mot · G6021783 · 1983-01-25 00:00:00 — Filosofin bakom dessa åtgärder är att de skall bidra till en större öppenhet när det gäller att bedöma det aktuella militära läget i . Genom överenskommelser som medför successivt ökade möjligheter till insyn i militära dispositioner även hos de stater som normalt gör sitt yttersta för att dölja dessa skapas en ökad säkerhet mot att styrkor utan föregående varning kan sättas in för olika typer av offensiva operationer. Fullt och riktigt utformade skulle dessa åtgärder kunna spela en väsentlig roll när det gäller att förhindra att akuta politiska kriser slår över i en militär uppladdning som kan leda till en urladdning. De förtroendeskapande åtgärderna skulle i ett sådant läge kunna öka den ena sidans säkerhet när det gäller att konstatera att den andra sidan icke vidtar några militära åtgärder som kan ses som förberedelser för en offensiv militär operation. Det säger sig självt, att de mycket begränsade förtroendeskapande åtgärder som ingick i ESK:s slutakt icke mer än i ytterligt begränsad bemärkelse kan fylla detta syfte. De skall snarare ses som det första steget i en utveckling som i ett långt framskridet stadium kan komma att bli en mycket betydelsefull del i ett framtida europeiskt säkerhetssystem. Erfarenheterna av tillämpningen av de förtroendeskapande åtgärderna är icke entydigt positiva. Större manövrer har förhandsanmälts enligt avtalets bestämmelser, men från främst östsidan har njuggheten när det gällt att bjuda in observatörer och att ge dessa rimliga möjligheter att följa övningarna varit påfallande. Ett väsentligt syfte med dessa åtgärder var att förhindra att militära uppladdningar i form av övningar icke kunde utnyttjas som ett politiskt påtryckningsinstrument. Trots detta utnyttjades militära övningar i just detta syfte under den polska krisens olika stadier 1980 och 1981. kunde då genomföra mycket omfattande beredskapshöjningar och omdisponeringar av sina militära förband utan att detta på minsta sätt påverkades av ESK:s slutakts bestämmelser vad avser förtroendeskapande åtgärder. Det är mot denna bakgrund som det behövs en grundlig genomlysning av olika möjligheter att vidareutveckla systemet med förtroendeskapande åtgärder. Enighet förefaller nu att finnas om att framtida förtroendeskapande åtgärder skall omfatta hela det europeiska området, således också hela den europeiska delen av . Därtill kommer att det område som omfattas av dessa åtgärder måste utsträckas också till delar av i den mån det rör sig om militära förändringar där som står i ett funktionellt samband med utvecklingen på den europeiska kontinenten. Det säger sig självt att det icke är lätt att utforma generella förtroendeskapande åtgärder som kan vara meningsfulla i alla de olika situationer som kan förekomma inom detta geografiskt mycket omfattande område. Det kan därför finnas anledning att pröva möjligheterna till fördjupade förtroendeskapande åtgärder som omfattar enbart ett visst geografiskt område eller som omfattar vissa typer av vapen inom begränsade delar av ett antal staters territorium. De tankar om fördjupade förtroendeskapande åtgärder i som finns i denna motion, liksom det förslag som den lagt fram om en s. k. korridor fri från taktiska kärnvapen i , är att se som exempel på betydelsefulla förtroendeskapande åtgärder av denna mera speciella natur. De mer generella förtroendeskapande åtgärder som måste stå i centrum för en europeisk nedrustningskonferens överväganden måste inriktas på sådana militära förändringar som har direkt betydelse när det gäller att öka säkerheten mot främst överraskande anfall. I det sammanhanget är vissa speciella stridskrafter av stor betydelse. I fredstid stående militära styrkor tillhör denna kategori. Specialförband med utrustning som är nödvändig för att snabbt kunna inleda offensiva operationer - transporthelikopterförband, landstigningsfarkoster, förband med broutrustning för stridsvagnar m. m. - är av ett alldeles särskilt intresse. Moderna arméer är som