mot · G6021774 · 1983-01-25 00:00:00 — m. fl. U-landsbiståndets omfattning och inriktning Världen står inför ett antal hotbilder som i ett längre perspektiv kan innebära att vår planets möjligheter att ge mänskligheten drägliga levnadsvillkor är i fara. Det går t. o. m. att hävda att katastrofen i högsta grad redan är ett faktum i och med att ungefär hälften av och en växande andel av jordens befolkning tvingas leva under helt oacceptabla villkor. Även om den industrialiserade världen upplever vad som betecknas som en kris, så uppträder de verkligt allvarliga krisfenomenen i de fattigaste delarna av världen, i , och . Det hindrar inte att hoten gäller världen i dess helhet och att krisens lösning måste vara en hela världens angelägenhet. Det mest akuta problemet kan betecknas som försörjningskrisen. Det är det faktum att stora delar av världens befolkning inte kan få sin nödtorftiga försörjning när det gäller livsmedel, boende och hygien. Livsmedelskrisen beror än så länge inte på att jorden skulle sakna förmåga att producera mat i erforderliga mängder. I stället hänger det samman med livsmedelsproduktionens fördelning och inriktning och att produktionsmöjligheterna inte utnyttjas optimalt. Krisen när det gäller boende och hygien är naturligtvis i än mindre grad en resursfråga, sett i ett globalt perspektiv. Dock finns det anledning att påminna om att den snabba befolkningsökningen försvårar en lösning av försörjningskrisen. Försörjningskrisen riskerar att successivt förvärras av den ekologiska krisen. Denna skapas i hög grad av människan själv. Den ekologiska krisen kommer till uttryck i en ständigt fortgående jordförstöring, ökenutbredning, skogsskövling och uttömmande av lagrade naturtillgångar, förorening av luft, vatten och mark. Den är naturligtvis inte begränsad till de fattiga länderna. Men det är i de fattiga länderna som den får de mest katastrofala följderna och där den är svårast att bemästra. Den ekologiska krisen innebär att jordens produktionsmöjligheter successivt undergrävs och att framtida generationer får sina försörjningsmöjligheter förödda. Det innebär att framgång i kampen mot den är en förutsättning för att arbetet med att komma till rätta med de andra krisområdena skall kunna nå resultat. Intimt förbundna med de två tidigare nämnda är sysselsättningskrisen. Sysselsättningsproblemen i ett globalt perspektiv är av en helt annan storleksordning än dem vi plågas av i den industrialiserade världen. Det är vanligt att omkring hälften av arbetsstyrkan är arbetslös eller kraftigt undersysselsatt i de fattiga områdena av världen. Med den åldersfördelning som råder riskerar situationen att snabbt förvärras i och med att hundratals miljoner ungdomar når arbetsför ålder. Den sociala situation som utvecklas i u-landsstorstädernas slumområden måste betecknas som en ständigt växande katastrof. Tillsammans skapar dessa problem vad som kan kallas våldskrisen. Den förödelse, misär och arbetslöshet som präglar en stor del av världen skapar sociala motsättningar och spänningar som lätt kommer till uttryck i våld. Kriminalitet, våldsregimer, inbördes strider och regelrätta krig är påtagliga element i den samlade globala krisen. De är koncentrerade till de delar av världen som också i övrigt är hårdast drabbade av krisfenomen, de fattiga länderna, men våldet kan snabbt sprida sig och växa till en världsbrand. Misären är en ständig krigsorsak och ett ständigt hot mot världsfreden. Det är en felsyn att tro att dessa problem är de fattiga ländernas problem, som vi av barmhärtighet kan bidra till att lösa. De krisfenomen som vi här har beskrivit omfattar större delen av världen och drabbar, med varierande styrka, huvuddelen av världens befolkning. Ytterst är det hela mänsklighetens möjlighet att överleva på rimliga villkor det gäller. Därför måste det också vara en världens gemensamma angelägenhet att bekämpa problemen och avvärja hoten. Världens tekniska och ekonomiska tillgångar räcker än så länge för att nå framgång. Vi i kan leva under förhållanden som är radikalt annorlunda än vad som är normalt i världen . Därmed är vi skyddade från krisens verkliga allvarliga verkningar. Detta gör inte vårt ansvar mindre. Krisen är världens gemensamma angelägenhet och de länder som har de största ekonomiska och kunskapsmässiga resurserna måste också vara beredda att lämna