mot · G702224 · 1983-11-24 00:00:00 — m. fl. Löntagarfonder (prop. 1983/84:50) säger nej till förslaget att införa kollektiva löntagarfonder i . Många förslag har under det gångna decenniet presenterats, från de s. k. Meidner-fonderna till det som antogs på LO/S AP:s kongresser 1981. Även det förslag som läggs fram för bygger på samma principer, nämligen att pengar tas från företagen genom s. k. vinstdelningsskatt, och samlas i fonder, f. n. fem stycken fackligt dominerade, för att köpa aktier i företagen och alltså förr eller senare ta över ägandet av dessa. Fondförslaget betyder därmed en socialisering och kollektivisering av ägendet och en förändring av vårt ekonomiska system. Detta är logiskt för socialdemokraterna, men naturligtvis helt oacceptabelt för som bygger sin politik på marknadsekonomi, mångfald och privat ägande. Varje seriös analys av förslaget till kollektiva löntagarfonder visar att det enda av de uppgivna motiven som stämmer gäller makten. Men införande av fonderna leder inte till någon maktspridning, utan enbart till ett överförande av makten från nuvarande till en annan maktgruppering. har verkat för att sprida makt och ägande i näringslivet. Den marknadsekonomi som vi vill slå vakt om skulle fungera bättre om konkurrensen blev större och ägandet mera spritt. Vi föreslår därför att stimulanser för enskilt aktiesparande återinförs liksom stimulanser för andel-i-vinst-system, dvs. individuella andelar för de anställda i det egna företaget. Vi föreslår också stimulanser för mindre och medelstora företag, t. ex. slopande av förmögenhetsskatten på det arbetande kapitalet. Den graderade rösträtten på nya börsaktier bör avskaffas. Löntagarfondsfrågan har diskuteras i . tillsattes den statliga utredningen om Löntagarna och kapitalbildningen. medverkade vid direktivens utformning. Denna utredning arbetade utan att avge något slutbetänkande. 1 1983/84. Ett antal mer eller mindre konkreta förslag till löntagarfonder har framförts , från de s. k. Meidner-fonderna 1975 till det förslag som antogs på både LO:s och SAP:s kongresser 1981. Det förslag som presenteras för har samma grundläggande komponenter som dessa tidigare förlag. Frågan om de anställdas delaktighet i företagens kapitaltillväxt har debatterats livligt inom . De motiv som tid efter annan framförts för någon form av löntagarfonder har ansetts vara väsentliga. Det gäller framför allt näringslivets försörjning med kapital, speciellt riskvilligt kapital, och önskemålet att bryta den starka ägarkoncentrationen inom näringslivet. har betonat vissa förutsättningar som mäste vara uppfyllda. Systemet måste stärka marknadsekonomin och det måste ha individuellt ägande. Detta innebär att aldrig har kunnat acceptera de olika förslag till kollektiva fonder som framförts av LO eller socialdemokraterna. Vi vill påminna om följande uttalande från dåvarande folkpartiledaren i valrörelsen : Meidnerfonderna skulle innebära en enorm maktkoncentration till en liten grupp människor. Och vi säger nej till Meidnerfonderna. När det gäller frågan om vi ska ha en liberal ekonomi där många företag konkurrerar med varandra eller en socialistisk ekonomi, där man planstyr företagen från , så är det ju en alldeles fundamental skillnad. Samma grundsyn framgår av en rapport till landsmöte . I partistyrelsens yttrande över denna debattpromemoria inleds de sammanfattande slutsatserna i fråga om löntagarfonder på följande sätt: I partiprogram och tidigare uttalanden av landsmötet är vissa utgångspunkter för resonemangen (om löntagarfonder) givna. vill främja en decentraliserad marknadsekonomi, motverka alla former av maktkoncentration, främja en jämnare förmögenhetsfördelning och stärka löntagarnas ställning i arbetslivet. Vi vill också stimulera en ökad kapitalbildning i ekonomin och därigenom långsiktigt trygga sysselsättning och sociala reformer. Uppenbart är att dessa mål kräver olika metoder och instrument. Det innebär bl. a. att säger nej till de förslag om löntagarfonder