schweiziska urverk - de kan inte fungera om inte vissa vitala delar fungerar perfekt. En armé som icke kan utnyttja eller förflytta vissa av de specialförband som nämnts ovan utan att detta noteras av den motsatta sidan får betydande svårigheter att dolt inleda förberedelser för ett överraskande anfall. Mot denna bakgrund borde en större del av uppmärksamheten när det gäller förtroendeskapande åtgärder inriktas just på möjligheter att få till stånd sådana som omfattar just dessa typer av militära förband. Det är möjligt att detta kan visa sig vara en väl så framkomlig väg som den som hitintills prövats vad avser förhandsanmälan av militära övningar över en viss storlek. Det nordeuropeiska området har varit ett område präglat av en relativ avspänning. Det säkerhetspolitiska mönster i som etablerades har visat sig vara en god grund för en fredlig utveckling även i tider när spänningarna i eller mellan de bägge supermakterna varit betydande. har nordeuropeiska och nordatlantiska områdets strategiska betydelse ökat väsentligt. Detta är en direkt följd av den strategiska kärnvapenkapprustningen mellan och , och den kraftiga utbyggnad av de på baserade strategiska robotubåtar som genomförde . har dessutom baserat kärnvapenbärande robotubåtar i . har debatterats i vilken utsträckning nu står inför hotet att dras in i spänningen mellan de bägge maktblocken, och om de rustningskontrollsåtgärder som i så fall skulle kunna bidra till att mildra detta hot. Förslaget om etablerandet av en kärnvapenfri zon i har kommit att stå i centrum för denna debatt. Ingen av de nordiska staterna har kärnvapen på sitt nordiska territorium, och ingen av dem avser heller att anskaffa sådana eller tillåta någon annan att basera sådana i . Vad gäller de faktiska förhållandena i detta hänseende skulle en kärnvapenfri zon därför vara ett slag i luften. De svenska regeringarna - såväl socialdemokratiska som borgerliga - har därför gjort klart, att en kärnvapenfri zon i måste omfatta även de områden i de nordiska staternas närhet där det finns kärnvapen som förefaller att vara avsedda för insats mot . Detta har inneburit, att den kärnvapenfria zon som förekommit i den svenska debatten så gott som alltid varit ett begrepp med väsentligt vidare syftning än enbart de berörda nordiska staternas egna territorier. Ett första krav på en kärnvapenfri zon har självfallet varit, att den omfattar de berörda staternas egna territorier. I fredstid är detta område kärnvapenfritt, och samtliga länder har genom icke-spridningsavtalet förpliktigat sig att icke skaffa kärnvapen. Ett andra krav har varit, att även i fredstid görs kärnvapenfritt. Detta krav fick ökad aktualitet genom upptäckten av kärnvapen ombord på den sovjetiska ubåt som gick på grund inom militärt skyddsområde i . Kravet framfördes dock av den och var då i första hand att ses som en reaktion mot den sovjetiska stationeringen av kämvapenbärande robotubåtar i . Denna stationering har utvidgats från att omfatta de tidigare kända sex ubåtarna av Golf-klass till att nu också omfatta ett antal ubåtar av Juliett-klass. Ett tredje krav har varit, att zonen också berör de kärnvapen som är baserade i närhet och som uppenbarligen är avsedda för insatser mot mål inom , t. ex. i form av en uttunningszon. De vapen som avses är främst de kort- och medeldistansrobotar för kärnvapenbruk som finns i de sovjetiska stridskrafterna på och i området kring . Enligt uppgift av dåvarande utrikesministern skulle det enbart i militärområde finnas mer än 150 sådana kärnvapensystem som skulle dras bort som ett led i upprättandet av en kärnvapenfri zon. Det säger sig självt, att det inte går att finna en heltäckande folkrättslig konstruktion för en kärnvapenfri zon som direkt omfattar eller berör ett så vidsträckt och varierande område som det som innefattas av dessa tre krav. Detta torde heller aldrig ha föresvävat någon svensk regering. Det avgörande är icke vilken folkrättslig konstruktion som väljs i fråga om det ena eller det andra