mot · G6021647 · 1983-01-25 00:00:00 — i Motion /83:1647 m. fl. Den ekonomiska politiken syftar till att uppnå låg inflationstakt, god tillväxt, full sysselsättning, rättvis inkomstfördelning och regional balans. De olika målen har också ett inbördes samband. Full sysselsättning torde t. ex. långsiktigt endast kunna upprätthållas vid en låg inflationstakt. På motsvarande sätt utgör stabila priser, full sysselsättning och god tillväxt den viktigaste förutsättningen när det gäller att förbättra villkoren för de sämst ställda i samhället. En diskussion om den politik som krävs för att återvinna den samhällsekonomiska balansen måste ta sin startpunkt i den aktuella situationen och i de internationella förutsättningarna. De senare innebär i korthet att en konjunkturuppgång ännu är avlägsen. För att lösa ekonomiska problem krävs enligt vissa strukturella förändringar. Bytesbalansunderskottets minskning kräver en dämpning av den inhemska efterfrågan och stimulans av den konkurrensutsatta sektorn. Den ekonomiska politiken måste därför inriktas på att bevara det förbättrade konkurrensläget . Dessutom måste vi hålla tillbaka de resursanspråk som finansieras via de offentliga budgetarna. Det blir annars omöjligt att komma till rätta med det problem som ställs av att de offentliga utgifterna utgör av BNP medan skatter och avgifter uppgår till . De förslag som framförs i partimotioner leder till ett budgetunderskott som med några miljarder understiger regeringens. En större saldominskning än så bedömer vi som mindre lämplig i dagens konjunkturläge - det skulle verka alltför efterfrågedämpande och därigenom bl. a. försämra arbetsmarknadsläget ytterligare. Det är emellertid väsentligt att notera att vårt budgetunderskott uppkommer genom en annorlunda kombination av utgifter och inkomster än regeringens. Vi gör besparingar på ca på utgifterna (på helt budgetår räknat) och besparingarna blir större genom de föreslagna förändringarna i regelsystemen. Denna åtstramning vill vi med hänsyn till näringslivets efterfrågesituation och arbetsmarknadsläget motverka genom att sänka vissa skatter. Därigenom höjs de reala disponibla inkomsterna och således efterfrågan. 1 1982/83. Genom denna annorlunda kombination av utgifter och inkomster i statens budget åstadkommer vi en önskad vridning från transfereringsinkomster till arbetsinkomster, vilket är en strukturell förändring av stor betydelse för samhällsekonomin. 1 Den internationella bakgrunden Bedömningen av den internationella konjunkturutvecklingen har inte förändrats särskilt mycket . De flesta prognoser tyder nu liksom då på att en konjunkturuppgång kan bli märkbar eller . Det internationella läget kommer därför även under innevarande år att kännetecknas av låg tillväxttakt i industriländerna, låne- och skuldkriser i utvecklingsländerna, oro på valutamarknaderna, låg tillväxt i världshandelns volym, hög arbetslöshet och sänkt inflationstakt. Det enda positiva inslaget i denna bild är den successivt sjunkande prisstegringen och en tendens till sjunkande nominella räntor. Realräntorna är emellertid fortfarande höga. Det konstateras därför i finansplanen att knappast kan vänta sig någon draghjälp i form av en internationell konjunkturuppgång . gör regeringen ett stort nummer av att den i internationella sammanhang verkar för en omläggning av den ekonomiska politiken i mer expansiv riktning. Med tanke på den stora utlandskonkurrerande sektorn i måste detta naturligtvis v,ara en ambition för varje svensk regering. Det innebär ingenting annat än ett fullföljande av den tidigare regeringens agerande. Även tidigare regeringar uttryckte förhoppningar om och agerande för att den ensidiga åstramningspolitiken skulle lättas. 