mot · G7021108 · 1983-01-01 00:00:00 — Motion 1983/84:1108 fälldes svenska staten av i ett uppmärksammat expropriationsmål. Domen rörde två fall av långvariga expropriationstillstånd som förenats med långvariga byggnadsförbud. Svenska staten fälldes på två punkter, dels för brott mot egendomsstadgandet i första tilläggsprotokollet, dels för brott mot konventionens artikel 6:1 som reglerar rätten till prövning av civila rättigheter och skyldigheter inom rimlig tid. I ett interpellationssvar svarade jutitieminister att det är självklart att skall se till att den svenska lagstiftningen står i överensstämmelse med . Han menade vidare att skulle brister finnas i detta avseende bör de naturligtvis rättas till. Han slutade med att konstatera att han inte ville utesluta att det synsätt som domstolen har anlagt kan få vissa återverkningar på en del lagstiftningsområden. I ett interpellationssvar svarade justieminister att han kommit till slutsatsen att några ändringar av svensk lag icke behövdes. Hans ställningstagande grundades på att en viss förändring av expropriationslagstiftningen i genomförts och på att ett förslag om ny plan- och bygglagstiftning nu var under utarbetande och föremål för lagrådsremiss. Trots fällande dom i den första för vidkommande under de som varit anslutet till konventionen avser regeringen sålunda inte att vidta några förändringar med anledning av den fällande domen. Detta är anmärkningsvärt. Det skall konstateras att enligt domen har kränkt två från varandra helt fristående artiklar, nämligen dels föreskriften om äganderättsskyddet i artikel 1 i tilläggsprotokollet, dels artikel 6, första stycket i konventionen angående den s. k. procedurgarantin. Det bör också understrykas att , som icke fällde för brott mot de båda nyssnämnda artiklarna, fann att hade förbrutit sig mot artikel 13 i konventionen, som garanterar den enskilde medborgaren en effektiv möjlighet att föra talan rörande kränkning av de i konventionen angivna fri- och rättigheterna inför inhemsk myndighet. Det finns här anledning att anknyta till en artikel i som författats av professor , representant i , och kammarrättsassessor som är tjänsteman vid kommissionens sekretariat i . I sin gemensamma artikel kommer de fram till slutsatsen att det enligt deras mening synes vara nödvändigt att företa vissa åtgärder med anledning av den fällande domen i mot . När det gäller kränkningen av artikel 1 i första protokollet har svensk lag redan ändrats på en punkt vilket åberopats av justitieministern i interpellationssvaret - som han hävdar kan innebära att situationer som den som uppkom i Sporrong-Lönnroth-fallet kan undvikas . 1 expropriationslag infördes nämligen en möjlighet för fastighetsägare att få tiden för väckande av talan vid fastighetsdomstolen avkortad, om de kan visa att olägenheten av att expropriationsfrågan hålls öppen har ökat avsevärt. Frågan är emellertid om den nya lagstiftningen innebär någon avgörande förbättring jämfört med den gamla. Visserligen påstod justitieministern i interpellationssvaret att så var fallet, men ingenting hindrar att fall som liknar det aktuella kan uppkomma också med nuvarande lagstiftning, må så vara att detta kanske blir mycket ovanligt. Också Opsahl-Fribergh är inne på samma linje. I sin artikel i konstaterar de: Vissa uttalanden av domstolen kan emellertid tolkas så att ovanstående åtgärder inte skulle vara tillräckliga, utan att det också måste öppnas en möjlighet för fastighetsägare att få ersättning för eventuella skador som han kan ha lidit av att expropriationstillstånd och byggnadsförbud blivit gällande . Så t. ex. uttalar domstolen att den nya expropriationslagen delvis tar hänsyn till problemen: Visserligen ger den rätt till ersättning för fastighetsägare som kan ha lidit skada till följd av den långa tid under vilken tillståndet har varit gällande. Däremot ger den möjlighet att få tidsfristen för väckande av talan vid fastighetsdomstolen förkortad.... Och vidare: dödsbo och fick själva bära en alltför tung börda som skulle ha kunnat godtagas bara om det hade varit möjligt för dem att begära en avkortning av giltighetstiden eller att kräva ersättning. Ändå gav svensk lag inte dessa möjligheter och den öppnar fortfarande inte den senare möjligheten. fälldes emellertid också på en annan punkt. Domstolen fann att också procedurgarantin i artikel 6 hade kränkts. Opsahl-Fribergh kommenterar i saken sålunda: Denna artikel ansåg domstolen ge klagandena en rätt att få sin sak prövad av en domstol. Eftersom regeringen inte kan betraktas som en domstol som avses i artikel 6, är det således ingen fullständig lösning att en fastighetsägare kan vända sig till regeringen för att få giltighetstiden av ett expropriationstillstånd förkortad. Inte minst måste man tänka på de fall där regeringen avslår en sådan begäran. Vidare torde man kunna säga att utslaget i Sporrong-Lönnroth-fallet, och det förhållandet att klagandena troligtvis får någon ersättning för liden förmögenhetsskada, i sig talar för att det bör öppnas en möjlighet till ersättning för förmögenhetsskada vid långvariga expropriationstillstånd. Problemet i sammanhanget är alltså att en tvist som rör civila rättigheter måste kunna underställas civil domstol. Justitieministern menade i sitt inter pellationssvar att han inte fann det nödvändigt att på denna punkt genomföra några förändringar av svensk lag. Mot detta står Opsahls-Friberghs konstaterande: Domstolens dom innebär alltså otvetydigt att det i Sporrong-Lönnroth-fallet inte var godtagbart att regeringen som beslutsfattare definitivt hade avgjort lagligheten av sina egna beslut. Det förtjänar i detta sammanhang understrykas kommissionens uppfattning att också artikel 13 hade kränkts. Skälet till att domstolen icke uttalade sig på denna punkt var enbart tekniskt. Eftersom domstolen funnit att en kränkning av artikel 6 hade skett, och då denna innehåller striktare procedurgarantier än artikel 13, gick man icke vidare och uttalade sig också om artikel 13. I interpellationssvaret menar justitieministern att den antagna expropriationslagstiftningen innebär sådana ändringar jämfört med tidigare att någon ändring med anledning av den fällande domen mot artikel 1 i tilläggsprotokollet inte behövs. Som visats i det föregående är detta en omstridd slutsats. Hänvisningen till den nya plan- och bygglagstiftningen är icke relevant, tvärtom. Vad gäller frågan om kränkningen av artikel 6 framstår det som än klarare att icke uppfyller de krav som ställts i dom. Men trots detta vill justitieministern icke heller på denna punkt vidta några förändringar. Läget är alltså f. n. att har fällts på två punkter av i och att den vägrar att rätta sig efter domen. Detta är anmärkningsvärt och torde komma att väcka internationell uppmärksamhet. Det är måhända icke förvånande med tanke på att den svenska statsministern har betraktat som en lekstuga. Men för rykte utomlands som en ansvarsfull medlem av är det angeläget att vi respekterar domar. Av politiska skäl därför att man har en annan inställning, vad gäller mark- och planlagstiftning - vill den uppenbarligen inte rätta sig efter domar. Det finns därför anledning för att uttala att en sådan efterrättelse skall ske och uppdra åt regeringen att återkomma med förslag till förändringar i svensk lagstiftning som möter de av ställda kraven. Detta bör ske skyndsamt. Med hänvisning till det anförda hemställs att uttalar sig för att ändringar skall ske i svensk lagstiftning så att fällande dom mot respekteras och hos regeringen begär att förslag i detta syfte skyndsamt underställs . den 24 januri 1984