mot · G6022136 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. Den militära verksamheten i påverkar oss på många olika sätt. Den utnyttjar i fredstid resurser som bättre skulle kunna utnyttjas för att ge människoren värdig tillvaro. Det allvarligaste är naturligtvis dock att militär rustning som övergår i krig innebär oerhörda mänskliga lidanden och trasar sönder de biologiska grunderna för fortsatt mänskligt liv på jorden. Ett kärnvapenkrig utgör det största hotet mot mänsklighetens fortsatta existens. Risken för ett världsomfattande kärnvapenkrig ökar , trots att vi i ökad utsträckning börjar bli medvetna om hur katastrofala följderna skulle bli. En av orsakerna är det hårdnande internationella politiska klimatet. Konkurrensen om knappa råvaror i en värld som är uppdelad i olika fiendeläger kan bli den främsta orsaken till konflikter . Kärnvapendoktrinerna är inte de stora militärmakternas ensak, ty risken för kärnvapenkrig angår alla människor i alla länder. Vi lever ständigt under detta hot, och vi har därför en självklar rätt att kräva att kärnvapenstaterna inte skall tillgripa kärnvapen. Den folkliga opinionen växer i styrka. Det är kanske det mest positiva man kan se av senare års nedrustningsarbete. sedan börjar den allmänna fredsopinionen också få ett visst inflytande på nedrustningsförhandlingarna. Öst/väst-nord/syd En tid av avspänning mellan öst och väst har avlösts av skärpta motsättningar. Militärutgifterna inom och utom de stora militärblocken ökar kraftigt. Klyftan vidgas mellan rika och fattiga. med risken för en väpnad storkonflikt lever vi i en värld där bara en del av mänskligheten kan få sina grundläggande behov tillgodosedda. Antalet människor på eller under svältgränsen snarare ökar än minskar. Det borde vara självklart att under sådana omständigheter satsa allt som går på att mobilisera mänskliga och materiella resurser för att säkra mänsklig överlevnad och trygghet samt på att utjämna klyftorna. Ändå förbrukas i stegrad takt naturresurser, kapital och mänskliga resurser på att öka förmågan att döda och förstöra. Kapprustningen har redan passerat varje tänkbart rationellt syfte. Kärnvapen utgör ett direkt hot mot alla nationer antingen de är inblandade i någon konflikt eller ej. 1 1982/83. Den ekonomiska och sociala misär som växer allt snabbare i de fattiga länderna i den ekonomiska krisens spår är en katastrof i sig. Men den leder också till växande spänningar inom och mellan länderna i den fattiga delen av världen och skapar förutsättningar för allvarliga konflikter av olika slag. Krishärdarna har ofta sina rötter i djupa sociala och ekonomiska orättvisor i världen. Detta utnyttjas ofta av supermakterna. Deras inflytande och intressen är så omfattande att varje konflikt kan växa till en världsbrand. Detta gör att de ekonomiska och sociala problemen i tredje världen är ett direkt hot mot världsfreden. Något av det viktigaste för oss just nu är att få till stånd en samlad strategi för att möta de globala försörjnings-, resurs- och miljöproblemen. Stigande arbetslöshet, hög inflation, utebliven eller låg ekonomisk tillväxt präglar avancerade industriländer liksom länder i tredje världen. Till detta bidrar också att rustningsbördorna blir allt tyngre för folken i dessa länder. Det gäller både väst och öst, nord och syd. Uppgiften borde vara att ta till vara mänskligt kunnande och andra resurser för att förbättra människors materiella och sociala levnadsvillkor, inte för att bygga starkast möjliga krigsmaskin. Det är uttryck för felaktiga prioriteringar, när supermakter och ekonomiskt avancerade länder konkurrerar om att skaffa sig de mest utvecklade förstörelseapparater men inte förmår att ge alla sina egna medborgare arbete och en dräglig ekonomisk och social tillvaro. Den militära upprustningen kräver oerhörda insatser av naturresurser och mänskligt intellekt. Man räknar med att världens samlade krigsmaskiner slukar ca . Det är nära en fördubbling . Uppskattningar visar att världens militärapparat gör av med dubbelt så mycket olja som hela . 