2 Utvecklingen under det senaste årtiondet i De obalanser som finns i svensk ekonomi är ett resultat av en mångårig utveckling. Till en del kan de förklaras av förändringar i den internationella miljön vilka missgynnat svensk ekonomi. Oljeprishöjningarna 1973-1974 och 1979-1980 hör hit liksom de effekter på världens industrikapacitet och konkurrensförhållanden som följt därav. Men obalanserna i svensk ekonomi förklaras också av utvecklingen i . En viktig orsak till den otillräckliga konkurrenskraften i svensk industri är de kraftiga lönekostnadsökningarna . De ledde till marknadsandelsförluster som vi trots upprepade devalveringar inte lyckats återvinna. Utvecklingen efter den första oljekrisen har även blottlagt viktiga strukturella problem i svensk ekonomi, t. ex. en mindre flexibel arbetsmarknad och en sämre fungerande kapitalmarknad. Det viktigaste strukturella problemet i svensk ekonomi utgörs emellertid av de mycket omfattande offentliga utgifterna och det därav följande höga skattetrycket. De offentliga utgifterna kommer under detta år sannolikt att motsvara av BNP. Detta skapar stora problem för svensk ekonomi. Det har inneburit allt större svårigheter att finansiera de offentliga utgifterna. Budgetunderskottet har stigit kontinuerligt , från av BNP till . Utvecklingen bröts visserligen tillfälligt /76, vilket socialdemokraterna gärna framhåller, men det berodde helt och fullt på lönekostnadsexplosionen avtal. Den ökade tillfälligt statsinkomsterna. Budgetunderskottet under det föregående /75 uppgick till ca motsvarande inemot av BNP, eller uttryckt prisnivå, ca . Budgetunderskottet har alltså och tredubblats. Det är illa nog, men det ger en annan bild än den skillnad mellan 1975/76 och 1982/83 som regeringen tecknar. Det kan sägas att den tidigare socialdemokratiska regeringen gjorde vissa försök att höja skatterna i takt med utgiftsökningen även om det inte lyckades helt. Skattetrycket höjdes med . Huvudsakligen berodde det på den kraftiga höjningen under dessa år av arbetsgivaravgifterna som nära nog fördubblades. har skattetrycket varit i huvudsak oförändrat. Variationerna kring 50-procentsnivån beror framför allt på konjunkturella skillnader. Utgiftsutvecklingen var snabb inom hela den offentliga sektorn. Till stor del berodde det på beslut fattade ganska tidigt och före regeringsskiftet . ökade också de arbetsmarknads- och industripolitiska insatserna kraftigt. Mellan 1975/76 och 1978/79 fördubblades de realt sett. En viktig orsak till det var kostnadskrisen . har framför allt statsskuldräntorna ökat kraftigt. Genom devalveringarna 1977 återställdes i huvudsak kostnadsläget till vad det varit före kostnadskrisen. Under den goda internationella konjunkturen fick också ett uppsving. Detta bröts av den andra oljekrisen . Situationen förvärrades ytterligare genom arbetsmarknadskonflikt och de stora lönekostnadsökningar som den resulterade i. Det stod också klart att problem i större utsträckning än de flesta dittills trott var av strukturell och långsiktig karaktär. Vi kunde visserligen tack vare devalveringarna följa med i den internationella uppgången men inte återta förlorade marknadsandelar. Budgetunderskottet fortsatte att öka trots konjunkturförbättringen. Högkonjunkturens korta varaktighet gjorde också att industriinvesteringarna knappt hann komma i gång. Dessa, och andra, erfarenheter blev styrande för regeringspolitiken efter den andra oljekrisen. 3 Åtgärder och utveckling efter andra oljekrisen Efter den andra oljekrisen framstod det som nödvändigt att dra upp en strategi för att kunna eliminera bytesbalansunderskottet. Det krävdes framför allt en mer konkurrenskraftig svensk industri. Förutsättningen för detta var i sin tur en långsammare kostnadsutveckling än i konkurrentländerna. Huvuduppgiften första år var därför att vidta lämpliga mått och steg för att förbereda svensk ekonomi inför en förbättrad internationell konjunktur. Det krävde att man också gjorde någonting åt de strukturella problemen i ekonomin, t. ex. budgetunderskottet, de offentliga utgifternas storlek, marginalskatterna, flexibiliteten på arbetsmarknaden, bristen på riskvilligt kapital osv. Ett stort antal åtgärder hade denna inriktning. o Genom nedskärningar i de offentliga