mot · G6022279 · 1983-04-05 00:00:00 — Motion 1982/83:2279 Underrätternas sammansättning m. m. 1982/83:126) Nämndemannainstitutionen har att den knappast är överblickbar utgjort ett utomordentligt väsentligt inslag i det svenska rättsväsendet. Nämnden i allmän underrätt som en framträdande del av rättskipningen har vunnit efterföljd på olika områden av den dömande verksamheten. Nämndemän deltar numera i hovrätt, kammarrätt och förvaltningsdomstolar i första instans. Det demokratiska inslaget i processen har genom olika reformer befästs och förstärkts för att i god balans med den i yrket skolade domaren medverka till förtroendeingivande beslut under lagarna och därjämte möjliggöra en medborgerlig insyn i domstolarnas verksamhet. Det är viktigt att detta framhålls. Propositionen innebär nämligen för tingsrättens del en försvagning både av lekmannainslaget och av den viktigaste rättssäkerhetsgarantin, nämligen juristdomarens ställning. Nämndemännens antal och den därmed ofta förknippade frågan om kollektiv eller individuell rösträtt har stått under debatt under mer än ett och . Meningarna har ofta varit delade. Efter tillkomst har man under lagstiftningsarbetet gång på gång återkommit till nämndemannafrågan. Den fick sin nuvarande lösning genom att femmannanämnden infördes i tingsrätt fr. o. m. 1971 och tremannanämnden avskaffades. Det är av särskilt intresse att i propositionen rörande tingsrätterna (1969:44) föreslogs fyra nämndemän men att det var som på lagutskottets förslag (uti. 1:1969:38) kom till att antalet borde vara fem. Det nu framlagda förslaget går ut på genomgripande förändringar av vad som traditionellt och historiskt utgjort en hörnsten i den rättskipande verksamheten i . Förslag till ändringar av sådan art brukar normalt föregås av en rättspolitisk debatt om behov, förutsättningar och former för en ändring. Förslaget är emellertid inte resultatet av någon sådan debatt utan har sin grund i annat än rättspolitiska överväganden, nämligen överväganden av samhällsekonomisk art. Sådana överväganden är givetvis inte betydelselösa i sammanhanget men kan knappast anses centrala, och dessutom är besparingseffekten synnerligen tveksam. Det hade därför varit bättre om förslaget framlagts från andra utgångspunkter, inte minst eftersom det gäller en så viktig princip i rättegången som den att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i underrätterna. Frågan om underrätts sammansättning måste nämligen sägas vara av stor betydelse för denna princip. De ändringar som genomförts i nämndemannainstitutionen har stärkt lekmännens inflytande i processen. Denna utveckling har varit värdefull för underätten som helhet och klart gagnat dess verksamhet. har visat sig vara på en gång representativ och effektiv. Angående nämndsammansättningen i brottmål, så är det obestridligt att de större brottmålen kräver mera av dem som sitter till doms. Och det är självklart att bedömningen i allmänhet kan antas bli bättre, om fem och inte tre lekmän deltar. En större nämnd kan rimligen förutsättas ge säkrare garantier för sådan kunskap och erfarenhet och sådant omdöme som leder till bättre prövning av alla de enskildheter som förekommer i målet. När det gäller nämndens representativitet kan inte nog kraftigt understrykas att nämnden måste vara allsidigt sammansatt, om den skall utgöra ett kvalificerat instrument för lekmannadeltagandet i rättskipningen och vinna medborgarnas förtroende såsom deras företrädare i domstolen. En minskning av antalet nämndemän i varje mål leder ofrånkomligen till minskad allsidighet och representativitet. Ancienniteten kommer att vinna över en bättre åldersfördelning och yrkesspridning. Det torde bli svårare än f. n. att rekrytera nämndemän bland de medborgargrupper som är mindre väl företrädda. Den ibland förekommande premieringen av ett långvarigt kommunalpolitiskt intresse med en nämndemannapost kommer att märkas mera. Och risken är betydande att en minskning av antalet kommer att gå ut över kvinnorna, som på många håll börjar nå en godtagbar jämvikt bland nämndemännen. En nämnd med endast tre ledamöter kan inte heller, generellt sett, beräknas bli så partipolitiskt allsidig som är fallet med femmannanämnden. Nämnden i allmän underrätt har av ålder haft kollektiv rösträtt. De nämndemän som tillförts hovrätt och kammarrätt har fått individuell rösträtt av naturliga skäl, nämligen på grund av att de tjänstgör tillsammans med en majoritet av yrkesdomare. I motsats till vad som gäller i de flesta andra sammanhang, där ordförandens inflytande begränsas till utslagsröst, har ordföranden i en domstol en speciell bakgrund. Den lagfarne domaren har en allsidig och grundlig utbildning för sin befattning och har nått denna befattning efter särskild prövning. Den lagfarne domaren har också genom lång tjänstgöring möjlighet att på ett särskilt sätt sörja för kontinuiteten i verksamheten. Detta talar mycket starkt för att den lagfarne domaren bör ha en särställning när det gäller omröstningen till dom eller beslut. Individuell rösträtt kan leda till avgöranden som inte överensstämmer med gällande rättsregler och praxis och bör därför avvisas. Mot förslaget om införande av individuell rösträtt kan också göras andra invändningar. Medan en omröstning i tingsrätt f. n. är en enkel procedur, skulle det föreslagna omröstningssystemet vålla komplikationer och tidsutdräkt. Omröstningsreglema skulle kunna leda till många rättegångsfel, helst som arbetstempot vid förhandlingarna i tingsrätt blivit alltmer uppdrivet. Med hänvisning till det anförda yrkas att avslår regeringens proposition 1982/83:126 angående underrätternas sammansättning m. m.