60 miljoner människor är engagerade i militär verksamhet. Det motsvarar samlade arbetskraft. En stor del av världens forskare och tekniker, många hundra tusen människor, arbetar med militär forskning och utveckling. Det är människor som borde kunna medverka till att lösa problem - inte skapa dem. och agerar från motstående ideologiska och ekonomiska intressen. Misstänksamheten om motpartens avsikter har gång på gång förlamat nedrustningsprocessen. Det finns emellertid frågor som aldrig kan lösas genom konfrontation, hur starka motsättningarna än är. Dit hör i högsta grad kontrollen över kärnvapenutvecklingen. Den frågan kan bara lösas i samverkan. De politiska system och nationella intressen, som kärnvapen är avsedda att försvara, kommer att sakna mening för dem som överlever. Kontrollen över kärnvapen och andra massförstörelsevapen kan därför aldrig få vara enbart supermakternas angelägenhet. Kärnvapen utgör det allt överskuggande hotet mot mänskligheten. Därför måste kärnvapennedrustning prioriteras framför alla andra frågor. Det är stora risker för att en begränsad konflikt kan trappas upp till ett kärnvapenkrig. Steget från konventionell krigföring till kärnvapenkrig är inte långt om de inblandade parterna har tillgång till kärnvapen. Ett kärnvapenkrig kan snabbt få en global verkan. Ett kärnvapenkrig skulle innebära ofattbart mänskligt lidande. Detsamma gäller s. k. konventionella krig. Krig drabbar också djur, växter och hela ekologiska system som skadas eller förstörs helt. Därigenom kan ett modernt krig rycka undan förutsättningarna för fortsatt mänsklig existens i stora områden. I många delar av världen finns ärren av gamla krig kvar. Landskapet har förändrats och förstörts. är ett exempel. Där förstördes delar av jord- och skogsbruket. Vegetationen förstördes med växtgifter. Skogar bombades sönder med högexplosiv ammunition. Ammunition som inte exploderat ligger kvar i marken och skördar ständigt nya offer. Jordbruksmark och skogar skövlades bort med stora landröjande traktorer, s. k. Romplogar. Hotet av ett kärnvapenkrig skrämmer mest. Om merparten av dagens kärnvapen kom till användning i ett krig skulle det få oöverskådliga och ofattbara konsekvenser. De större städerna på norra halvklotet skulle jämnas med marken eftersom det är mot dem som de flesta kärnvapen är riktade. I tätorterna skulle de flesta människorna dödas av tryckvågorna och hettan. På landsbygden skulle de flesta dö av radioaktiv strålning. De långsiktiga effekterna skulle medföra bl. a. genetiska skador och söndertrasning av ozonlagret som skyddar livet på jorden från överdos av ultraviolett strålning. Skadorna på ekosystemen som en följd av ett globalt kärnvapenkrig är omöjliga att helt förutse. Kemisk och biologisk krigföring skulle direkt drabba de ekologiska systemen. Skulle sådana vapen komma till användning får det oöverskådliga effekter på jord- och skogsbruk och på de biologiska system som bär upp vårt liv och välstånd. Det finns tecken som tyder på att människan nu kan manipulera de ekologiska systemen i offensiva militära syften. Man talar om att påverka regn och vindar men också om möjligheten att starta jordskalv och vulkanutbrott. I nedrustningssträvandenas historia har miljöskador inte varit något huvudargument. De grundläggande motiveringarna har varit politiska, ekonomiska och humanitära. De traditionella nedrustningssträvandena har dock fått en ny dimension genom att miljöfrågorna också förts in i bilden. bör mot denna bakgrund ta initiativ till en FN-studie om de olika militära verksamheternas effekter på miljön och livsbetingelserna på jorden. Allteftersom vapenarsenalerna i världen växer, ökar också risken att vapnen skall komma att användas. Båda stormakterna satsar stora resurser på att bygga upp en interventionskapacitet långt utanför de egna gränserna. Detta innebär att militärt våld blir ett möjligt handlingsalternativ närhelst en kris bryter ut i någon avlägsen del