motsvarande bidrag till dess lösning. Lika litet handlar krisens lösning om relationerna mellan och några utvalda . Skogsskövling, torka och jordförstöring hotar grunden för människors existens över allt större områden. Grödan förtvinar och djuren dör. Människor tvingas lämna sina hem men har ingenstans att ta vägen. hotas allt mänskligt liv på jorden. Vi beklagar att regeringen inte kan leva upp till den förpliktelse mot världens fattigaste majoritet som gällt . Den har varit en väsentlig del av basen för utrikespolitik. Vi finner det emellertid inte i detta läge meningsfullt att föreslå en sådan höjning av totalramen att denna skulle svara mot av bruttonationalinkomsten. Skälet för detta är emellertid inte i första hand de av regeringen åberopade reservationerna. Vi saknar tyvärr i budgeten en medveten inriktning av biståndet så att det bättre svarar mot de grundläggande behoven hos de fattigaste i världen. Vi finner en klar inriktning nödvändig och föreslår att regeringen efter utredning förelägger ett program för en sådan. Den djupnande världsnöden måste emellertid också mötas långsiktigt. Därför måste ett program för vårt framtida utvecklingsbistånd visa hur biståndet i ökande grad skall kunna koncentreras på att möta den pågående utarmningen av jordens miljö och produktiv resurser. Det är främst denna som leder till att nöden och fattigdomen fördjupas. Budgetens presentation av biståndet bygger på förutsättningar som inte längre gäller. Det behövs nya, klara linjer för att rikta in biståndet på områden där livsförutsättningarna är särskilt hotade och där därför världsnöden har sin djupaste grund. Nya linjer behövs också för att sätta in självt, inte bara våra pengar, på att möta hotet mot världen. En ny inriktning behöver också en därefter anpassad administration. Vi behöver också en genomgång av vilka kanaler vi skall använda för att nå ut. Prestige eller politiska bindningar får inte hindra oss från att använda de bilaterala, multilaterala eller andra internationella kanaler som har bäst förutsättning att nå de människor vi vill nå. Biståndets omfattning och reservationerna Den nya regeringens första biståndsbudget har främst blivit uppmärksammad för att den inte når av bruttonationalinkomsten. Detta motiveras främst med att det är stora reservationer under föregående och löpande budgetår. Detta kan vara ett skäl, men det saknas i budgeten förslag till åtgärder för att förbättra läget. Att fortsätta med förutsättningen att reservationer skall minska följande års anslag förtar anslagens karaktär av reservationsanslag. Metoden kan då leda till att mottagare och för anslagens användning ansvariga föredrar att använda medlen för mindre väl genomtänkta insatser framför att låta dem frysa inne. Det kan också erinras om att detta sätt att ställa det totala biståndsanslagets storlek i relation till reservationerna föreslogs i partimotion från moderata samlingspartiet men då avvisades det av med stor majoritet. Om metoden ändå skall tillämpas även i fortsättningen, är det dock rimligt att den används konsekvent. drabbas i första hand anslagen för katastrofbistånd och för multilaterala bidrag. Däremot tycks hänsyn till reservationer inte ha tagits vid bestämningen av landramarnas storlek. Sålunda föreslås t. ex. en höjning av ramen för trots att det för vart och ett av föregående är reservationer på 300 miljoner och däröver. har upprepade gånger slagit fast fyra mål för den svenska biståndspolitiken. De är resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning, ekonomiskt och politiskt oberoende samt demokratisk samhällsutveckling. Det har också understrukits att dessa mål alla är lika angelägna, inget är det andra överordnat. Statsrådet skriver beträffande bidrag till internationella biståndsprogram: verkar för att det multilaterala biståndet skall få en inriktning som ligger i linje med biståndspolitiska mål, t. ex. kraven på social rättvisa och ekonomisk utjämning. Kravet på att vårt bistånd skall ligga i linje med våra biståndspolitiska mål måste gälla alla delar av biståndet. Endast i fråga om katastrofbiståndet kan man ha rätt att bortse från dem. Alla målen är också likvärdiga och man kan inte framhålla ett av dem, som statsrådet gör genom sin exemplifiering. De fyra biståndspolitiska målen formulerades i då man ännu räknade med ekonomisk tillväxt som en