mot · G6022167 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. 1976 förverkligades enprocentmålet. Året därpå tog ett nytt beslut om riktlinjerna för biståndspolitiken. Med dessa bekräftades mycket av tidigare politik och praxis. Det nya var insikten om att det finns ett ömsesidigt beroende mellan utvecklingsländer och industriländer. Den bärande idén var fortfarande att vi har ett solidariskt ansvar för utvecklingen i de fattiga länderna. Men vi hade också lärt oss att ekonomiskt samarbete med var till nytta för hela världsekonomin. Därför också för oss. Vi hade börjat tala om u-landspolitik och syftade då på våra totala relationer med , av vilka biståndet är ett viktigt men långt ifrån det enda inslaget. I stor utsträckning utgick vi emellertid fortfarande från erfarenheterna från det för både u- och i-länder ganska framgångsrika . Begreppen nord och syd myntades. Med nord avsåg vi de rika industriländerna. Med syd de fattiga utvecklingsländerna. Vi betraktade problem och förutsättningar inom dess grupper som relativt likvärdiga. Likheterna ansågs viktigare än olikheterna. Vad vi vid anade men inte fullt ut insåg var att världsekonomin stod inför en dramatisk omställning. Det är knappast någon överdrift att påstå att vi fått en ny ekonomisk världsordning. Inte den bättre och rättvisare som vi hoppades på och arbetade för. Utan en sämre, på många sätt kaotisk och i huvudsak orättvisare. I ljuset av den nästan totalt förändrade värld i vilken vår u-landspolitik nu verkar vore det fel att inte radikalt ifrågasätta vad vi gjort, och planerat att göra. innebar ett upps\ing för om man ser dem som en grupp. Men bakom genomsnittstalen döljer sig så dramatiska skillnader att det nästan är meningslöst att använda sådana siffror. 850 miljoner människor lever i vad som enligt FN-terminologin kallas absolut fattigdom. Allt talar för att den siffran kommer att öka. Vissa av de oljeexporterande länderna, främst de kring , har haft mycket snabb tillväxt. Oljeländer, som t. ex. och , har haft stora svårigheter att nyttiggöra sina oljeinkomster för utvecklingsarbete. De har drabbats av stark inflation, stark befolkningstillväxt och uppenbara svårigheter att diversifiera sitt näringsliv. I har tillväxten varit lägre än , men man har ändå gjort framsteg. Den industriella basen har stärkts i många av de folkrika länderna. Livsmedelssituationen har förbättrats. Det kraftiga inflödet av valuta från medborgare som samarbetar utomlands har motverkat försämringarna i bytesbalansen. Den mest uppseendeväckande utvecklingen har ägt rum i länder som , , och . Där kan man nästan tala om ett nytt "Japanskt under. Denna region har i själva verket blivit en av de mest dynamiska i världsekonomin över huvud taget. På den latinamerikanska kontinenten har t. ex. med sina stora råvarutillgångar ryckt fram som en allvarlig konkurrent till många av de gamla industriländerna. När det gäller malmbrytningen har inte minst fått erfara detta. har också börjat få stora balansproblem. Det oljerika står inför något som nästan liknar ett konkurshot. Den höga tillväxttakten i många har möjliggjorts genom en kraftigt ökad upplåning - främst genom en återslussning av petrodollar i stor skala. De kommersiella krediterna har av naturliga skäl inte stått till de fattigaste ländernas förfogande i samma utsträckning. I någon mån - men otillräckligt - har detta kompenserats genom ökat bistånd, främst genom att OPEC-ländernas bistånd ökat kraftigt. Konferensen om situationen i de minst utvecklade länderna i visade att de mest utsatta ländernas situation förvärrats . De fattiga har blivit fattigare. Det gäller särskilt söder om . har tillväxten per capita där varit oförändrad eller till och med sjunkande. Fattigdomen, svälten och nöden har ökat. Det finns en rad yttre förklaringar till detta. De afrikanska ländernas frigörelseprocess har varit plågsam, utdragen och är delvis ännu inte avslutad. De inre motsättningarna i länderna