av världen. Den internationella vapenhandeln blomstrar. Flera länder i tredje världen bygger upp en stark krigsmakt, och i de större industriländerna ökar utgifterna för militär utveckling och forskning. Men det mest oroande är att vi står inför en kraftig ökning av antalet kärnvapen, nya vapen med ökade räckvidder och förbättrad träffsäkerhet. Ständigt utvecklas alltmer avancerade vapen, och varje vetenskapligt framsteg utnyttjas så långt som möjligt militärt. Erövringen av rymden tjänar numera huvudsakligen militära syften. och är i dominans när det gäller världens militärutgifter. I stor utsträckning är det trenden i dessa två länder som anger mönstret för den övriga världen. Det är svårt att avgöra om eller är starkast på det strategiska kärnvapenområdet. Overkill-marginalen är emellertid så stor att sådana resonemang är ointressanta. måste som ett litet neutralt land ständigt kräva att stormakterna tar ett ansvar för att en verklig nedrustning kommer till stånd. Internationell fred och säkerhet kan endast uppnås genom avspänning och ökad samverkan mellan stater. Tyvärr har dock klimatet för nedrustning försämrats. De direkta krigshärdarna har blivit fler. Gamla konflikter mellan enskilda länder och folk har i många fall skärpts. Misstänksamheten om andra staters avsikter har ökat. I många länder utsätts befolkningen för våld och förtryck av regimer utan respekt för mänskliga fri- och rättigheter. I många fall är självständiga staters territorier helt eller delvis ockuperade av främmande trupper. Man brukar säga att den militära upprustningen skall ha till syfte att öka tryggheten, men följden har blivit den rent motsatta. Människor känner sig mer otrygga än för bara , trots eller snarare kanske på grund av den massiva militära satsningen. Vi måste söka efter en världsordning där internationell säkerhet och samarbete inte längre bygger på beroendet av att utnyttja militära maktmedel. Därför är det viktigt att aktivt arbeta för att krig och hot om krig försvinner som metod att lösa konflikter. För att skapa en bättre grund för nedrustningssträvandena är det viktigt att stärka den gemensamma säkerheten. Den naturliga basen för ett gemensamt säkerhetssystem på det internationella planet är FN. kan vi se en utveckling där FN:s fredsbevarande roll försvagas. Det är en oroande utveckling, när länder går in med egna militära trupper i stället för att lita till FN-trupper. Stormakterna föredrar att i den mån förhandlingar sker, förhandla sig emellan, i stället för inom världssamfundets ram. Supermakterna har ett stort ansvar för att nedrustningsförhandlingar kommer i gång. Men förhandlingarna får inte överlåtas till stormakterna. Ett litet land kan hävda sin röst tillsammans med andra länder inom FN. Den säkerhetspolitiska situationen i världen går inte att avgränsa till en diskussion mellan supermakterna eller kärnvapenstaterna. Ett eventuellt kärnvapenkrig skulle inte stoppa vid ett enskilt lands gränser. Det skulle drabba såväl stora som små stater. Därför är det nödvändigt med åtgärder, som syftar till att förbättra generalsekreterarens och säkerhetsrådets möjligheter att ingripa för att förhindra att väpnade konflikter utbryter. Det gäller inte minst i tredje världen där de flesta krig och konflikter ägt rum . Det är därför viktigt att ytterligare stärka FN:s roll på nedrustningsområdet. Kraven på FN kommer att öka kraftigt både när det gäller förhandlingsarbete, tillämpning och kontroll av ingångna avtal samt på informationsområdet. Också på det direkta nedrustningsområdet måste FN:s roll stärkas. Det är angeläget att fortsätter att ge starkt stöd. Det är bara genom ett kraftfullt agerande inom FN:s ram som förhandlingsarbetet på ett fruktbart sätt kan gå vidare. Den bör därför ta fortsatt initiativ i syfte att stärka FN:s säkerhetsbevarande roll. Opinionen för fred och nedrustning ökar snabbt och ställer stora krav på aktivt svenskt stöd. Den folkriksdag för fred som anordnades i inför FN:s andra specialsession om