som presenterats av en socialdemokratisk arbetsgrupp eller andra system som leder till ökad maktkoncentration i ekonomin. I en riksdagsdebatt sade dåvarande folkpartiledaren : Jag har för mitt partis och för regeringens del gjort klart att vi aldrig kommer att medverka till införandet av ett system som skulle försvaga marknadsekonomin i stället för att stärka den, et,t system som skulle skapa en ny väldig koncentration i nya händer i stället för att bredda ägandet och inflytandet i flera och öka mångfalden. Det faktum att bestämt avvisar det nu aktuella förslaget till kollektiva löntagarfonder är en konsekvens av den ideologiska grundsyn som naturligtvis också präglat tidigare avståndstaganden. Vid kongresser hos LO och socialdemokratiska partiet fattades beslut om vissa principer för ett system med kollektiva löntagarfonder. Vissa av de tekniska detaljerna har därefter utretts ytterligare inom tre arbetsgrupper som tillsattes efter valet . Arbetsgrupperna har presenterat sina förslag i följande rapporter: En modell för vinstdelning (Ds Fi 1983:13), Kapitalplaceringar på aktiemarknaden (SOU 1983:44) och Löntagarfonder i ATP-systemet (Ds Fi 1983:20). I proposition 1983/84:50 föreslås nu att kollektiva löntagarfonder införs i . Systemet bygger i princip på följande inslag: pengar tas från företagen genom s. k. vinstdelningsskatt och samlas i fonder, f. n. fem stycken fackligt dominerade, för att köpa aktier i företagen och alltså förr eller senare ta över ägandet Sammanfattningsvis innebär de olika lagförslagen att fem löntagarfondsstyrelser inrättas för att förvalta en del av allmänna pensionsfondens medel. Denna del härrör dels från den tillfälliga vinstskatt som utgår , dels från en ny skatt, kallad vinstdelningsskatt; även en del av den tilläggspensionsavgift som arbetsgivarna betalar ställs under löntagarfondsstyrelsernas förvaltning. Vinstdelningsskatten skall erläggas av aktiebolag, ekonomiska föreningar, sparbanker och ömsesidiga försäkringsbolag. Underlaget för vinstdelningsskatten beräknas för varje företag för sig och bestäms av taxeringsnämnden i samband med den årliga taxeringen. Vinstdelningsunderlaget är företagens reala vinst. Med detta menas det nominella resultatet beräknat på visst sätt och justerat med hänsyn till inflationen. Vinstdelningsskatten utgör av underlaget. Mindre vinster är undantagna från vinstdelningsskatt. Vissa gränser är satta för hur mycket en löntagarfondsstyrelse får förvalta. Medelsramen är 400 milj. kr. 1984 och den ökar därefter med 400 milj. kr. (i fast penningvärde) till och med . Löntagarfondsstyrelserna får placera tilldelade medel i aktier eller som riskkapital i ekonomiska föreningar. För placering i börsaktier gäller en viss begränsning, dvs. en löntagarfondsstyrelse får inte förvärva så många aktier att de uppnår mer än åtta % av samtliga aktiers röstvärde. I icke börsnoterade företag finns inga gränser för ägandet. Det åligger löntagarfondsstyrelserna att överföra en avkastning på det förvaltade kapitalet motsvarande tre % real förräntning till de pensionsutbetalande fondstyrelserna. Löntagarfondsstyrelserna tillsätts av regeringen. Av en löntagarfondsstyrelses nio ledamöter och fyra suppleanter skall minst fem ledamöter och två suppleanter företräda löntagarintressen. På begäran av en lokal facklig organisation vid ett företag vari en löntagarfondsstyrelse har aktier kan styrelsen bemyndiga företrädare för den fackliga organisationen att utöva rösträtt för hälften av styrelsens aktier i bolaget. Kritik av uppgivna motiv för kollektiva löntagarfonder LO och socialdemokraterna har fört fram en rad olika argument för de olika förslagen till kollektiva löntagarfonder. klara näringslivets kapitalförsörjning, speciellt med riskkapital stödja den solidariska lönepolitiken och stabiliseringspolitiken ge en jämnare inkomst- och förmögenhetsfördelning Alla argumenten har avfärdats i den seriösa debatten. Förslagen till kollektiva löntagarfonder visar sig inte