i har accentuerats genom hänsynslösa politik, vars syfte är att skada grannländernas ekonomiska och sociala utveckling. Länderna i har också svaga och bräckliga administrationer och godtyckliga gränser. De har drabbats särskilt hårt av oljeprisstegringarna i kombination med fallande priser på andra råvaror. Enligt de mål som uppsatts för det svenska biståndet skall detta styras till de fattiga eller t. o. m. de fattigaste länderna. Det är ofrånkomligt att vi då frågar oss i vilken utsträckning det svenska biståndet kunnat mildra problemen eller om det rent av i vissa avseenden fördjupat utvecklingsproblemen i dessa länder. utvecklingspolitik i de fattigaste länderna är det rimligt att ställa dessa frågor och försöka ge uppriktiga svar. Vi får inte använda de uppsatta biståndsmålen, hur väl underbyggda vi än tycker att de är, som besvärjelser med vilka vi försöker hålla verkligheten på avstånd. Det är viktigt att komma ihåg att den svenska utvecklingspolitiken syftar till en balanserad utveckling. Vi är inte fixerade vid BNP-tillväxt även om vi självfallet måste utnyttja den som en måttstock. Vi vill också se en viss sorts social utveckling, en viss fördelningspolitik. Vi vill främja en ekologisk balans. Vi vill verka för en demokratisk utveckling. Trots vad som här sagts om olikheterna mellan de länder vi kallar tvingas vi ändå inse att dessa står inför gemensamma hot. Så här sammanfattar t. ex. författarna till den s. k. Carterrapporten läget inför det kommande : Om den nuvarande utvecklingen fortsätter kommer världen vara mer överbefolkad, mer förgiftad, mindre ekologiskt stabil och mer sårbar för stora störningar och våldsamma förändringar. resurser kommer världens befolkning i många avseenden vara fattigare än vad de är . Det är denna hotbild som fört in begreppet ömsesidiga intressen i den argumentkatalog som gjorts upp till stöd för ökat bistånds- och utvecklingssamarbete. Åtgärder som t. ex. syftar till att förbättra energiförsörjningen, hejda miljöförstöringen, uppnå balans mellan behov och tillgång på livsmedel eller att hejda befolkningsökningen har motiverats också med industriländernas egenintresse. Det är detta som lägger den intellektuella grunden för idén om globala förhandlingar och det ömsesidiga intresset. kvarstår, med oförminskad styrka, traditionella och svårlösta utvecklingsproblem. Det har gjort att målkatalogen för biståndet blivit lång. Målen har blivit så många att de inte alltid lätt låter sig förenas. På ett teoretiskt plan kan man se hur olika åtgärder sammanfaller på ett lyckligt sätt till det allmännas bästa. Men i den hårda och bistra verkligheten kan inte helheten angripas på en och samma gång. Man måste ta tag i delarna och bestämma sig för vad som är viktigast och vad som snabbast kan ge resultat i den nationella internationella miljön. Man måste helt enkelt göra prioriteringar. Vår erfarenhet har också lärt oss att biståndsarbete måste vara långsiktigt. Det måste arbeta i en föränderlig värld. Det finns ingen snabbutveckling. Man måste arbeta med 10-, 20- och 50-årsperspektiv. Då får man lov att acceptera regeringsbyten, politikbyten, ideologibyten, inbördeskrig, mellanstatliga krig, gränsändringar, konjunkturcykler och teknikförändringar, dvs. allt detta vi bevittnat under det senaste årtiondet. Vi måste kunna säga nej till allehanda krav på att avbryta bistånd så fort ett mottagarland för en politik som vi av ett eller annat skäl ogillar. Vi måste vara beredda att förändra biståndets inriktning och omfattning om vi finner att mottagarlandet blir alltför biståndsberoende eller biståndet leder utvecklingen i fel riktning. Minskning i anslagen till ett visst land måste kunna göras utan att det uppfattas som en politisk markering. Vi måste också inse att det ibland finns en konflikt mellan ökad tillväxt och Vi kan inte alltid avstå från ett projekt för att det statistiskt ökar inkomstklyftorna om det bidrar till förbättrade levnadsvillkor