nedrustning visade både klokskap och realism när det gällde att formulera nedrustningshandlande. Kunskap, saklighet och ett starkt engagemang måste vara det som präglar fredsarbetet. Det är angeläget att sprida kunskap om rustningarna och nedrustningsarbetet. Under förra regeringen inrättades därför en professur i fredsforskning i . Det är viktigt att fredsforskningen vid våra universitet fortsätter. UHÄ har föreslagit att en professur i fredsforskning skall inrättas också i . Regeringen har gått emot detta förslag. Det finner vi beklagligt och föreslår att professuren skall inrättas. Minskade rustningskostnader och fred och frihet är en viktig förutsättning för en positiv utveckling i tredje världen. Som vi framhållit är den orättvisa fördelningen ett stort krigshot. Det finns ett nära samband mellan utvecklingsfrågor, som kravet på en rättvisare fördelning mellan nord och syd, resurshushållning och nedrustning. Mot bakgrund av detta samband är det naturligt att vidga möjligheterna 1* 1982/83. för organisationer och enskilda att erhålla anslag från styrelsen för internationell utveckling. SIDA, även för information och utbildning kring nedrustningsfrågor. Vi möter våld i många sammanhang. Det gäller inte minst barnen. Inställningen till våld som medel att lösa konflikter har sin grund i attityder som formats . När barn och unga möter våld i skolan och i samhället, via media eller när våld förekommer i hemmet kan de lätt bibringas den uppfattningen att våld och konflikter endast kan mötas och lösas genom våld. Det är viktigt att hem. skola, föreningsliv och bildningsorganisationer engagerar sig i fredsarbetet. Därigenom kan man förmedla kunskap om upprustningens faror och fredsarbetets möjligheter men också fästa uppmärksamheten på och motverka det vardagsvåld som de unga så ofta utsätts för. Denna fredsfostran ger ökade förutsättningar för bättre relationer människor emellan, ökad internationell förståelse och en fredligare samexistens. Den svenska utrikes- och säkerhetspolitiken har en bred folklig förankring. Den bärs upp inte bara av en bred majoritet i utan också av många och starka organisationer och folkrörelser. Den svenska försvarspolitiken är genomsyrad av totalförsvarstanken. Endast genom att utnyttja alla våra resurser kan vi, ett litet folk, möta de säkerhetspolitiska hot som kan komma att riktas mot oss. Detta kommer till klart uttryck i det nya försvarspolitiska beslutet. Med den inriktning som det svenska försvaret har finns det inte något motsatsförhållande mellan att med all kraft verka för internationell nedrustning och att ge styrka och trovärdighet åt vår säkerhetspolitik genom ett för våra förhållanden starkt försvar. En ensidig svensk nedrustning skulle rubba stabiliteten i det nordiska området och minska tilltron till den neutralitetspolitik vi valt. Ett förhållandevis starkt svenskt totalförsvar och vårt aktiva internationella fredsarbete är två sidor av samma politik. Den dag stormakterna inleder en mer reell nedrustning, ökar också våra möjligheter att skära ned försvarsanslagen. I själva verket har vi dock under gjort relativa inskränkningar i det militära försvaret, vilket alls inte har någon motsvarighet i rustningsutvecklingen omkring oss. Neutralitetspolitiken är stark endast om den upplevs som trovärdig. Vår neutralitet i krig är inte internationellt garanterad eller traktatbunden utan vilar på den politik som för och de försvarsåtgärder som vi vidtar redan i fred. Vi undviker även andra bindningar. Det har bl. a. kommit till uttryck vid utformningen av våra handelsförbindelser med den gemensamma marknaden, EG, och andra ekonomiska sammanslutningar. Den alliansfria politik som vi för ger oss möjlighet att stå utanför stormaktskonflikter i vår närhet. Den ger oss också speciella möjligheter att genom en aktiv utrikespolitik arbeta i FN och i andra sammanhang för en fredlig utveckling. som varit ordförande i har haft till uppgift att klarlägga hur den internationella upprustningen sker på bekostnad