alls leda till att de angivna målen uppfylls. Detta motiv var länge det som starkast betonades av fondanhängarna. Fonderna skulle tillföra näringslivet riskvilligt kapital för att säkerställa den nödvändiga investeringsökningen i samhället. Den sparandebrist som förelåg i den svenska ekonomin på vilken det synliga tecknet var underskottet i bytesbalansen gentemot utlandet ansågs inte kunna täckas på annat sätt. Framför allt ansågs fonderna vara nödvändiga för att förse näringslivet med tillräckligt mycket riskvilligt kapital, dvs. för att möjliggöra nyemissioner av tillräcklig storlek på aktiemarknaden. Det har emellertid visat sig att detta problem har kunnat lösas utan några kollektiva fonder och allt vad dessa skulle föra med sig i fråga om grundläggande systemförändringar i ekonomin. De icke-socialistiska regeringarna introducerade det s. k. skattesparandet som i sig innehöll en kraftig stimulans för enskilt sparande i aktier. Även andra lättnader infördes, framför allt lindringen av dubbelbeskattningen av aktieutdelningar. Båda dessa faktorer har starkt bidragit till att den svenska börsen har börjat fungera som den skall igen. Sparandet i aktiesparfonder har blivit en stor succé med ca 600 000 människor som deltagare. Ungefär 2/3 av dessa har inte tidigare sparat i aktier och många säger sig inte ens över huvud taget ha varit regelbundna sparare. Genom dessa åtgärder har företagens nyemissioner, dvs. av riskvilligt kapital, kunnat öka mycket kraftigt. Nyemissionerna har varit avsevärt mycket större än . Bara har emissionsvolymen uppgått till ca 5 milj. kr., och i själva verket har emissionerna varit större än tillsammans. Det ligger också i sakens natur att kapitalbildningen inte skulle förbättras med löntagarfonderna. Dessa skall ju framför allt finansieras med vinstmedel från företagen, pengar som annars skulle kunna användas till framtidssatsningar eller sparas tills tiderna blir sämre. Nettoeffekten blir att näringslivet undandras riskvilligt kapital, dvs. motsatsen till det önskade och åsyftade. Att ta ut vinstmedel ur företagen och ge dem till fackliga eller politiska fonder är motiverat bara om man tror att politiker och fackliga förtroendemän kan styra dem till mer lönsamma projekt än vad företagen klarar av. Erfarenheterna är i allt väsentligt de motsatta. Tanken är här att löntagarfonderna skall vara ett stöd för den solidariska lönepolitiken och bidra till löneåterhållsamhet. Man utgår då från att vinster ger upphov till löneglidning som i sin tur försvårar den solidariska lönepolitiken. Genom att kapa vinsterna skulle då löneglidningen hållas tillbaka. Denna tanke är emellertid fel. Det finns inte några belägg för att det finns något klart samband mellan vinster och löneglidning. Tvärtom har olika studier, både empiriska och teoretiska, visat att det inte finns ett sådant samband. Det gäller t. ex. en studie utförd av LO och likaså en undersökning utförd för den statliga löntagarfondsutredningens räkning. Sunt förnuft säger också att den extra vinstdelningsskatt som löntagarfonderna skall byggas upp med skulle tendera att stimulera löneglidningen. De flesta företagare skulle säkert föredra att ge sina anställda litet mer i lön framför att skicka iväg pengarna till staten eller någon anonym fond, en fond som dessutom snart nog skulle kunna komma tillbaka och köpa upp delar av företaget. Löneåterhållsamhet är nödvändig för att bibehålla och förstärka konkurrenskraften och för att klara jobben . Men det är synnerligen oklart på vilket sätt kollektiva löntagarfonder skulle bidra till denna löneåterhållsamhet. Det bud i den kommande avtalsrörelsen som LO just lagt kostar , vilket klart visar att förslaget om löntagarfonderna inte har bidragit till återhållsamhet i lönekraven. Det socialdemokratiska argumentet är i detta avseende att en nödvändig lönsamhetsökning i företagen leder till oacceptabelt stora förmögenhets ökningar för nuvarande aktieägare. Till att börja med måste man konstatera