för alla. I anser vi att tillväxt är en förutsättning för jämnare inkomstfördelning. Då kan vi inte förorda att u-ländema skall föra en utvecklingspolitik som helt strider mot den vi själva fört. Vi måste hålla fast vid att tillväxten är en förutsättning för förbättrade livsvillkor i . Det går inte att driva en utvecklingspolitik där varje projekt skall inriktas på de allra fattigaste. De måste också ge underlag för ökad produktivitet, bärkraftig ekonomi och därmed ökad ekonomisk kraft över huvud taget. Bara på detta sätt kan , särskilt de fattiga , häva sig ur fattigdomens och nödens gissel. Meningen med bistånd och utvecklingsarbete är att det skall kunna rätta till vad århundraden av försummelser åstadkommit och medverka i förändringsprocesser som det krävs mycket att förverkliga. Det är då t. ex. inte säkert att krav på snabbare jordreformer kan uppställas som villkor för bistånd. De här reflexionerna har naturligtvis bärkraft också för den industriella utvecklingen. Också här måste utvecklingsinsatserna anpassas efter landets historiska och sociala situation och efter vilka förutsättningar som finns i den ekonomiska utvecklingen. Alla projekt kan inte minska klyftan mellan olika grupper. Men t. ex. ett större industriprojekt eller ett kraftdammsbygge kan totalt sett ge landets invånare en bättre livssituation genom starkare infrastruktur och ökade valutainkomster. Utveckling, tillväxt och fördelning är svårt. Vi måste ha respekt för dessa svårigheter. Vi måste vara beredda att anpassa vårt handlande efter vunna erfarenheter. Vi får inte låta ideologiska skygglappar hos oss själva stå i vägen för den processen. En annan central frågeställning för svensk biståndspolitik är hur vi på ett effektivt sätt skall kunna använda vår egen resursbas. Detta är inte bara något som ligger i det svenska näringslivets intresse. Också mottagarländerna är intresserade av områden där vi har kunskap och industriell teknik. Detta aktualiserar också programlandsprincipen. Om svenskt bistånd skall koncentreras till områden inom vilka vi har särskilda erfarenheter då uppstår frågan om detta enbart skall ske i våra programländer. Programlandstanken är i grunden riktig, bl. a. för att den ger ulandsarbetet stabilitet och långsiktighet. Men den får inte utesluta utvidgningen av biståndsverksamheten också i länder utanför programlandskretsen. Vi vet att bistånd kan ge goda resultat men att det inte är eller kan bli perfekt. Det har ofrånkomligen begränsade effekter och är mer en katalysator för förändringar än något som i sig åstadkommer förändringar. Vi kan peka på många lyckade projekt, på industriområdet, mot jordförstöring, inom hälsovård och utbildning. Men vi ser också hur biståndet kan bidra till en utveckling i fel riktning. Vi ser hur viktigt biståndet kan vara för länder som dignar under svårigheter och hur angeläget det är att höja biståndsnivån. Men vi inser också att kraven på effektivitet ökar, att de olika biståndsmålens inbördes samverkan måste tänkas igenom klarare och att vi inte får låta våra egna föreställningar om snabba och stora förändringar styra in oss på felaktiga vägar. Det finns fortfarande ett starkt stöd för svenska biståndsinsatser hos den svenska opinionen. Dess bättre tycks detta stöd inte nämnvärt ha påverkats av våra egna ekonomiska svårigheter. Dessa är också blygsamma vid en jämförelse med problem. Människor är beredda att ställa upp för de fattiga. Men de vill också veta till vad pengarna används och vilken nytta de gör. Detta kräver en fortlöpande utvärdering av de svenska biståndsinsatserna. En sådan pågår också inom SIDA. Den metod som användes i den s. k. länderöversynen för sedan är dock knappast tillfredsställande. Den utgick från de svenska biståndsmålen och försökte mäta hur mottagarländerna uppfyllde dessa. Detta gav utrymme för ett ganska vidlyftigt tyckande. Resultatet blev att ådrog sig ovilja från flera av våra samarbetsländer, utan att vi vann något