området, utan det fasta, sakliga och politiska samband som råder mellan åtaganden och överenskommelser som omfattar hela detta område. Detta samband är en fast del i olika svenska regeringars deklarerade politik när det gäller upprättandet av en kärnvapenfri zon i . Det kan visa sig svårt att finna former för ett zonavtal som icke ger supermakterna droit de regard - rätt till inblandning - gentemot de olika nordiska ländernas säkerhetspolitiska dispositioner som icke kan accepteras. har traditionellt avvisat varje form av garantier från utomstående makt rörande hela eller delar av sin säkerhetspolitik. Debatten om den kärnvapenfria zonen har ett egenvärde i den meningen att den bidrar till att befästa den faktiska kärnvapenfrihet som råder vad gäller de nordiska ländernas territorier. Även om inga förändringar i detta hänseende förefaller aktuella, kan detta dock tjäna ett visst symboliserande syfte. Därtill kommer, att debatten kan tänkas utgöra en viss begränsning på de sovjetiska möjligheterna att använda för en ytterligare utvidgad basering av olika typer av kärnvapenstridskrafter. Några tecken på att så hitintills varit fallet finns dock knappast. Om så skulle bedömas lämpligt, kan de nordiska regeringarna självfallet välja att i någon form klarlägga den faktiska situation vad gäller kärnvapen som råder i deras länder. Det kan i det sammanhanget finnas anledning att konstatera vilka konsekvenser detta har med hänseende på de åtaganden som de olika kärnvapenmakterna gjort om att avstå från kärnvapenanfall eller hot om sådana mot stater som icke disponerar kärnvapen på sina territorier. Ett sådant klarläggande kunde vara en del i den strävan att bevara stabiliteten i som debatten om den kärnvapenfria zonen är ett av flera utflöden av. En inriktning av arbetet för ökad säkerhet och stabilitet i till att enbart omfatta strävan efter en kärnvapenfri zon riskerar att leda till ett mödosamt arbete . Debatten om de olika möjligheter och svårigheter som ett zonavtal skulle innebära kan tjäna ett värdefullt syfte när det gäller att klargöra betydelsen av dagens säkerhetspolitiska stabili tetsmönster i , men sannolikheten för att denna debatt kommer att övergå i förhandlingar om en meningsfull zon måste bedömas som liten. En kärnvapenfri zon kan ses som en form av förtroendeskapande åtgärd i ett geografiskt avgränsat område. En vidgning av debattens perspektiv till att även omfatta andra möjliga former av förtroendeskapande åtgärder i detta område skulle sannolikt leda till att möjligheterna till framgång i detta arbete ökades. Kärnvapeninsatser mot eller från skulle enbart vara aktuella i ett läge där krig i redan råder. Det förefaller därför angeläget att vidta åtgärder som reducerar sannolikheten för att blir utsatt även för de härjningar som ett konventionellt krig skulle innebära. Därmed minskas självfallet även riskerna för att dras in i ett kärnvapenkrig. De ökade möjligheterna till snabba och överraskande militära angrepp med utnyttjande av militära styrkor som i huvudsak finns tillgängliga redan i fredstid leder till att instabiliteten och osäkerheten ökar i perioder när den politiska spänningen tilltar. Att minska riskerna för överraskande angrepp bidrar därför till ökad stabilitet, och medför att staterna i spända lägen icke tvingas till militära eller politiska åtgärder som i sin tur riskerar att ytterligare höja spänningen i området. Möjligheterna till sådana förtroendeskapande åtgärder som minskar sannolikheten för överraskande angrepp, och därmed säkrar stabiliteten, i bör därför studeras närmare. Regering och riksdag bör diskutera de möjliga förslag som skulle kunna presenteras för de övriga nordiska länderna och för . Sådana förtroendeskapande åtgärder bör vara av mer långtgående natur än de som diskuteras inom ramen för den europeiska säkerhetskonferensen. Detta torde vara möjligt på grund av att är ett område som hitintills faller utanför den direkta militära konfrontationen mellan de bägge maktblocken, och att de