verkligen blir så innebär metoden med avindexering inte några reala besparingar. Men under sådana omständigheter vore det inte nödvändigt att göra något undantag för pensionerna. I själva verket måste undantaget för pensionerna tydas som att inte ens regeringen själv tror att det uppsatta målet för inflationstakten kommer att vara möjligt att uppnå. Detta försvagar i allra högsta grad den effekt detta mål kan antas ha på förväntningarna om kommande prisstegringar i samhället. vill i detta sammanhang påpeka det absurda i att ambitionen att dämpa inflationsförväntningarna i skall tillåtas påverka ulandsbiståndets storlek. Syftet med den s. k. avindexeringen sägs vara att åstadkomma ett beteende hos hushåll, företag och kommuner som medverkar till en lägre prisstegringstakt i . Vi ställer oss mycket frågande till på vad sätt beteende skulle kunna medverka till en dylik lägre prisstegring i . Vår uppfattning är att biståndsanslaget inte får inkluderas i de poster som kommer att avindexeras. Vi beklagar att regeringen har valt att frångå sin tidigare uppfattning i fråga om biståndsvolymen. Regeringen säger på ett ställe att förslag till konkreta åtgärder kommer att föreläggas . På andra ställen talar man emellertid i allmänna ordalag om budgetarbetet inför budgetpropositionen 1** 1982/83. 1984 och tydligen eventuella förslag med ikraftträdande . Det vore enligt vår uppfattning mycket olyckligt om saneringsarbetet på grund av regeringens senfärdighet skulle ytterligare förskjutas framåt i tiden. Vi vill understryka behovet av konkreta åtgärder som kan träda i kraft möjligt. Vi presenterar i denna motion ett antal sådana förslag, och vi kommer att pröva de eventuella förslag regeringen kan komma att lägga fram i positiv anda. Det är emellertid också uppenbart att en allmän begränsning av utgiftsuppräkningar till kan komma att slå mycket olika mot olika grupper. kommer därför att pröva varje förslag med utgångspunkt i våra egna prioriteringar. I den reviderade finansplanen förs också ett resonemang om behovet av att förebygga flaskhalsar och skapa större flexibilitet pä olika marknader. Det är därför desto mera anmärkningsvärt att olika åtgärder föreslås eller förbereds som syftar till att införa kollektiva löntagarfonder. Den obligatoriska insättningen av medel på särskilt investeringsfondskonto som införts föreslås även gälla . Ett s. k. vinstdelningsförslag, som skall ersätta den beslutade s. k. tillfälliga vinstskatten, har presenterats av en utredningsgrupp inom . Sådana åtgärder är enligt vår uppfattning helt oförenliga med en vidareutveckling och vitalisering av marknadsekonomin. avvisar dessa och liknande konstruktioner som syftar till att undergräva marknaderna och införa kollektiva löntagarfonder. Detta skulle leda till ökad maktkoncentration, ökad byråkratisering och centralisering samt en sämre ekonomisk utveckling. Vi kommer i stället i det följande att presentera förslag som verkar stimulerande i stället för hämmande på både det näringsliv som finns och på nystartande av företag. Kapitalets rörlighet är av mycket stor betydelse för investeringsutvecklingen och för den framtida ekonomiska tillväxten. För att kunna åstadkomma en mer marknadsinriktad kredit- och kapitalmarknad är det i första hand nödvändigt att minska statens dominans på lånemarknaderna. Detta kräver en sanering av statens finanser som kraftigt minskar budgetunderskottet. Något utrymme för näringslivets investeringar kommer annars över huvud taget knappast att finnas, och i varje fall blir det en mycket begränsad mängd investeringsprojekt som kan konkurrera med placering i helt säkra statspapper till hög ränta. Vi har ovan påtalat att regeringens ekonomiska politik i detta avseende är helt felaktig. För att få en marknadsmässig bedömning av olika investeringsprojekt är det vidare nödvändigt att så stor del av kapitalet som möjligt passerar kreditmarknaden och alltså av denna fördelas till de projekt som har de bästa framtidsutsikterna. Regeringens förslag, och beslut, att avskaffa skattereduktionen för aktieutdelningar innebär precis motsatsen, nämligen ytterligare inlåsning av kapitalet i de företag som historiskt har gjort goda vinster. Det behöver naturligtvis inte alltid vara så att just dessa företag också har de bästa tillväxtmöjligheterna. Alldeles uppenbart är att sådan inlåsning av kapitalet är till stor nackdel för nyföretagandet, eftersom det innebär att mindre mängd investeringsmedel kommer ut på kapitalmarknaden för lönsamhetsbedömning. anser därför att skattereduktionen för aktieutdelningar bör återinföras. måste den dubbelbeskattning av utdelade vinstmedel som finns helt avskaffas. Regeringen aviserar ett kommande förslag om sänkning av bolagsskatten kombinerat med en försämring av nedskrivningsmöjligheterna för lagren. Detta är ett förslag i rätt riktning, eftersom riskerna för inlåsning av vinstmedel i företag med sämre framtidsutsikter då minskar något. Förslagets närmare innebörd skall presenteras i en särskild proposition , och det finns därför ingen anledning eller möjlighet att nu avgöra dess eventuella brister och förtjänster. Den långsiktiga strategi som förordar har beskrivits i tidigare partimotioner, senast motion 1982/83:1647. Eftersom vi anser att samma strategi är än mer nödvändig nu behöver dess komponenter kortfattat sammanfattas igen. Det är i huvudsak tre typer av stukturförändringar som är nödvändiga för att lösa ekonomiska problem. För det första måste en omfördelning ske av den totala efterfrågan från inhemsk till extern efterfrågan. I nuvarande situation betyder detta att det är nödvändigt att få ner inflationstakten till vad som gäller för våra viktigare konkurrenter utomlands, så att den konkurrenskraftsförbättring som skapats av devalveringarna 1981 och 1982 kan behållas. Detta kräver en begränsning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottet. Det kräver också en viss åtstramning av den inhemska efterfrågan, dvs. i stort sett den totala konsumtionen, i relation till efterfrågetrycket inom den konkurrensutsatta sektorn. För det andra krävs en omfördelning från offentlig konsumtion till privat konsumtion.