av social och ekonomisk utveckling för mänskligheten. I rapporten konstateras att det militära hotet förstärks av den ekonomiska oordningen i världen. Arbetslöshet, inflation, allt hårdare konkurrens om naturresurserna och den ojämlika fördelningen mellan folk och länder utgör allvarliga hot mot den globala säkerheten. Världen befinner sig nu vid en skiljeväg. Valet står mellan att antingen fortsätta kapprustningen eller styra mot en mer hållbar ekonomisk och solidarisk världsordning. Att göra bådadera går inte. En bestående fredlig utveckling förutsätter minskade klyftor mellan rika och fattiga länder och en rättvisare fördelning av världens resurser. måste arbeta för en effektiv uppföljning av rapporten om nedrustning och utveckling och informera om de fördelar, speciellt för utvecklingsländerna, som står att vinna på en nedrustning. Flela perioden efter FN:s första extra session om nedrustning, 1978, har kännetecknats av tillbakagång snarare än framsteg, när det gäller strävanden att skapa en fredlig och mindre värld. Vad gäller rustningsbegränsning och nedrustning kan vi se få resultat. De avtal om rustningsbegränsningar som slutits utsätts för allt starkare tryck. SALT har inte ratificerats av . Det förefaller som om både och tillämpar avtalets åtaganden, men det är ovisst om några begränsningar i fråga om strategiska kärnvapen kommer att bestå. Nya förhandlingar mellan och påbörjades dock . Också icke-spridningsavtalet är utsatt för påfrestningar, särskilt som de stater som inte har kärnvapen kan iaktta hur kärnvapenstaterna ökar sina vapenarsenaler och därmed bryter mot sin del av avtalet. För del är av naturliga skäl utvecklingen i av avgörande betydelse. Det faktum att atomvapenbestyckade fartyg finns i ett stort antal i vårt omedelbara närområde, bl. a. i , visar hur utsatt också ett fredligt neutralt land blir i kapprustningens tidevarv. Den omfattande kärnvapenuppladdningen i vår egen världsdel är mycket oroande. därför nödvändigt att vi i våra nedrustningssträvanden ägnar särskilt intresse åt den europeiska situationen. måste fortsätta att med kraft verka i den europeiska konferensen om säkerhet och samarbete (ESK) för sammankallande av en europeisk nedrustningskonferens. Det är vidare angeläget att förhandlingarna i om kärnvapen i snart avsätter resultat främst beträffande medeldistansraketerna och analoga system. De bör utvidgas att omfatta även andra flygplanseller ubåtsbaserade system och direkt eller indirekt inbegripa de arsenaler i som stått utanför förhandlingarna. Det är också hög tid att alla taktiska kärnvapen i inkl. den s. k. neutronbomben blir föremål för nedrustningsförhandlingar. Målet i förhandlingsarbetet måste vara ett kärnvapenfritt . Förvår säkerhet är utvecklingen i det nordiska området viktig. har varit en stabil del av världen. Alla nordiska länder med sina skilda säkerhetspolitiska linjer har bidragit till detta och också till att stärka freden och säkerheten i hela . Det går dock inte att bortse från att blivit alltmer indraget i det globala säkerhetspolitiska mönstret. Det är i det sammanhanget vi skall se förslaget om att upprätta en kärnvapenfri zon i . Det är inte troligt att enbart blir upphov till en konflikt mellan stormakterna. Men det finns en ökad risk för att blir skådeplats för ökad internationell spänning som ligger i skärningspunkten mellan stormaktsintressena. En nordisk kärnvapenfri zon skulle kunna bli ett första steg mot mer omfattande åtgärder för hela . Ett zonavtal skulle också kunna kopplas till andra förtroendeskapande åtgärder. Samtliga riksdagspartier har uttalat sig för att de skall arbeta vidare med förslaget om en kärnvapenfri zon i . Detta arbete sker i nära kontakt med övriga nordiska länder och utifrån förutsättningen att det skall leda till att vår säkerhet skall befästas och förstärkas. Detta blir också följden om kärnvapenmakterna inte bara förbinder sig att avstå från att använda kärnvapen mot det nordiska området utan också drar bort kärnvapen som