att den största faran för en olämplig förmögenhetsomfördelning kommer från inflationen. Under sin oppositionstid var socialdemokraterna mångordiga när det gällde att visa vilka stora förmögenhetsvärden som på ett slumpmässigt och fördelningspolitiskt oacceptabelt sätt omfördelades via inflationen. Detsamma gäller naturligtvis . I proposition 1983/84:40 beskrivs också den omfördelning som inflationen skapar från långivare och småsparare till låntagare, från hyresgäster till villaägare. Att få bukt med inflationen är således väsentligt från förmögenhetsfördelningssynpunkt. Man måste också konstatera att aktieförmögenheterna utgör en mycket liten del av hushållens samlade förmögenheter i storleksordningen en tjugondel. Den helt dominerande delen av hushållens förmögenheter ligger i egna hem och varaktiga konsumtionsvaror, t. ex. bilar. Även om man anser att förmögenhetsfördelningen är orättvis är det därför irrelevant att gripa sig an just aktiefördelningen. I ett mera begränsat perspektiv kan dock konstateras att aktieägandet är snett fördelat. En mycket liten del av antalet hushåll äger en mycket stor del av aktiestocken. De kollektiva löntagarfonderna skulle emellertid inte medföra någon spridning av aktieägandet till fler hushåll, utan tvärtom ge en ytterligare koncentration av aktieägandet till institutioner. Om fem fonder köper aktier av hundratusentals enskilda människor ökar ägarkoncentrationen i stället för att minska. anser att en rättvis förmögenhetsfördelning gynnas av rimliga villkor för enskilt sparande, inkl. sparande i aktier, i stället för en i det närmaste konfiskatorisk behandling av sådant sparande. Detta motiv har tillkommit sent och kan snabbt avfärdas. har i sitt remissvar om delar av löntagarfondsförslaget gjort beräkningar över det bidrag till pensionsutbetalningarna som löntagarfonderna skulle komma att ge. Verkets slutsats är: Sorn synes är löntagarfondernas tillskott till försäkringens finansiering från början marginell och blir dessutom relativt sett allt mindre på . Löntagarfondernas tillskott till pensionsutbetalningarna blir , vilket motsvarar av de totala utbetalningarna. Detta gäller under förutsättning att avkastningen verkligen blir realt, vilket riksförsäkringverket anser mindre troligt mot bakgrund av den historiska tillväxten. Om de politiska och fackliga ledamöterna i fondstyrelserna är mindre skickliga än de vinstgivande företagen på att förvalta vinstmedlen blir löntagarfonderna i stället ett hot mot pensionerna. Det avgörande för att trygga pensionerna är nämligen att det blir en god tillväxt i ekonomin och det förutsätter bl. a. lönsamma företag. I propositionen hävdas att de kollektiva löntagarfonderna kommer att medverka till att bryta den privata maktkoncentrationen och stärka löntagarinflytandet över produktionen. Detta var också det första uttalade målet för de s. k. Meidner-fonderna, nämligen att överföra makten över produktionsmedlen till löntagarna. Om man sätter likhetstecken mellan löntagarinflytande och ökad makt åt fackliga ombudsmän och politiker är propositionens uttalande korrekt. De kollektiva löntagarfonderna kommer att ge avsevärt större makt åt fack och politiker. anser emellertid inte att det är eftersträvansvärt att ge ökad makt åt fack och politiker. De personer som i praktiken skulle utöva denna makt är inte de anställda i de olika företagen utan en begränsad grupp fackliga funktionärer. Löntagarfonderna kommer mycket snabbt att öka den fackliga och politiska makten. , alltså om mindre än , kommer fondsystemet inkl. att vara fyra å fem gånger så stort som den största aktieägaren. Den begränsningsregel som föreslås i propositionen kommer inte att ha någon större betydelse i detta fall. Den innebär att varje fondstyrelse inte får äga mer än åtta % av aktiernas röstvärde i varje aktiebolag. Redan åtta % av ägandet ger ett mycket stort inflytande, i praktiken ofta det dominerande inflytandet. Det förefaller också sannolikt att de fem fondstyrelserna