mot · G702238 · 1983-11-25 00:00:00 — m. fl. Vissa högskoleorganisatoriska frågor (prop. 1983/84:52) Den s. k. högskolereformen, som i sina huvuddrag beslutades av 1975 och som trädde i kraft från , innebar i huvudsak administrativa och organisatoriska förändringar av den högre utbildningen. Allt stöptes i enhetlighetens form. I stort sett alla postgymnasiala utbildningsvägar och vissa utbildningar på gymnasial nivå inordnades i det nya högskolebegreppet. Den institutionella organisationen likriktades och en ny studieorganisation, som baserades på utbildningslinjer och yrkesutbildningssektorer, infördes. Ett nytt förenhetligat och centraliserat antagningssystem togs i bruk. Tillträdes- och urvalsbestämmelserna blev desamma för majoriteten av högskolans utbildningsvägar. Taktiska val i gymnasieskolan, levnadsålder och föreningsmeriter blev för många kungsvägen till den åtrådda högskoleutbildningen. Faktiska förkunskaper nedvärderades. En skiljelinje drogs mellan den högre utbildningen och forskningen, vilket bl. a. kom till uttryck i den institutionella organisationen. Genom det nya anslagssystemet manifesterades ytterligare denna åtskillnad. Kritiken mot högskolereformen var mycket hård, framför allt från de inom högskolorna verksamma, dvs. från dem som bäst kunde bedöma effekterna av de föreslagna förändringarna. Moderata samlingspartiet har under en följd av år varnat för och belyst de negativa konsekvenserna för den högre utbildningens och forskningens kvalitet som har blivit och som måste bli följden av de genomförda organisatoriska och administrativa förändringarna. Utvecklingen har givit kritikerna rätt. När högskolereformen nu varit i kraft är det möjligt att konstatera en oroväckande ökning av studieavbrottsfrekvensen, en väsentligt höjd medianålder för nyintagna studerande på eftertraktade utbildningslinjer, en ansvällning av högskolebyråkratin, tendenser till förstärkt social snedrekrytering till högskoleutbildningar m. m. Alla högskolans brister kan självfallet inte härledas från högskolereformen. Den snabba ökningen av högskolebyråkratin är således delvis en följd av en utökad arbetsrättslagstiftning, medbestämmandelagen, statens system för löneutbetalningsrutiner (SLÖR) m. m. Detta kan emellertid knappast tas till intäkt för att inte nu vidta erforderliga förändringar i syfte att minska byråkratin och minska av administrativa och organisatoriska regleringar. Alltsedan 1977 har ett ambitiöst uppföljningsprogram i universitets- och högskoleämbetets (UHÄ) regi analyserat effekterna av den s. k. högskolereformen på skilda delar av högskolan och dess verksamhet. Programmet har resulterat i en mängd rapporter, vilka ofta innehållit konkreta förslag till förändringar. har lagt förslag vad gäller fördelningen av beslutsbefogenheterna inom högskolan. har, trots att det inte var möjligt att uppnå parlamentarisk enighet inom kommittén, efterlämnat ett omfattande material om administrativa förenklingar och besparingar inom högskolan samt om möjligheterna att förändra den institutionella organisationen. Underlaget för förändringar av högskolan i organisatoriskt, administrativt och innehållsligt syfte är med andra ord gott. I nuvarande ekonomiska läge är det än mer väsentligt än tidigare att kraftsamla på sådant som förstärker den högre utbildningens och forskningens innehåll och kvalitet. Även mot denna bakgrund fanns det skäl att ställa höga förväntningar på konstruktiva förslag till förändringar i den nu lagda propositionen. Denna skrapar emellertid bara på ytan av högskolans problem. Ansatsen i propositionen är dock ett steg i rätt riktning. Förslag läggs t. ex. om en ökad lokal beslutanderätt om den egna organisationen. Möjligheter att organisatoriskt åter behandla forskning och utbildning i ett sammanhang ges. Framställningen baseras emellertid fortfarande på ett alltför