av värde för egen del. Vad SIDA i stället bör göra är att systematiskt utnyttja de kunskaper vi har om våra egna projekt för att se om dessa fungerat som planerat och vad som kan göras bättre . Det intressanta är att veta om mottagarlandet gjort framsteg på de områden där vi samarbetat med dem och i vilken utsträckning våra projekt bidragit till sådana framsteg. Befolkningsfrågan måste ägnas större uppmärksamhet i biståndsarbetet. Den rymmer både humanitära och ekonomiska aspekter av avgörande betydelse. Tyvärr finns det inget givet samband mellan social utveckling och befolkningsutveckling. I varje fall på kortare sikt leder en höjning av levnadsstandarden inte av sig själv till att det föds färre barn. Detta motiverar ökade insatser på familjeplaneringens område. Det måste vara en mänsklig rättighet för kvinnorna att själva få bestämma hur många barn de vill föda och när. Undersökningar visar att i genomsnitt vart tredje barn som föds i är oönskat av sin moder. Efterfrågan på familjeplanering är också stor i praktiskt taget alla . För som tillhört pionjärerna på det här området finns det särskild anledning att prioritera familjeplaneringen i sitt biståndssamarbete. Enligt och andra källor kommer världens befolkning om nuvarande födelsetal står sig att fördubblas inom 25 å . vi att tillgången på ny odlingsbar mark är mycket knapp. FAO räknar med en ökning med fram . Arbetslösheten i är i genomsnitt. Antalet jobb ökar mycket långsamt. kommer, även med en ganska framgångsrik befolkningspolitik, omkring 800 miljoner fler människor att söka sig ut på arbetsmarknad under de kommande två decennierna. Till bakgrunden hör också att bevittnat en invandring av arbetslösa från landsbygden till städerna av en enorm omfattning. Med förutsebar befolkningsutveckling kommer de stora städernas invånarantal att fördubblas på 10 å . Slumområdena kommer att fördubblas på mindre än tio. Antalet analfabeter, som beräknades till ca 734 miljoner, kommer trots förbättringar i skolväsendet i att öka till 884 miljonder och närma sig en miljard vid seklets slut. Energiförbrukningen är ett annat problem i en värld där befolkningen växer så snabbt som kan förutses under detta sekel. Oljeproduktionen väntas ha nått sin topp . Världens skogar, som är den viktigaste energikällan, minskar med 18 till . Det mesta av utvecklingsansträngningarna för att öka levnadsstandarden i de fattiga länderna riskerar att vara förgäves om vi inte kan hejda den kraftiga befolkningsökningen. Detta inser numera också de flesta. ideologiskt motstånd mot en aktiv befolkningspolitik är på väg att vika för verklighetens krav. bör fortsätta öka sin aktivitet på det här området. 1984 planeras en ny befolkningskonferens i FN:s regi. Den som hölls 1974 var en av de få framgångsrika FN-konferenserna. Den ökade förståelsen för befolkningsfrågan på ett anmärkningsvärt sätt. bör förbereda sig väl inför den nya befolkningskonferensen. Vi föreslår att regeringen även tillsätter en svensk nationalkommitté med parlamentarisk representation. är ett av de få länder som levt upp till FN:s s. k. Siffran avser utbetalningar av bistånd mätt i andel av bruttonationalinkomsten. Målet förutsätter att vi budgeterar minst en procent av BNI för internationellt biståndssamarbete. har andelen bistånd av den svenska bruttonationalinkomsten budgeterats till . Vi anser att detta mål bör bibehållas. Regeringens förslag innebär i praktiken att denna nivå frångås. För det första budgeteras enligt regeringens mening , vilket alltså innebär en viss minskning i förhållande till tidigare. För det andra dubbelräknas en post motsvarande ca 227,6 miljoner genom att ointecknade reserver förs upp som nya pengar i budgetförslaget för nästa budgetår. Regeringens totalram för biståndet uppgår (om ianspråktagandet av de ointecknade reserverna frånräknas) till 6 540 milj. kr. Vi föreslår att ramen ökas till 6 835 milj. kr. Ökningen av anslagen bör bl. a. utnyttjas för att