naturlig följd av resursöverföringen. måste vi se som den centrala uppgiften för biståndet att motverka den pågående jord- och resursförstöringen. Då är de fyra biståndspolitiska målen inte tillräckliga utan bör kompletteras med ett femte: värnande om jordens miljö och produktiva resurser. Det finns en tendens att se det bilaterala biståndet endast i relation till vederbörande mottagarlands egna prioriteringar. Eftersom världens resurser är begränsade och krympande, måste också biståndet till varje enskilt land ses mot bakgrund av världens totala behov. Även bilaterala hjälp måste vara en insats mot världsnöden och mot förstöringen av jorden som hem för mänskligt liv. Ett program för det framtida biståndets inriktning Statsrådet meddelar i budgetpropositionen, att han avser att tillsätta en utredningsman med en referensgrupp för att se över samt förhållandet mellan SIDA och andra biståndsorgan. På annat håll i budgeten säger statsrådet, att en större del av SIDA:s kapacitet bör ägnas åt samarbetet med programländerna. I denna motion föreslår vi bl. a. att regeringen förelägger ett program för inriktningen av det svenska biståndet mot bakgrund av de senaste årens negativa utveckling för stora delar av världens fattigaste människor. Ett sådant program torde leda till en omorganisation inte bara av SIDA. Det är nödvändigt att vi förbättrar våra möjligheter att ta ansvar för biståndssamarbetets praktiska utformning och inriktning. Också i vårt förhållande till multilaterala biståndsorgan måste vi förbättra våra möjligheter att påverka hur resurserna används. Slutligen är det nödvändigt med en bättre samordning och enhetlighet i biståndsadministrationen här hemma. Den utredning av bl. som statsrådet meddelar bör emellertid anstå till dess det av oss föreslagna programmet ger en klarare bild av hur det svenska biståndet bör inriktas. Därmed är det också naturligt att SIDA, i motsats till uttalande i propositionen, t. v. bör ha de uppgifter det har. Regeringens förslag om en sänkning av biståndet ger i och för sig ett tillfälle att diskutera kvalitet i stället för kvantitet. Alltför länge var debatten om utvecklingspolitiken en fråga om biståndsanslagens storlek. vi lade upp riktlinjerna för vår biståndspolitik, föreföll begreppet utveckling så mycket mindre komplicerat än vad det efter hand visat sig vara. Därför missade vi en debatt om utvecklingens innehåll och om mänsklighetens totala behov. Därför satt både givare och mottagare alltför länge låsta i att betrakta utvecklingen som en fråga om finansiella resurser och inte som en fråga om vägval. Vi var före i utvecklingen, de var efter. Det gällde för dem att med vår hjälp inhämta vårt försprång. Så har vi fått uppleva hur skillnaderna tvärtom har ökat inte bara mellan rika och fattiga länder, de har ökat också inom de fattiga länderna. Länder som nåtts av vår typ av utveckling har oftast fått en utvecklad sektor, medan den fattiga delen av befolkningen fått sina levnadsvillkor rubbade och sjunkit ytterligare ner i nöd och förtvivlan. är det att se både på den fattiga världens utveckling och på vår, mindre som en fråga om nivå än som en fråga om innehåll och därmed val av inriktning. Världens centrala problem som befolkningsexplosionen, svälten och nöden, överkonsumtionen, rustningarna, miljöförstöringen och resursutarmningen är i längden gemensamma för hela mänskligheten och måste lösas genom samlade program. Bilateralt samarbete mellan vissa fattiga länder och vissa rika löser inte dessa ödesfrågor. De måste vara det internationella samhällets gemensamma ansvar. Därför måste i ökande grad stödja och stimulera FN-organen till att ta det ansvaret. Det pågår en debatt om återflöde och om kopplingen mellan svenskt näringsliv och . Regeringen föreslår en stark uppräkning av u-krediterna och det förutsätts också en ny ha hand om dem. I den mån verksamheten stöds med allmänna medel måste också förhållandet mellan svensk företagsamhet och bedömas under arbetet på ett program för det svenska biståndets framtida inriktning. Svenskt bistånd är självfallet ett resultat av svensk produktion. Ett bistånd kan bara tas ur det vi producerar men avstår från att konsumera. I vår penningekonomi tappar vi lätt bort det sambandet. Ju närmare man ser det desto mera ökar förståelsen hos både givare och mottagare. De flesta varor vi producerar