utgifternas tillväxttakt kom dessa att i varje fall närma sig takten i den ekonomiska tillväxten. Viktigt härför var såväl de statliga sparplanerna som de olika åtgärderna för att bromsa den kommunala expansionen, o Genom uppgörelsen mellan , och socialdemokraterna lades grunden för en marginalskattereform, o I uppgörelsen skrevs också in att inflationstakten fr. o. m. 1983 borde nedbringas till . Finans- och skattepolitiken anpassades därtill och inflationstakten uppgick vid regeringsskiftet till i årstakt. o Genom en ny anställningsskyddslag lades grunden för en ökad flexibilitet på arbetsmarknaden. Generella möjligheter till provanställning och visstidsanställning vid arbetstoppar infördes, o Genom ett åtgärdspaket fick aktiemarknaden en välbehövlig injektion. har den därefter tillförts betydande mängder nytt riskkapital, huvudsakligen från enskilda personer, och nyemissionerna har nått rekordnivå. Till bilden hör också den devalvering som gjordes . Den föranleddes i första hand av den negativa valutautveckling som ägde rum under detta år. På grund av dollarns växande styrka och konstruktionen av den svenska valutakorgen försvagades vår konkurrenskraft gentemot den svenska konkurrenskraften till vad den var . Därmed hade grunden lagts för en fortsatt förbättring av konkurrenskraften. Denna borde emellertid enligt den dåvarande mittenregeringens uppfattning komma till stånd genom interna anpassningsåtgärder. Utvecklingen fram till regeringsskiftet var i vissa avseenden glädjande. Inflationstakten hade pressats ned från 1980 till , mätt i årstakt. Svensk industri hade trots den svaga internationella konjunkturen lyckats återvinna vissa marknadsandelar (enligt regeringens finansplan), budgetunderskottet såg ut att stagnera i reala termer räknat, bytesbalansunderskottet som andel av BNP minskade något osv. Ett oroande tecken var den ökade arbetslösheten. Nivån steg /82 och stagnerade därefter. 4 Kritik av regeringens ekonomiska politik Regeringen anser att balansproblem kan lösas genom att man åstadkommer en industriell expansion. Det viktigaste medlet i detta syfte är den 16-procentiga devalveringen . Denna framställs nu som väsentligen en konkurrensdevalvering. Det är i sammanhanget intressant att notera att finansministern tidigare inom har kritiserat mot sådana devalveringar. I ett medlemsförslag 1979 med som första namn yrkades t. ex. åtgärder för att skapa regler och överenskommelser som minimerar riskerna för s. k. konkurrensdevalveringar de nordiska länderna emellan. Det gagnar varken regeringens trovärdighet eller det nordiska samarbetet att den som sin första åtgärd vidtagit just denna sortens åtgärd som uttalat sig emot. Riskerna med denna strategi - så som den följs upp i budgetpolitiken och den övriga ekonomiska politiken - är uppenbara. Den internationella utvecklingen kan inte väntas ge någon draghjälp åt den svenska exporten . Möjligheterna att snabbt öka efterfrågan på svenska varor genom expansion av världshandeln är därför begränsade, vilket regeringen också inser. Regeringen hoppas på återhållsamma löneavtal, men bedriver mot bättre vetande en felaktig finanspolitik. Socialdemokraterna hävdade i oppositionsställning att det skulle bli möjligt att klara bättre konkurrenskraft, skattehöjningar (i stället för besparingar) och åtminstone oförändrade reallöner . Den ekvationen gick uppenbarligen inte ihop. Det var uppenbart för envar att socialdemokraterna efter regeringsskiftet skulle tvingas svika åtminstone något av sina löften. Det blev reallönerna som offrades. De förutses nu minska . Regeringen hävdar i finansplanen att man anvisat en tredje väg ut ur krisen. Man avvisar både den ensidiga åtstramningen och den ensidiga expansionspolitiken. På ett principiellt plan är det precis samma väg som mittenregeringen tidigare anvisade. Den presenteras också i ordalag som delvis är lånade ur fjolårets finansplan. Det framhålls t. ex., nu liksom då, att vi måste både spara och arbeta oss ur krisen. Man