mot · G6021146 · 1983-01-24 00:00:00 — m. fl. En naturlig utgångspunkt i det lagstiftande arbetet är att uppnå full överensstämmelse mellan grundlagar och andra lagar. För en demokratisk rättsstat är detta något fundamentalt - i synnerhet om det är fråga om konstitutionens grundläggande element, regeringsformen, och övrig lagstiftning. När folkpartiregeringen tillkallade kyrkomöteskommitté och gav den dess direktiv var det av två skäl: Det beslut varigenom kyrkomöte avvisat det enhälliga förslaget från deltagarna i stat-kyrka-överläggningarna angående ändrade relationer mellan staten och innebar en uppenbar risk för att såväl stat-kyrka-frågan som frågan om reformering av organisation skulle hamna i en återvändsgränd. När den nya konstitutionen antogs 1974 undantogs formerna för kyrkolagstiftningen från den f. ö. fastslagna grundläggande principen att ensam stiftar lag. T. v. skulle de tidigare gällande reglerna om kyrkolagstiftning behållas, och dessa regler fick sin plats i övergångsbestämmelserna till den nya regeringsformen. Genom att kyrkomöte förordat att t. v. skulle ha offentligrättslig ställning genom oförändrade relationer till staten, aktualiserades frågan om reglerna för kyrkolagstiftningen. fick därför i uppdrag att undersöka om inte reglerna för kyrkolagstiftning i punkt 9 övergångsbestämmelserna till regeringsformen kan upphävas. I direktiven uttalade regeringen vidare: Det är inte tillfredsställande att man efter grundlagreformen har övergångsbestämmelser som i fråga om lagstiftningsmakten innebär att de nya principerna inte slår igenom fullt ut. Genom samfällda beslut av riksdag och kyrkomöte har huvudsaklig överensstämmelse uppnåtts mellan regeringsformens grundläggande princip för lagstiftning och formerna för kyrkolagstiftningen. Det enda undantaget är att föreskrifter om medlemskap i meddelas genom lag som stiftas av med samtycke av kyrkomötet. Det förhåller sig nu så att just här kvarstår innehållsmässigt en uppenbar disharmoni mellan en av den nya regeringsformens portalparagrafer under rubriken och rättigheter, 2 kap. 2 §, och religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i (SFS 1951:680, spec. 6-9 §§). Motsättningen mellan konstitutionens fri- och rättighetsförklaring och medlemskapsreglerna är belagd därigenom att regeringsformen även i sin senaste utformning (omtryck SFS 1980:940) har följande övergångsbe stämmelse: Bestämmelserna om medlemskap i gäller utan hinder av 2 kap. 2 § i dess nya lydelse. Bakgrunden är följande: När tog ställning till grundlagberedningens förslag till ny regeringsform betecknades reglerna om de medborgerliga fri- och rättigheterna som ett provisorium. fri- och rättighetsutredning tillkallades därför med uppgift att på nytt överväga frågan om regleringen i grundlag av skyddet för enskildas fri- och rättigheter. I sitt betänkande. Medborgerliga fri- och rättigheter (SOU 1975:75), behandlar utredningen ingående frågan om religionsfriheten, sådan den bör garanteras i såväl grundlag som annan lag. Utredningen redovisar sin syn på vad den kallar positiv religionsfrihet, dvs. varje medborgares rätt och frihet att sammansluta sig med andra till trossamfund och att utöva sin religion. Men lika viktig är den negativa religionsfriheten, nämligen att varje medborgare är skyddad gentemot det allmänna mot tvång att deltaga i sammankomst för opinionsbildning eller demonstration eller annan meningsriktning eller att tillhöra politisk sammanslutning, trossamfund eller annan sammanslutning för åskådning som avses i första meningen, dvs. åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende (kurs. här - formulering enligt nu gällande regeringsform, 2 kap. 2 §). Fri- och rättighetsutredningen säger i sitt betänkande, bil. 9, Religionsfrihet, s. 326: Bestämmelserna om medlemskap i utgör inte någon inskränkning i rätten att stå utanför trossamfund, sådan denna rätt uppfattas i religionsfrihetslagen. Däremot synes det svårt att hävda att dessa