kommer att samverka. Detta möjliggörs genom förslaget om undantag från röstkvotsregeln enligt 9 kap. 3 § aktiebolagslagen. I detta lagrum stadgas att ingen vid en bolagsstämma får rösta för mer än en femtedel av de på bolagsstämman företrädda aktierna. Regeringen föreslår det undantaget att varje fondstyrelse skall anses som en aktieägare för sig. Genom ett gemensamt agerande hos de fem fondstyrelserna kommer löntagarfonderna tillsammans att kunna äga fyrtio % av aktiernas röstvärde, vilket torde komma att ge ett helt dominerande inflytande. I själva verket kommer detta att ge upphov till en enorm maktkoncentration till de personer som sitter i de fem löntagarfondsstyrelserna. Det är enligt uppfattning uppenbart att det är denna maktfråga som är det centrala motivet till införandet av de kollektiva löntagarfonderna i . Det var tydligt utsagt i det ursprungliga Meidnerförslaget men har tonats ned av taktiska skäl. Icke desto mindre är de faktiska konsekvenserna av propositionens förslag att en sådan maktkoncentration skapas. Med löntagarfonderna tar vi över, utropade en gång . Det blir i praktiken inte någon spridning av makten som socialdemokraterna åstadkommer utan enbart ett överförande av makten från nuvarande maktgrupper till en enda. I propositionen behandlas frågan om direkta val till fondstyrelserna mycket kortfattat (s. 53). Vi finner detta anmärkningsvärt mot bakgrund av att socialdemokraterna förordade direkta val till fondstyrelserna och presenterade detta som en ur demokratisk synvinkel bättre metod i syfte att motverka de farhågor för ett korporativt system som knutits till löntagarfondsförslaget. I propositionen framhålls , att ett direktvalssystem innehåller så betydande principiella och valtekniska problem att frågan om direktval av fondstyrelserna bör bli föremål för en särskild utredning. har alltså nu ingen möjlighet att ta ställning till hur löntagarfondernas styrelser skall utses. Vi finner detta otillfredsställande med hänsyn till den principiellt stora betydelse som formen för val av fondstyrelserna har. Om det skulle bli allmänna, eller fackliga, val till fondstyrelserna kommer med säkerhet kandidaterna att söka ett vidare mandat än att bara förvalta en aktieportfölj med sikte på största möjliga avkastning. Då kommer i stället vallöften om direkta ingrepp i företagens investeringsoch produktionsplanering. Skäl att awisa fonderna Genomgången ovan visar med all önskvärd tydlighet att de olika motiv som tid efter annan åberopats för de kollektiva löntagarfonderna saknar relevans. Det enda motiv som stämmer med verkligheten är det som gäller makten och övertagandet av ägandet till produktionsmedlen i ekonomin. De facto innebär detta en socialisering och kollektivisering av ägandet och en förändring av vårt ekonomiska system. Detta är logiskt för socialdemokraterna, men naturligtvis helt oacceptabelt för som bygger sin politik på marknadsekonomi, mångfald, valfrihet och privat ägande. Även om man bortser från den ideologiska grundsynen är det uppenbart att en seriös analys visar att systemet med kollektiva löntagarfonder kommer att ha stora skadliga verkningar för den svenska ekonomin. Sådana analyser har t. ex. utförts av socialdemokratiska ekonomer, som tydligen inte övertygats av propagandan från LO. Det gäller t. ex. professor och huvudsekreteraren och senare ordföranden i den statliga löntagarfondsutredningen . Deras analys av förslagen till LO/SAP:s kongresser 1981 om kollektiva löntagarfonder pekar på ett stort antal negativa konsekvenser för den svenska ekonomin. Den mest väsentliga invändningen har att göra med de olika hänsyn som fondstyrelserna skall ta i sin placeringspolitik. Hela poängen med att införa detta system är ju att fondstyrelsernas löntagarmajoritet inte skall betona avkastningen och vinstintresset på det sätt som nuvarande ägare till företagen gör. Med löntagarfonderna som den dominerande ägaren till en stor del av företagen det spelar mindre roll om detta tar