gör en distinktion mellan efterfrågan på svenska varor och efterfrågan i på varor. Att strategin i dessa avseenden är likartad är naturligt med hänsyn till allmänna förutsättningar. Hälften av vår industriproduktion säljs utomlands och än mer i internationell konkurrens. Vi är starkt beroende av 1* 1982/83. att vår industri blir mer konkurrenskraftig. Det är ett nödvändigt villkor för varje regering som vill föra landet ur krisen. Vi har därför inga invändningar mot den förskjutning av efterfrågan från till utlandet som regeringen anser önskvärd. Regeringen räknar med en minskad inhemsk efterfrågan på medan utlandets nettoefterfrågan antas öka med . Vi har heller inga större invändningar mot de allmänna resonemangen. Felet är att regeringen inte följer upp dessa faktiska politiska åtgärder. Budgetunderskottet ökar mycket kraftigt. Detsamma gäller underskottet i den totala offentliga sektorns finansiella sparande (inräknat socialförsäkringssektorn). Regeringen påstår visserligen att underskottet /84 blir i stort sett av samma storleksordning som för innevarande budgetår 1982/83 ca . Men detta beror dels på en kraftig uppräkning av underskottet för innevarande budgetår, dels på diverse skattehöjningar, försiktiga uppskattningar av utgifterna för nästa budgetår samt förstärkningar på inkomstsidan av ren engångsnatur. Det stora budgetunderskottet ökar statens upplåningsbehov och tränger ut näringslivet från kreditmarknaden. Investeringar i produktionen stimuleras knappast av att helt riskfria placeringar kan göras till ränta i statsobligationer. Och hur skall upplåningen om en investeringsuppgång kommer och näringslivet inte längre vill placera sina likvida medel i statliga kortsiktiga värdepapper? Regeringen förefaller inte ha någon lösning på detta problem. Den offentliga utgiftsökningen hänför sig inte till investeringar utan främst till transfereringar och offentlig konsumtion. Ökningen av utgifterna stämmer således inte med den inriktning av den ekonomiska politiken som regeringen själv beskriver i finansplanen. När det gäller den inhemska konsumtionen lägger regeringen hela anpassningsbördan på reallönerna. Transfereringsinkomsterna förutsätts vara i stort sett oförändrade och den offentliga konsumtionen öka något. uppfattning är att en betydligt större del av anpassningen borde ha gällt transfereringsinkomster och offentlig konsumtion. Förmodligen anser också regeringen det. Men bindningen till ogenomtänkta vallöften var för stark. Inflationen blir hög, sannolikt högre än de som regeringen räknar med. Det kan noteras att låg regeringens prognos på . Än värre är att inflationen även efer 1983 kan befaras bli hög och framför allt mycket högre än prisstegringstakten i våra viktigaste konkurrentländer. Regeringen tycks helt enkelt ha givit upp kampen mot inflationen. Regeringen har hänfört prisstegringarna huvudsakligen till devalveringen. Det är oundvikligt att en devalvering ger prisstegringar, men dessa kan kompenseras genom andra åtgärder. Efter de devalveringar som genomfördes och 1981 gick inflationstakten tillbaka i stället för att öka. Lika viktiga orsaker till den ökade inflationstakten är att regeringen höjer skatterna och de offentliga utgifterna. Regeringens uttalade ambition att fortsätta med den politiken inger oro för den fortsatta utvecklingen. Det kommer om den politiken fullföljs inte att vara möjligt att pressa ned inflationstakten till en tillfredsställande nivå heller 1984 eller 1985. De åtgärder som redovisas under rubriken är närmast ett slag i luften. Det är förvisso nödvändigt att lönekostnadsutvecklingen hålls tillbaka men det i sin tur sker knappast genom höjningar av skatter och arbetsgivaravgifter, offentlig utgiftsexpansion och sänkta reallöner . Inte heller har den aviserade prisövervakningen i praktiken några förutsättningar att bidra till lägre inflation. analys och slutsatser är på den punkten övertygande. Den enligt regeringen viktigaste frågan i anslutning till