styrkor som skulle omfattas av åtgärderna därmed också är mer begränsade. Ett starkt motiv för mer långtgående förtroendeskapande åtgärder i är vikten av att balansera de negativa effekter för denna del av som kan uppstå som en följd av en överenskommelse om truppreduceringar i . Det finns en risk för att som en följd av en sådan överenskommelse baserar delar av de stridskrafter som dras tillbaka från i det nordeuropeiska området. Nordeuropeiska fördjupade förtroendeskapande åtgärder skulle i första hand inriktas på sådana vapen och stridskrafter som verkar speciellt destabiliserande. Överenskommelser skulle t. ex. kunna träffas om begränsningar av omfattningen av landstignings- och luftlandsättningsövningar i , och de nordvästliga delarna av , och förband speciellt lämpade eller utbildade för sådana insatser bör underkastas speciella begränsningar såväl i fråga om omfattning som uppträdande. Begränsningar av det direkta landstigningstonnaget i är ett exempel på en åtgärd som skulle bidra till att minska riskerna för krigsutbrott i . Som ett led i sådana överenskommelser skulle ett rapporteringssystem för förändringar i militära dispositioner kunna inrättas. De nordiska länderna och skulle t. ex. kunna inrapportera förflyttningar av militära enheter över en viss storlek, förändringar i antalet vapen av en viss typ (t. ex. stridsvagnar eller stridsflygplan) och antalet inkallade personer vid de militära förbanden . Det är icke nu möjligt att i detalj fastlägga hur ett system med fördjupade förtroendeskapande åtgärder i bäst skulle konstrueras. Därtill fordras omfattande studier och ingående överväganden. Det är sannolikt, att arbetet bör läggas upp som en längre process, där olika steg kan tas i riktning mot ett alltmer omfattande system. Några utgångspunkter bör dock läggas fast. Systemet bör omfatta , , , de fria delarna av samt relevanta delar av i och militärområden. I vissa delar-t. ex. vad gäller landstigningsfartyg-bör man pröva möjligheterna att också innefatta delar av . Systemet måste vara sådant, att dess efterlevnad kan kontrolleras inom rimliga gränser. Tekniska kontrollmöjligheter måste med största sannolikhet i vissa fall kombineras med militära observatörer. Systemet skall dessutom självfallet anknyta till de förtroendeskapande åtgärder som kan komma att gälla hela det europeiska området . De omständigheter som nämnts gör det emellertid såväl möjligt som lämpligt att i det nordeuropeiska området gå längre än vad som sannolikt är möjligt för hela det europeiska området. har en allt större del av den offentliga uppmärksamheten i nedrustningsfrågorna kommit att koncentreras till kärnvapenproblemen i . Faran för en europeisering av kärnvapenkriget, och en accelererad rustningsspiral på just detta område, har alldeles säkert utgjort en väsentlig drivkraft bakom framväxten av den radikala delen av den nya fredsopinionen i en rad västeuropeiska länder. Med all sannolikhet kommer detta förhållande att förstärkas . pågår en propagandamässig dragkamp mellan de bägge supermakterna om den västeuropeiska fredsopinionens gunst, och som ett led i denna dragkamp presenteras en rad olika idéer och utspel på detta område. Kärnvapenfrågorna kommer att stå i centrum för den politiska debatten i åtskilliga västeuropeiska länder . Kärnvapenfrågorna i kan inte bedömas frikopplade från den konventionella militära balansen. Varje försök att göra det leder till en felaktig analys och till felaktiga politiska slutsatser. har haft ett övertag i fråga om konventionella militära styrkor i . NATO-staterna har övervägt att möta detta övertag med en egen konventionell upprustning, men valde i stället att satsa på att skapa balans med de relativt sett betydligt billigare taktiska kärnvapen som då började bli tillgängliga. Östsidans konventionella övermakt skulle balanseras av västsidans överlägsenhet i fråga om taktiska kärnvapen. Denna västliga försvarspolitik var möjlig i ett läge där hade en betydande överlägsenhet på det strategiska kärnvapenområdet, men kom att ifrågasättas alltmer i takt med att även började bygga upp omfattande strategiska kärnvapenstyrkor. 