formalbyråkratiskt betraktelsesätt. I den departementspromemoria som legat till grund för propositionens förslag skisserades tre principmodeller för sammansättning av högskolestyrelserna. Alternativ 1 och 2 innebar majoritet för s. k. allmänna intressen, medan alternativ 3 innebar, bortsett från förvaltningschefens ställning, i stort sett nuvarande ordning. Valet av modeller har med stor sannolikhet styrt remissinstansernas svar. Det är därför knappast förvånande att flertalet universitet och högskolor har avstyrkt en ändring av de nuvarande principerna. Enligt vår mening borde ett av alternativen varit styrelser med enbart verksamhetsföreträdare. Beslut om högskolornas verksamhet och inriktning bör fattas centralt av regering och riksdag. Någon anledning att placera företrädare för s. k. allmänna intressen, dvs. politiker, som gisslan i de lokala högskolestyrelserna finns inte. Regeringen bör återkomma till med förslag till sammansättning av högskolestyrelserna med enbart verksamhetsföreträdare. Högskoleutbildning och forskning måste enligt vår mening ses i ett nationellt perspektiv. Regionalpolitiken bör skötas med andra medel. Så länge företrädare för s. k. allmänna intressen Finns kvar i högskolestyrelserna har vi därför inget att invända mot att dessa utses av regeringen. I propositionen föreslås att styrelsen för högskolan skall avge anslagsframställning för forskning och forskarutbildning i stället för de skilda fakultets- och sektionsnämnderna. De förslag till anslagsframställningar som fakultets- och sektionsnämnderna avger till högskolestyrelsen föreslås emellertid alltid biläggas styrelsens framställning. I propositionen anförs att det är värdefullt att de bedömningar som har gjorts av de för forskning och forskarutbildning mera direkt ansvariga finns tillgängliga vid budgetavvägningarna på central nivå. Fakultets- och sektionsnämndernas regionala roll är ytterligare ett skäl för att deras förslag skall biläggas styrelsens framställning. Regeringens slutsats borde med tanke på vad som ovan citerats ha blivit annorlunda än den som anförs i propositionen. Även om frågan kan synas vara av liten praktisk betydelse anser vi det väsentligt att anslagsframställningar rörande forskning och forskarutbildning även framgent lämnas av de för forskning och forskarutbildning direkt ansvariga. Riksdag och regering bör vid sina beslut kunna göra en sammanvägning av behoven inom varje fakultetsområde för sig. Det är därför väsentligt att det även formellt finns en direkt koppling mellan de politiska beslutsfattarna och de direkt forskningsansvariga. Vi avvisar således regeringens förslag i denna del. Planerings- och ledningsorganisationen under högskolestyrelserna Utgångspunkten för propositionens förslag är att de lokala högskolorna skall medges en ökad frihet att själva besluta över sin egen organisation. Förslagen innebär ett väsentligt avsteg från den enhetlighetstanke som låg till grund för beslutet om den s. k. högskolereformen. Förslagen ger också möjlighet att även organisatoriskt behandla forskning och utbildning i ett sammanhang. Vi tillstyrker de föreslagna förändringarna. Vi anser emellertid att propositionens inställning till hur yrkeslivets synpunkter på den högre utbildningen och forskningen skall kanaliseras är väl formalistisk. Högskolans samarbete med yrkeslivet fungerar väl. Någon anledning att från regeringens sida föreskriva hur denna samverkan skall ske, bl. a. genom att ange att ett visst antal ledamöter i olika organ skall hämtas från yrkeslivet eller i vilka organ yrkeslivet skall vara representerat, finns inte. Det nödvändiga och önskvärda samarbetet kan ofta fungera väl så bra eller bättre i informella former. bör ge detta som sin mening regeringen till känna. 