höja insatserna för blandade krediter, katastrofhjälp, enskilda organisationer och humanitärt bistånd. Att nu direkt eller indirekt frångå enprocentmålet vore att svika vårt ansvar för de fattiga länderna. Att göra det med hänsyn till egna ekonomiska svårigheter är inte acceptabelt. När vi avstår av våra resurser återstår likväl 99 som vi kan använda själva. Detta är trots allt ett ganska litet bidrag till en rättvisare internationell fördelningspolitik. I övrigt anser vi att fördelningen på de olika anslagsposterna under C 2. Bilateralt utvecklingssamarbete genom SIDA bör vara den som framgår av följande tabell: Medelsram Förslag till medelsram 1983/Enligt 84 Miljö- och markvård samt energi Miljöfrågorna har uppmärksammats alltmer i debatten om utveckling och bistånd. Orsaken är uppenbar. I många pågår en rovdrift av knappa naturresurser och en dramatisk förstörelse av livsmiljön som hotar underlaget för mänsklig existens. Därför framstår den tidigare vanliga uppfattningen att miljöförstörelse enbart är ett problem för de utvecklade industriländerna, att miljövård är något som inte har råd med, som alltmer orimlig. Något motsatsförhållande mellan miljövård och utveckling i finns i allmänhet inte, särskilt inte på . I stället utgör miljöförstörelsen på många håll ett direkt hot mot utvecklingen. En aktiv miljövård är därför en förutsättning för utveckling. Miljöfrågorna försummades länge i det svenska utvecklingssamarbetet men hade regeringsansvaret för biståndet fick de allt större tyngd. Ett uttryck för detta var att ett särskilt anslag för miljövård inrättades. För /83 uppgår anslaget, som också inkluderar energi, till 80 milj. kr. Visserligen måste huvuddelen av miljövårdsinsatserna ske inom landramarna, dels i form av miljöprojekt, dels och framför allt i form av miljöhänsyn i utvecklingsprojekt som påverkar miljön, men ett kompletterande, specifikt miljöanslag är ändock av ovärderlig betydelse. Därför innebär budgetpropositionens förslag att slopa detta anslag ett allvarligt steg bakåt. Vi föreslår att anslagsposten Särskilda Program räknas upp med 87,6 milj. kr. Apartheid i bygger på en i lag reglerad ordning som separerar raserna. Enligt detta, lyckligtvis, unika system är det den vita rasen som bär huvudansvaret för utvecklingen i landet. skall den separata utvecklingen gynna ett ekonomiskt samspel mellan raserna. Bakom denna tes döljer sig apartheidpolitikens dubbelmoral. Samspelet syftar helt enkelt till att bevara den vita privilegierade folkminoritetens kontroll över landet. De flesta vita i är beredda att acceptera eller uppmuntra apartheid, bl. a. på grund av de ekonomiska fördelar som uppstår för den vita befolkningen. Det är viktigt att de organisationer som arbetar mot apartheidsystemet i och får stöd. Satsningar på humanitärt bistånd i och bör därför öka. I Amnestys rapport framhålls att mönstret för brott mot mänskliga rättigheter i har kännetecknats av att tusentals människor bortförts och mördats av regeringsstyrkor. Amnesty påpekar att fängslande av politiska fångar, internering utan rättegång, tortyr och andra övergrepp i denna del av världen är vanliga metoder för undertryckande av de mänskliga rättigheterna. Stödet för demokrati och mänskliga rättigheter måste vara centralt i den svenska biståndspolitiken. Det humanitära biståndet till bör därför ökas. Samverkan mellan biståndsorganen och näringslivet De svenska företagen har kunskaper och varor som kan bidra till u-landets ekonomiska och sociala utveckling. Ett ökat samspel mellan företagen och de svenska biståndsinsatserna gynnar utvecklingsansträngningarna i tredje världen. behöver svenska varor och svensk teknik. Att de större biståndsgivande länderna binder sitt bistånd försvårar för svenska företag att delta i den ekonomiska uppbyggnaden av . För svensk del bör bundet bistånd vara undantag. Ur svensk utrikeshandelssynpunkt bör de svenska utlandsmyndigheterna SIDA och SIDA:s fältpersonal se det