1 mitten av ändrades till nu gällande flexible response, innebärande att ett angrepp så långt möjligt skall mötas konventionellt, men att möjligheten att i ett visst läge använda kärnvapen fortfarande skall finnas kvar. NATO-försvaret mot den östliga konventionella överlägsenheten blev en treenighet mellan de konventionella styrkorna i , de taktiska kärnladdningarna i och de strategiska kärnvapenstyrkorna i . Trovärdigheten i denna försvarsstrategi börjar nu alltmer att ifrågasättas. Den sovjetiska styrkan också på kärnvapenområdet är nu sådan, att det blir allt svårare att se de situationer i vilka det ur NATO:s egen synvinkel skulle vara rationellt att tillgripa de egna kärnvapnen. Dessa ges därför i allt större utsträckning rollen av styrkor avsedda att avskräcka från sovjetisk kärnvapeninsats, medan en ökad tyngdpunkt i försvarsansträngningarna successivt ges till de konventionella stridskrafterna. Det moderniseringsprogram för NATO:s militära styrkor som antogs lägger den absoluta huvudvikten just vid de konventionella stridskrafterna. Traditionellt har disponerat robotstyrkor för kärnvapenanfall mot mål i bl. Till större delen byggdes dessa upp när inte hade några interkontinentala kärnvapenrobotar, och kom i successivt att ses som en rest från . Det stora antalet relativt sett föråldrade robotar av typerna SS4 och SS5 uppfattades i knappast som annat än ett vapen avsett för mycket extrema situationer. När 1977 började införa ett nytt och modernt medeldistansrobotsystem orsakade detta därför en stark reaktion i främst . Satsningen på SS20 sågs som en kraftig utbyggnad av det sovjetiska kärnvapenhotet mot , och denna utbyggnad krävde ett svar från NATO om inte den ömtåliga politiska och militära balansen i skulle påverkas. Resultatet blev det s. k. dubbelbeslut som NATO fattade i decemer 1979. Detta innebar, att man eftersträvade en förhandling med om begränsning av medeldistansrobotar i , och att man påbörjade förberedelserna att med början utplacera olika typer av medeldistansrobotar i olika västeuropeiska länder. SS20-programmet har fortsatt med stor kontinuitet . Trots olika erbjudanden om ett s. k. moratorium, och ett uttryckligt löfte om att stoppa utplaceringen av nya , har uppbyggnaden fortsatt. Det SS20-system som ser ut att ha färdigställts omfattar 17 SS20regementen i västligaste militärområden, 10 SS20-regementen i Urals militärområde med hälften på vardera sidan om bergskedjan samt ytterligare 10 SS20-regementen i tre olika områden i . Av dessa kan de 27 förstnämnda regementena med sammanlagt 243 robotar och 729 stridsdelar sättas in mot , även om det är sannolikt att delar av regementena inom Urals militärområde har förstahandsuppgifter riktade mot andra områden. Speciellt värt att notera är, att fyra SS20-regementen tillkommit efter det att utlovade ett stopp för utplaceringen av nya . Samtliga dessa med tillsammans 36 robotar har färdigställts i västliga militärområden. Utgångspunkten för NATO i de s. k. INF-samtalen i har varit, att det gynnsammaste vore ett förhandlingsresultat som innebar ett borttagande av samtliga landbaserade medeldistansrobotar i de bägge allianserna. Detta förslag - den s. k. noll-optionen - har dock entydigt avvisats av , vars strävan förefaller vara att förhindra utplaceringen av NATOrobotar till priset för en så liten reduktion av egna motsvarande robotstyrkor som möjligt. hävdades från sovjetisk sida, att det redan råder balans i vad gäller denna typ av kärnvapen. Detta påstående framfördes under olika tidpunkter, allt under det att utplaceringen av SS20 gav allt fler robotar medan inga motsvarande vapen förekom inom NATO. har emellertid från framlagts förslag som på denna och andra punkter innehåller intressanta nya inslag. har indirekt medgivit, att det icke råder någon balans. Man har också förklarat sig villig att diskutera robotar mot robotar medan man