bestämmelser inte utgör en inskränkning i den av regeringsformen skyddade 'negativa religionsfriheten. Regeringens proposition Fri- och rättigheter i grundlag, 1975/76:209, delade utredningens uppfattning: Med hänsyn till att reglerna om medlemskap i enligt utredningen får anses stå i strid med den föreslagna bestämmelsen (dvs. regeringsformens fri- och rättighetsförklaringar, 2 kap. 2 §) föreslås en särskild övergångsbestämmelse för reglerna om medlemskap i . betänkande, (KU 1975/76:56), refererade propositionens här ovan redovisade uppfattning. Utskottet instämde enhälligt i propositionens förslag. beslutade på denna punkt i enlighet med vad hemställt, och regeringsformens 2 kap. 2 § erhöll därigenom den lydelse som fortfarande gäller. Genom de riksdagsbeslut som fastställde nuvarande garantier för fri- och rättigheter fastslogs alltså nödvändigheten av den här ovan i flera sammanhang apostroferade övergångsbestämmelsen, som på sitt sätt markerar att religionsfrihetslagens regler om medlemskap i inte är förenliga med regeringsformen. I skrivelse till kyrkomöte (1979:1) anslöt sig regeringen till vad deltagarna i stat-kyrka-överläggningarna i detta avseende enhälligt föreslå git i sitt betänkande (SOU 1978:1), s. 61 ff. i regeringens skrivelse: Inträde i kyrkan skall ske efter viljeyttring, antingen genom begäran om dop eller - när det gäller barn till den som tillhör kyrkan - genom anmälan av vårdnadshavaren. Folkpartiregeringen anslöt sig 1979 inte bara beträffande medlemskapsreglerna till vad som redovisats från deltagarna i stat-kyrka-överläggningarna utan även f. ö. till deras förslag i dess helhet. Förslagen låg helt i linje med liberal och frisinnad grundsyn, sådan denna kommit till uttryck bl. a. i partiprogram. I ett liberalt samhälle är val av samfundstillhörighet den enskildes ensak, inte statens. En åtskillnad av kyrka och stat skulle verka stimulerande och vitaliserande på samfundens roll i samhället. Därför bör de nuvarande banden mellan kyrka och stat upplösas - det är målsättning för arbetet i såväl riksdag som kyrkomöte. Om förslagen från stat-kyrka-överläggningarna hade genomförts 1979 hade också relationerna mellan stat och kyrka fullt ut kommit att präglas av religionsfrihetens principer, och bl. a. hade konflikten mellan kyrkans medlemskapsregler och regeringsformen varit ur världen. I och med att kyrkomöte - om än med ganska knapp majoritet - avvisade förslaget om relationsförändring stat-kyrka, fördes också frågan om kyrkans medlemskapsregler åt sidan och blev inte föremål för behandling av . Lika litet som vid tillsättandet av kyrkomöteskommitté kan det nu anses tillfredsställande att man efter grundlagreformen har övergångsbestämmelser till grundlagen som innebär att de nya principerna inte slår igenom fullt ut. Dä gällde frågan formerna för lagstiftningen. gäller det de grundläggande fri- och rättigheterna. Full harmoni mellan dessa och kyrkans medlemskapsregler kan inte anses föreligga förrän religionsfrihetslagen ändrats i enlighet med det ovan relaterade förslaget i regeringsskrivelsen till kyrkomöte, nämligen att inträde i kyrkan skall ske efter viljeyttring. Formen för denna viljeyttring är inte statens uppgift att besluta om. Detta får anses vara en angelägenhet för att själv avgöra. Men principen om viljeyttring - egen eller vårdnadshavarens - måste från statens sida hävdas för att undanröja nuvarande motsättning mellan medlemskapsregler och konstitutionens fri- och rättighetsförklaring. Då föreskrifter om medlemskap i meddelas genom lag, som stiftas av med samtycke av kyrkomötet, föreslås med hänvisning till det som ovan anförts 1. att hos regeringen hemställer att riksdag och kyrkomöte föreläggs förslag till en sådan ändring av religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i att full harmoni uppnås mellan dessa bestämmelser och regeringsformens 2 kap. 2 §, 2. att beslutar upphäva övergångsbestämmelserna till regeringsformen, punkt 9.3. () ()