som sin uppgift att framhålla för vad svenskt näringsliv har att bidra med. Önskemål om återflöde på alla områden bidrar till att stärka relationer med . Det är därför glädjande att regeringen vill fortsätta att satsa på blandade krediter. Vi vill dock föreslå en ytterligare ökning. Ett område av biståndssamarbete med som inte tillräckligt uppmärksammats är svenska insatser för att öka export. vill ha både handel och bistånd. De resurser som kommer till godo genom den egna exporten är flerfalt större än de resurser som biståndet ger dem. Ändå är det handelsfrämjande biståndet ytterst ringa, både det internationella och det svenska. Från ges något över 30 milj. kr. bara en halv procent av biståndsbudgeten. Stödet går via FN:s handelsfrämjande organ ITC med 8-10 milj. kr., via SIDA med 20 milj. kr. till projekt i bl. a. några av huvudmottagarländerna för svenskt bistånd och med 4 milj. kr. via IMPOD som är samordnande myndighet för upplysning till och för visst marknadsföringsstöd åt dem på den svenska marknaden. Detta kan ske genom att exempelvis det av IMPOD föreslagna importgarantisystemet införs på prov under två å . Den form av svenskt bistånd som kallas importstöd används på det sätt mottagaren finner lämpligt. Det skall användas för import av varor och tjänster som är väsentliga för landet i dess utvecklingsansträngningar. I budgetpropositionen anges att detta stöd skulle minskas. Det kan finnas skäl - såsom anges i budgetpropositionen - att i ökad grad inrikta biståndet på projekt. Det bör emellertid noteras att importstödet fyller en viktig funktion för mottagaren för att klara behovet med att skaffa råvaror, halvfabrikat och reservdelar till redan genomförda projekt. Kyrkorna och de enskilda organisationerna Kyrkorna har gjort en pionjärinsats för svenskt biståndssammarbete. har andra organisationer också engagerat sig i u-landsverksamhet. Exempel på framgångsrika projekt, som planerats och finansierats av enskilda organisationer är många. Bistånd av detta slag har många givna fördelar. De administrativa kostnaderna är i regel mycket låga. Projekten engagerar ofta systerorganisationer i . Härigenom skapas en direktkontakt som är av stort värde. Det folkliga engagemanget i projekten från egen befolkning är ofta stort. Bistånd genom enskilda organisationer levandegör utvecklingsproblemen för den svenska allmänheten på ett helt annat sätt än det statliga biståndet kan göra. Insatserna är därför av oskattbart värde för den svenska biståndsviljan. satt i regeringställning ökade anslagen till enskilda organisationer mycket snabbt. Detta kunde ske utan att kravet på planering av projekten eftersattes. Exempel på misslyckade insatser är få. Även finns en stor efterfrågan från enskilda organisationer på bidrag för biståndsarbeten. Inte minst i ett läge där SIDA anser sig ha svårt att utnyttja medel som redan ställts till förfogande är det rimligt att i större utsträckning än regeringen och SIDA gör tillgodose dessa krav. Vi föreslår därför att anslaget till Enskilda organisationer räknas upp med 10 milj. kr. Vi vill dessutom föreslå att omprövar sitt tidigare ställningstagande i fråga om rätten till avdrag för gåvor till internationell biståndsverksamhet. Det bör ankomma på regeringen att lägga fram förslag till sådan avdragsrätt. Med hänvisning till ovanstående hemställs* 1. att fastställer biståndet till av bruttonationalinkomsten /84, dvs. 2. att avslår förslaget att uppföra ointecknade reserver som nya pengar för /84, 3. att godkänner de förslag till medelsramar som redovisas i denna motion, 4. att beslutar att det särskilda anslaget för Mark- och miljövård samt energi återinförs och uppförs med 87,6 milj. 5. att beslutar anvisa ytterligare 180 milj. kr. för utökning av s. k. blandade krediter, 6. att begär att regeringen års om befolkningsfrågan tillsätter en svensk nationalkommitté med parlamentarisk representation. () () () () () () () () () *Se även motion 1982/83:2168.