är riktade mot detta område. Kärnvapenmakterna måste förbinda sig att inte heller ha kärnvapen i , för att en kärnvapenfri zon i norra skall bli trovärdig. Regeringen måste fortsätta att verka tillsammans med de övriga nordiska länderna för att få till stånd en kärnvapenfri zon i som ett led i arbetet för ett kärnvapenfritt . Den teknologiska utvecklingen medför att gränserna håller på att suddas ut mellan de olika nukleära vapensystemen. Det är därför nödvändigt att samordna förhandlingarna rörande de olika vapenkategorierna. I annat fall riskerar man att effekterna av begränsningar rörande viss kärnvapentyp omintetgörs genom utbyggnad av andra vapensystem. Supermakterna måste överväga möjligheterna att komma överens om att på nuvarande nivå frysa kärnvapenarsenalerna. Avsikten med en sådan frysning är att den skall bilda utgångspunkten för förhandlingar i syfte att nå balanserade, kontrollerbara reduktioner av olika typer av kärnvapen samt begränsningar av utveckling, produktion och lagring av nya kärnvapen och vapenbärare. En frysning av de nukleära arsenalerna på nuvarande nivåer bör kompletteras med förbud mot tillverkning av klyvbart material för vapenändamål. Genom att förhindra att sådant material framställs för eventuellt framtida bruk skulle man förstärka tilltron till den långsiktiga betydelsen av frysningsarrangemanget. Förbud mot första användning Om kärnvapenstaterna enades om ett förbud mot första användning av kärnvapen skulle det på många sätt positivt påverka nedrustningssträvandena. Ett sådant förbud skulle bl. a. skapa förutsättningar för överenskommelser om att avlägsna sådana vapensystem som på båda sidor är utplacerade för att finnas i beredskap för första användning. Neutronbomben är ett typiskt exempel på denna vapenkategori. Ett förbud mot första användning skulle vidare underlätta förbättringar av kärnvapenstaternas nu gällande försäkringar om att inte använda kärnvapen mot kärnvapenfria stater. I takt med att vapensystemen blir alltmer komplicerade ökar också riskerna för tekniska fel på grund av den mänskliga faktorn. Ytterligare åtgärder måste vidtas för att motverka dessa risker. En utväg är att eftersträva internationella överenskommelser om att förbjuda utveckling av vissa väl definierade vapensystem som kan identifieras men som ännu inte framställts. En sådan specifik åtgärd kan även bestå i att genomföra förbud mot att införa vapen och att utveckla kapacitet att föra krig på områden som ännu inte militariserats. En annan och mer effektiv utväg vore att överenskomma örn generella åtgärder som syftar till att på ett tidigt stadium identifiera och hejda sådan militär vetenskap och teknik som har en starkt pådrivande verkan på kapprustningen. Med hänsyn till den snabba utvecklingen är tidsfaktorn av avgörande betydelse. Det är därför nödvändigt att utan ytterligare dröjsmål få till stånd internationellt samarbete i denna viktiga fråga. Trots de gjorda ansträngningarna att åstadkomma ett fullständigt förbud mot alla kärnvapenprov förekommer sådana i en oförminskad omfattning. konstateras ett femtiotal kärnvapenprov. Supermakterna svarar för de allra flesta. Det har rått ett dödläge i provstoppsfrågan. Det är därför uppmuntrande att kärnvapenmakterna äntligen förmåtts gå med på att inleda konkreta förhandlingar om ett provstoppsavtal i nedrustningskommittén i . Ett allmänt accepterat förbud mot alla kärnexplosioner skulle på ett avgörande sätt bidra till att bromsa kärnvapenutvecklingen och förhindra ytterligare spridning. Ett fullständigt förbud mot kärnvapenprov skulle göra det svårt om inte omöjligt för kärnvapenstater att utveckla nya typer av kärnvapen, eftersom de inte skulle kunna vara helt säkra på vapnens verkan. Ett förbud skulle därför bidra till att hejda kärnvapenkapprustningen. Det skulle också förstärka icke-spridningsavtalet genom att det skulle visa att stormakterna är medvetna om sina åtaganden där, nämligen att vidtaga effektiva åtgärder i riktning mot kärnvapennedrustning.