kan emellertid inte direkt användas i u-landssituationen. Därför är det angeläget att svensk forskning och svenskt näringsliv tillsammans engagerar sig i överlevnadsproblemen och arbetar fram en teknologi som kan möta de sämst ställda människornas grundläggande problem. Miljö och markvård samt energi Det svenska biståndet har generellt fått en starkare inriktning på landsbygdsutveckling och på människornas grundläggande behov. Arbetet på miljö- och resursfrågor har också fått ökad vikt. Därmed har vi upplevt att en god början är gjord för en på överlevandefrågorna inriktad biståndspolitik. Som vi ser det, måste biståndet till sin huvuddel få denna inriktning. För utvecklingsarbete av pilotkaraktär inom området miljö- och markvård samt energi har funnits ett särskilt anslagsbelopp. Det har använts både inom programländerna och utom. I det senare fallet har det som regel rört sig om regionala program i samarbete med internationella organisationer. Vi invänder inte mot att anslaget går in under . Vi kan emellertid inte acceptera regeringens starka nedskärning av denna anslagspost och därmed av tillgängliga medel för Miljö- och markvård samt energi. Vi föreslår att för anslagsposten Särskilda program anvisas 200 milj. kr., en höjning med 45 milj. kr. i förhållande till regeringens förslag. Därmed möjliggörs ett fortsatt grundläggande utvecklingsarbete inom miljöområdet. Katastrofanslaget har dels kommit att användas som ett allmänt buffertanslag, dels kommit att bli dåligt utnyttjat. Huvuddelen av regeringens relativa nedskärning av biståndet drabbar nu katastrofanslaget. Mot bakgrund av den djupnande nöd som en stor del av mänskligheten befinner sig i är detta en orimlig utveckling. Anslaget borde i stället få en alltmera central roll i biståndet. Det måste behandlas som ett eget anslag och inte användas för andra ändamål än sådana som kan relateras till mänskliga katastrofsituationer. Det måste tillkomma regeringen och SIDA att se till att anslaget används till sitt ändamål och inte reserveras. Katastrofanslaget bör användas i som drabbas av naturkatastrofer eller väpnade konflikter. Därvid får u-landsbegreppet inte ges en alltför snäv begränsning. Vidare skall anslaget kunna användas för bistånd till katastrofberedskap och andra katastrofförebyggande insatser. skall anslaget kunna användas för hjälp åt befolkningsgrupper som tillfälligt eller permanent lider nöd och som inte kan inordnas i programländernas reguljära program. Förebyggande insatser och mera permanenta nödprogram inom programländerna bör ligga inom landramarna. Den hänsyn till reservationer som föranlett regeringen att frångå enprocentsnivån borde rimligen även ha fått genomslag vid förslag om landramarnas storlek. Alltför stora reservationer föreligger för flera länder. Särskilt noterar vi att det för fanns en ingående reservation under de två sist förflutna åren på resp. 323 och 300 milj. kr. Stora reservationer var förklarliga under det tidigare intensiva byggnadsskedet i men är det inte längre. En nedtrappning av biståndet till en lägre nivå i är motiverad också av två andra skäl. Den höga landramen har varit motiverad av de stora byggsatsningarna. Då dessa numera i huvudsak är avslutade bör en mera normal nivå eftersträvas. För den allmänna opinionens inställning till Vietnambiståndet är landets militära närvaro i en svår belastning. Därför bör biståndet i första hand användas för att lindra den nöd och livsmedelsbrist som råder i delar av landet. Med hänsyn till det anförda föreslår vi att landramen för sätts till 320 milj. kr. Frigjorda 45 milj. kr. förs in under rubriken program att främst användas för Miljö- och markvård samt energi enligt tidigare motivering. För föreslår vi en oförändrad ram på 50 milj. kr. Frigjorda 25 milj. kr. tillförs rubriken insatser att särskilt användas inom Central- och . För övriga länder accepterar vi de av regeringen föreslagna landramarna med tidigare anförda synpunkter på reservationerna. Under denna anslagspost har främst lämnats stöd till insatser inom östra och södra . Den kan dock användas även på annat håll. Vi menar att den bör tillföras medel för att möjliggöra en bredare svensk närvaro i Central- och och för att utgöra en beredskap inför de förändringar som kan komma att motivera ytterligare svenska insatser inom detta område. Vi föreslår att