inflationsbekämpningen är tydligen löneglidningen. Vi delar oron för att en berättigad produktivitetsmotiverad löneglidning i industrin genom olika garantier sprider sig till resten av arbetsmarknaden. Regeringen bör som arbetsgivare motverka att så sker. Däremot har vi invändningar mot det resonemang regeringen i övrigt för beträffande löneglidningen. Man tycks mena att de obligatoriska vinstfonderna och den aviserade utdelningsskatten skulle ha särskilt gynnsamma förutsättningar att hejda oberättigad och okontrollerad löneglidning. presenterades dessa förslag med samma motivering men utan att något försök gjordes att redovisa hur regeringen såg på sambanden. Då kunde det till nöds försvaras med tidsbrist. upprepas samma sak utan något som helst försök till förklaring. Det är otillfredsställande. Det är inte nog med att regeringen anser att de aktuella åtgärderna skulle stoppa löneglidning i allmänhet. De förutsättes dessutom ha selektiva effekter. Det är oberättigad och okontrollerad löneglidning som skall hejdas. Det sista är rent nonsens. Vi ifrågasätter om det över huvud taget kan hävdas att åtgärderna påverkar löneglidningen. Vinstfonderna har prövats tidigare utan att ge sådana effekter. Socialdemokraterna har tidigare i löntagarfondsdebatten hävdat att det skulle finnas ett samband mellan s. k. övervinster och löneglidning. Inte heller detta har kunnat visas, trots betydande ansträngningar, bl. a. från LO. Men är det inte övervinster som angrips (vad som kan avses med det) utan vinster och utdelningar över huvud taget. Det är svårt att se att det ens finns någon teori bakom det föreslaget. Det verkliga motivet för åtgärderna är självklart ett annat, nämligen att tillmötesgå krav från LO på att man måste ta ett litet steg på vägen mot löntagarfonder. Det var också så det presenterades av regeringens företrädare . Vi skall återkomma till den saken. Den tredje punkten, förutom reallöneutvecklingen och inflationsbekämpningen, där vi har en gentemot regeringen avvikande syn gäller utgiftspolitiken. Resonemangen här är i finansplanen så allmänna att de inte så lätt låter Det är tillfredsställande att det allmänna budgetarbetet bedrivits med samma stramhet som . Regeringen har på ett antal punkter fullföljt den budgetpolitik som bedrivits . Den stora skillnaden är dock att regeringen inte redovisar några rejäla besparingar. Därigenom fortsätter de offentliga utgifterna att växa snabbare än BNP och som följd därav också som andel av BNP. Som tidigare noterats kan de antas komma att öka till 1983. Det är nu uppenbart att regeringen saknar en strategi för att långsiktigt lösa den offentliga sektorns finansieringsproblem. Bristen på långsiktig finansieringsstrategi skapar i sig ökad osäkerhet och bidrar till höjda inflationsförväntningar, vilket försämrar näringslivets möjligheter att klara den internationella konkurrensen. Representanter för mittenregeringen, bl. a. ekonomi- och budgetminister , klargjorde i flera sammanhang under valdebatten vilken utveckling som regeringen eftersträvade och vilka åtgärder det krävde. En central uppgift var att i enlighet med skatteöverenskommelsen pressa ned inflationstakten till . Det förutsatte framför allt en stram finanspolitik men också att man avstod från skattehöjningar. Sådana skulle i nuvarande läge direkt eller genom kompensationsmekanismer driva upp inflationstakten. En annan viktig uppgift var att lägga grunden för ett lågt löneavtal . En viktig förutsättning härför var att man lyckades skapa trovärdighet kring det angivna inflationsmålet. En annan förutsättning var att man avstod från skattehöjningar. Sådana tenderar, som nämndes, att utlösa kompensationskrav. Det gällde alltså att skapa förutsättningar för att löntagarna trots låga avtal - så låga att konkurrenskraften kunder förstärkas - någorlunda väl kunde skydda sina reallöner. Bakgrunden till denna ambition var de reallönesänkningar som skett under föregående år. Det var inte rimligt att begära fortsatta