1 propositionen förordas med hänsyn till karaktären av de uppgifter som åvilar förvaltningsnämnden att dessa nämnder skall till en tredjedel bestå av företrädare av allmänna intressen. Vi avvisar förslaget med hänvisning till vad som ovan sagts. Regionstyrelserna är enligt vår mening en helt umbärlig belastning i högskoleorganisationen. Samarbete i regionala utbildningsfrågor kan med fördel skötas genom ad hoc-kontakter med berörda intressenter. Regionstyrelserna bör avskaffas och vissa av dess nuvarande arbetsuppgifter fördelas på centrala och lokala insatser. Inom sektorn för utbildning för kultur- och informationsyrken finns endast två utbildningslinjer inom den del som motsvaras av det förutvarande filosofiska fakultetsområdet. I propositionen antyds att regeringen senare kommer att förelägga förslag om att inrätta en ny utbildningslinje, humanistlinjen, inom detta område. När högskolereformen infördes beslutades att dela upp den grundläggande högskoleutbildningen på fem skilda utbildningssektorer. Inom varje sektor skulle huvuddelen av den grundläggande utbildningen ges på olika utbildningslinjer. Det visade sig emellertid svårt att konstruera sådana sammanhängande linjer på det humanistiska området. Det visade sig också att linjekonstruktionerna inom det förutvarande filosofiska fakultetsområdet medförde att de studerande inom detta område fick en sämre ämnesfördjupning . Enligt vår mening fyller konstruktionen med utbildningslinjer ett väsentligt syfte när studierna leder fram till en relativt lätt avgränsbar och definierbar arbetsmarknad. Så är emellertid inte fallet för en stor del av högskolans utbildning. I stället för att lotsa in de studerande på konstruerade utbildningslinjer bör ett system som uppmuntrar till ämnesfördjupning och möjliggör individuella ämneskombinationer införas. Ett sådant system kan enligt vår mening uppnås genom att filosofie kandidatexamen återinförs. I propositionen föreslås också att sådana ämnen, vilkas utveckling och fortlevnad i grundutbildningssammanhang inte i tillräcklig form garanteras av att de ingår i linjeutbildning, blir föremål för övergripande planering på central nivå. Detta föreslås ske genom införandet av en s. k. minikrysslista. Vi har länge förespråkat en sådan ordning, varför förslaget tillstyrks. En nationell planering av utbildningen i vissa ämnen kommer att leda till konsekvenser för anslagssystemet. I propositionen framförs också att en ny planeringsordning för dessa enstaka kurser kan ge bättre förutsättningar för fördelningen av resurser för fortbildning och vidareutbildning mellan olika högskoleregioner. Föredragande statsråd avser enligt propositionen att föreslå regeringen att UHÄ skall ges i uppdrag att belysa denna fråga. Regeringen gav UHÄ i uppdrag att utreda förutsättningarna att dela upp de enstaka kurserna i olika grupper beroende på syftet med kurserna. Enligt vad vi erfarit har någon redovisning av uppdraget ännu icke givits. Vi förutsätter att UHÄ, bl. a. med tanke på den avsevärda tidsperiod som förflutit sedan uppdraget gavs från regeringen, i samband med att det nya uppdraget redovisas även lämnar en fullödig redovisning av det tidigare utredningsuppdraget. Det bör ankomma på utskottet att utarbeta erforderliga författningsändringar. Mot bakgrund av vad som ovan anförts hemställer vi 1. att beslutar att avslå regeringens förslag om ändrad ordning för förslag till anslagsframställning för forskning och forskarutbildning, 2. att beslutar att hos regeringen begära förslag om förändrad sammansättning av högskolestyrelserna i enlighet med vad som i motionen anförts, 3. att beslutar att uttala sig för att s. k. företrädare för allmänna intressen inte skall ingå i förvaltningsnämnd, 4. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om samarbetet mellan högskola och yrkesliv, 5. att beslutar att regionstyrelserna skall avskaffas, 6. att beslutar uttala sig för att filosofie kandidatexamen skall återinföras. () () ()