anslagsposten Regionala program ökas med 25 milj. kr. till 140 milj. kr. för detta ändamål. Dessa medel blir tillgängliga därigenom att anslaget för hålls oförändrat. De nordiska länderna bedriver inom ramen för en internationell solidaritetspolitik utvecklingsprojekt i olika delar av den fattiga världen. I en motion om nordiskt samarbete betonar vi vikten av ett närmare samarbete också i biståndssammanhang. Utgångspunkten skall i så fall vara att ett nordiskt samarbete skall kunna leda till bättre resultat och effektivare utnyttjande av gemensamma resurser. Gemensamma nordiska biståndskontor bör övervägas i vissa mottagarländer. Med hänvisning till vad som anförts hemställs 1. att uttalar att biståndet i ökande grad bör koncentreras på att möta den pågående utarmningen av jordens miljö och produktiva resurser, 2. att uttalar att biståndet därjämte i första hand skall vara inriktat på att möta de grundläggande behoven hos de fattigaste folken i fattiga länder, 3. att uttalar att biståndet därvid också skall motverka de förhållanden som leder till eller håller människan kvar i fattigdom och nöd, 4. att beslutar upprepa att de fyra biståndspolitiska målen skall vara lika gällande, 5. att beslutar att till de fyra lägga ett femte biståndspolitiskt mål: värnande om jordens miljö och produktiva resurser, 6. att anhåller att regeringen mot bakgrund av den senaste utvecklingen i den fattiga världen efter utredning förelägger ett förslag till program för hur svenskt bistånd bör organiseras och inriktas för att bäst bidra till att bevara jordens miljö och produktiva resurser och möta de fattigaste människornas grundläggande behov, 7. att anhåller att regeringen i arbetet på detta program bedömer världens mest angelägna biståndsbehov, överväger inom vilka av dessa behovsområden ett svenskt bistånd kan få mest gynnsam effekt och därvid bedömer hur man inom dessa behovsområden bäst skall kunna utveckla svensk forskning, svenskt näringsliv och andra svenska samhällsinstitutioner, 8. att som sin mening uttalar att den i budgetpropositionen aviserade utredningen av bl. bör anstå till dess föreslagna program ger en klarare bild av hur det svenska biståndet bör inriktas, 9. att avslår propositionens uttalande om nya uppgifter för SIDA, 10. att avslår den i budgetpropositionen uttryckta ökade betoningen av det direkta utvecklingssamarbetet med programländerna, 11. att uttalar att biståndets långsiktiga fördelning på bilateralt, multilateralt och andra former av bistånd helt måste bli beroende av hur svenskt bistånd bäst kan möta de fattigaste människornas grundläggande behov, 12. att , mot bakgrund av att enprocentsmålet inte uppnås för /84, uttalar att av BNI måste stå kvar som mål för det svenska biståndet, 13. att för /84 dock accepterar den av regeringen föreslagna totalramen för internationellt biståndssamarbete med hänsyn till att nuvarande organisation och inriktning av biståndet lett till icke acceptabla reservationer, 14. att uttalar att samarbetet inom är en hörnsten i svensk utrikespolitik och att därför samarbetet med FN:s olika biståndsorgan också är en huvudinriktning för svenskt bistånd, 15. att beslutar att för anslaget Särskilda program anvisa ett med 45 milj. kr. förhöjt belopp om 200 milj. kr. för att möjliggöra en fortsatt utveckling av verksamheten under rubriken och markvård samt energi, 16. att uttalar att anslagsposten Katastrofer m. m. skall användas för hjälp åt människor i som drabbas av naturkatastrofer eller väpnade konflikter, för bistånd till katastrofberedskap och katastrofförebyggande insatser och i övrigt för hjälp åt befolkningsgrupper som för tillfället eller permanent lider nöd och som inte kan inordnas i samarbetsländers reguljära program, 17. att uttalar att, mot bakgrund av den nöd som en stor del av mänskligheten nu befinner sig i, det tillkommer regeringen och SIDA att se till att katastrofanslaget används för sitt ändamål och inte reserveras, 18. att i förhållande till regeringens förslag sänker biståndet för med 25 milj. kr. till 50 milj. kr. och för med 45 milj. kr. 19. att i förhållande till regeringens förslag ökar anslagsposten Regionala insatser med 25 milj. kr., motsvarande den i föregående punkt föreslagna sänkningen för , för att främst möjliggöra insatser även i andra länder i Central- och . . ÅSLING (c) () () () minab/gotab 1983 73563