reallöneminskningar år . För att kunna undvika skattehöjningar var det nödvändigt, inte bara att genomföra beslutade nedskärningar i statsutgifterna, utan att föreslå nya. Målet för budgetpolitiken måste vara. att hålla ett oförändrat budgetunderskott /84. Det stod alltså fullt klart att besparingar var nödvändiga om man önskade klara reallönerna och konkurrenskraften på ett bra sätt. Därmed skulle också förutsättningarna för lugna avtalsrörelser på arbetsmarknaden och för en långsam löneglidning förbättras. Ett annat inslag i en sådan ekonomisk politik är att den åtstramning av konsumtionen som är nödvändig för att lösa våra balansproblem skall gälla både privat och offentlig konsumtion. Den socialdemokratiska åtstramningen drabbar i stället enbart den privata konsumtionen medan den offentliga fortsätter att öka alltför snabbt. Dessa effekter är knappast önskvärda med en strategi som skall främja både arbete och sparande. Av avgörande betydelse för möjligheter att åter komma i ekonomisk balans är också att skapa bättre fungerande marknader. Sammanfattningsvis menar vi att tre typer av strukturförändringar är nödvändiga för att lösa ekonomiska problem. För det första en omfördelning av den totala efterfrågan från inhemsk till extern efterfrågan. Inhemsk efterfrågan kan i stort sättas lika med total konsumtion. Vridningen av efterfrågan åstadkommes genom devalveringen (eller annan form av kostnadsanpassning) samt genom att hålla ett lägre efterfrågetryck i den inhemska sektorn i förhållande till den konkurrensutsatta sektorn. I finansplanen antas att lämplig åtstramning är , och då skall den totala konsumtionen minska från ca till . gör ungefär samma bedömning som regeringen om den lämpliga nivån på åtstramningen. För det andra krävs en omfördelning från offentlig konsumtion till privat konsumtion, alltså omfördelning inom ramen för en given total konsumtionsnivå. Denna omfördelning kan åstadkommas t. ex. genom ökad avgiftsfinansiering av offentlig konsumtion (eftersom avgifterna räknas som privat konsumtion) och begränsningar av konsumtion. För det tredje krävs en omfördelning från transfereringsinkomster till arbetsinkomster inom ramen för viss given privat konsumtionsnivå. För att behålla privata konsumtion på om transfereringarna minskas med behöver således skatterna sänkas med ungefär samma belopp.1 Siffrorna illustrerar en princip och motsvaras således inte exakt av våra förslag i motionen. Regeringen redovisar budgetunderskott strax för såväl innevarande som nästa budgetår. För innevarande budgetår innebär det en uppjustering med jämfört med den budgetprognos som förelåg vid regeringsskiftet. Huvudsakligen är det ett resultat av åtgärder som regeringen själv initierat. Devalveringen har lett till ökade kostnader för statsskulden och indirekt arbetsmarknadspolitiken. Kapitaltillskottet till Statsföretag översteg vad mittenregeringen bedömde det möjligt att anvisa. Även posten Tillkommande utgiftsbehov förefaller rymma utgifter som icke tidigare planerats. Bruttoutgifterna torde uppgå till 8-9 miljarder eftersom tillkommande inkomster av engångsnatur aviseras. Vi har ingenting att invända mot principen att staten ser över sin kassahållning, men vi menar att det är väsentligt att effekterna för näringsliv och hushåll ordentligt redovisas. Statens ökade engångsinkomster torde således motsvaras av ett likviditetsbortfall på för näringslivet. /84 föreslår regeringen utgifter på och inkomster på . Budgetunderskottet anges följaktligen till . Enligt mening bör underskottet reduceras genom ett antal utgiftsnedskärningar och vissa justeringar på inkomstsidan. Härtill vill vi föreslå dels vissa skattesänkningar, dels vissa omprioriteringar mellan mindre utgiftsposter. Bakgrunden till de budgetförändringar vi föreslår är att den nuvarande utvecklingen av budgetunderskottet hotar grundläggande sysselsättningsoch välfärdsmål. Det är väsentligt att ta några steg i rätt riktning för att undvika att problemen förvärras.