fem, tio eller att genomföra kommer också konkurrensen att minska. löntagarägt företag konkurrera med ett annat löntagarägt företag? Det kommer att te sig mera rimligt från deras utgångspunkter att dela upp marknaderna mellan de olika företagen, vilket är detsamma som att konkurrensen sätts ur spel. anser att marknadsekonomin förutsätter en effektiv konkurrens mellan företagen och en fri internationell handel. Själva idén om det kollektiva ägandet som ersättning för det individuella fönekar värdet av konkurrens. De stora ekonomiska kollektiven kommer säkerligen att det bekvämt att med olika medel hindra onödig konkurrens, ägaren gentemot importen. Detta kommer att bli till stor nackdel för konsumenterna. De kollektiva löntagarfonderna stärker producentintresset till förfång för konsumentintresset. Det är uppenbart att en stor majoritet av det svenska folket har tagit starkt intryck av alla argument som framförts mot de kollektiva löntagarfonderna. Varje opinionsundersökning som genomförts visar att det bara är en liten minoritet som anser att löntagarfonderna är bra, medan en allt större majoritet är negativt inställd till förslaget. Det är anmärkningsvärt att socialdemokraterna trots detta av allt att döma kommer att driva igenom förslaget med enbart kommunisternas hjälp, mot en bred folkopinion inkl. en stor del av de egna väljarna mot det samlade näringslivet och mot en enig politisk opposition. Socialdemokraterna bedriver f. n. ett dubbelspel beträffande fonderna. Å ena sidan sägs de vara ofarliga och betydelselösa och inte mer anmärkningsvärda än något annat ekonomisk-politiskt förslag för att lotsa genom den nuvarande ekonomiska krisen. Å andra sidan framställs det nu lagda förslaget till kollektiva löntagarfonder som ett första steg på vägen mot något stort och nytt. Systemet skall bara fungera till 1990 och sedan skall det omprövas. Om det då inte visar sig ha fungerat på avsett sätt skall ytterligare medel inte tillföras. Att LO har ambitioner som går långt utöver de positioner som nåtts fram är alldeles uppenbart. Det förnekas inte heller från ledande LO-företrädare. Även om den socialdemokratiska ledningen till äventyrs skulle ha en annan mening finns det ingenting som talar för att den kan stå emot LO 1990 än . Det mesta talar i stället för att tidsplanen accelereras när fondsystemet inte kortsiktigt ger de väntade resultaten. Förslaget till lagstiftning om löntagarfonder har arbetats fram under mycket stor tidspress. Lagrådet konstaterar i sitt yttrande att flera remissinstanser endast har hörts om delar av förslagen. manslutningar har således inte varit i tillfälle att yttra sig över ett förutsättningslöst utarbetat och samlat förslag till löntagarfonder, säger lagrådet. Det konstateras vidare att detta faktum har kritiserats från flera håll. Likaså har anmärkts att remisstiden varit för kort. Också lagrådet ställer sig kritisk till att en fråga av så stor principiell betydelse och med så kontroversiella inslag beretts på sätt som skett. För att vara ett så stort ingrepp i det svenska ekonomiska systemet med innebörd att man inför helt nya rättssubjekt och helt nya skatteformer, är det mycket förvånansvärt att de konstitutionella aspekterna inte har diskuterats mera ingående. Lagrådet har i sitt yttrande funnit att man inte kan anföra någon erinran mot det föreslagna löntagarfondssystemet från grundlagsenlig synpunkt. Vidare menar lagrådet att förslaget inte strider mot våra internationella åtaganden. Vi har självfallet inte grund för att göra något annat bestämt påstående än det som lagrådet har kommit fram till. Vi finnér det ändå anmärkningsvärt att lagrådet accepterat att göra dessa grannlaga överväganden om förslagets grundlagsenlighet med så stor tidspress. Ett mera djupgående grundlagsresonemang kring löntagarfondernas grundläggande idé, nämligen att tvinga företagen att tillhandahålla medel för vilka de sedan skall bli uppköpta, hade förtjänat ett större utrymme i lagrådets yttrande.