tidigare föredragit ett betydligt vidare angreppssätt. Det förefaller sannolikt, att såväl som är intresserade av någon typ av överenskommelse i denna fråga. En slutgiltig sådan kan sannolikt inte träffas utan en klar anknytning till ett kommande resultat av de s. k. START-samtalen om de strategiska kärnvapnen, men detta behöver inte utesluta delöverenskommelser som enbart rör t. ex. SS20 och de robotar som avses i NATO:s dubbelbeslut. Det går inte att nå konstruktiva resultat i denna fråga med förenklade krav på en frysning av existerande kärnvapen. Ett sådant krav riktar sig i realiteten enbart mot NATO:s dubbelbeslut, eftersom det finns anledning att anta att den sovjetiska utplaceringen av nu nått sin fullbordan. Det innebär därmed, att möjligheter att bibehålla samtliga sina SS20 ökar dramatiskt, eftersom man i ett sådant läge skulle sakna varje form av intresse för en uppgörelse som reducerar de egna vapnen i utbyte mot en frysning på NATO-sidan som man redan fått. De synpunkter i detta hänseeende som den framfört betraktar vi som missriktade och skadliga för det förhandlingsarbete som pågår. Krav på en frysning av de totala kärnvapenarsenalerna vilka nu nått en nivå som går långt utöver vad det finns rimlig militär användning för, får icke förväxlas med krav som är så specificerade att de omöjliggör de konkreta nedrustningsförhandlingar som pågår. Det är omöjligt att frikoppla kärnvapnen från den konventionella militära balansen i . När den gjort detta, har man frångått principer som varit vägledande för de svenska nedrustningssträvandena. Det är angeläget, att man åter markerar det tydliga samband som finns mellan konventionell obalans och förekomsten av olika typer av kärnvapen i . Öppen redovisning av militära utgifter Det finns en allvarlig risk för att världen håller på att gå in i ett skede av kapplöpning när det gäller kemiska och bakteriologiska vapen. I skydd av den politiska debatten om kärnvapenkrigets fasor kanske det åter håller på att bli ett accepterat instrument i den modern och dolda krigföringen. Att stoppa denna utveckling och att bereda vägen för avtal som effektivt eliminerar hotet om kemisk och bakteriologisk krigföring, måste bli en av de allra viktigaste uppgifterna för nedrustningsarbetet . kan, bl. a. genom den tekniska kunskap som finns vid FOA, spela en betydelsefull roll i detta arbete. förekom i stor skala under det fruktansvärda utnötningsstrider på västfronten i . Erfarenheterna av gaskrigets fasor ledde till den överenskommelse i som totlt förbjuder användningen av kemiska stridsmedel. Under det kom gas icke till användning, även om bägge sidor producerade och lade i förråd stora mängder moderna och mycket dödliga stridsgaser. I utvecklades de s. k. nervgaserna. Hotet om vedergällning med samma medel spelade kanske en större roll än när det gällde att förhindra att det fick se en upprepning av det fasor i detta hänseende. har såväl som producerat och lagt stridsgaser i militära förråd. I bägge supermakterna finns militära förband och utrustning som är avsedda att användas för attacker med stridsgaser i olika former. Det är svårt att bilda sig en exakt uppfattning om omfattningen av stridsgasförråden i de bägge supermakternas arsenaler. Alla uppgifter tyder emellertid på, att förberedelserna i detta hänseende getts en helt annan vikt i än i . Enligt IISS bedömningar omfattar de amerikanska lagren av stridsgaser ca medan de sovjetiska beräknas innehålla ca . Det anses, att av den artilleriammunition som finns lagrad hos de sovjetiska förbanden i innehåller stridsdelar försedda med stridsgas. I finns ca 4 700 personer i de militära styrkorna som är utbildade för insatser av stridsgaser, medan uppskattningarna för varierar mellan 70 000 och 100 000 man. I de sovjetiska förbanden finns specialenheter för kemisk krigföring från kompaninivån och uppåt. är tillverkning av kemiska stridsmedel nedlagd i , medan det anses att fortfarande har ett flertal anläggningar för stridsgasproduktion i drift.