mot · G702213 · 1983-11-23 00:00:00 — m. fl. Löntagarfonder (prop. 1983/84:50) Ett av de mest karakteristiska dragen i hela den nu drygt tioåriga löntagarfondsdebatten har varit att argumenten för fonder har skiftat allt eftersom vad som för tillfället varit mest aktuellt i den ekonomisk-politiska debatten. Detta tyder antingen på att det inte finns några bärande argument för fonderna, eller att det avgörande argumentet är sådant att man av politiska skäl anser det nödvändigt att omge det med diverse rökridåer. Det är makten det gäller Allt det engagemang socialdemokratin och LO lagt ner i frågan och all den konfrontation man varit beredd att ta visar klart att det i botten finns ett avgörande argument. I det ursprungliga förslaget, , framgick med all uppriktighet att huvudmålet var fackföreningsrörelsens övertagande av makten över det privata näringslivet. Dåvarande metallekonomen . O. Edins presentation av Meidnerrapporten i tidningen utmynnade i konklusionen att Meidnerförslaget självfallet innebär att vi skulle socialisera en väsentlig del av det privata näringslivet. LO:s dåvarande ordförande uttalade strax efter det att rapporten publicerats, men innan han blivit överkörd av trycket inom fackföreningsrörelsen, att den yttersta konsekvensen av förslaget är att löntagarna via de fackliga organisationerna övertar makten i företagen och varnade för att detta kan leda till att vi får en fackföreningsrörelse av östeuropeisk modell. har löntagarfondsförslaget omarbetats ett flertal gånger, men de väsentliga ingredienserna i form av fackföreningsstyrda, tvångsfinansierade, kollektiva fonder med uppgift att köpa upp stora poster börsaktier har bestått. Att syftet inte heller förändrats har framgått av berömda rubrik 1980 tar vi över, ledare Fonderna är otvivelaktigt en av de i klassisk mening mest socialistiska reformer som socialdemokratin någonsin varit ute för att förverkliga och senast LO :s andre ordförande tal på Det är inget att hyckla om. Det är makten det gäller. Löntagarfondernas risker påtalades också tydligt av huvudsekreterare 1975 1981 och dess siste ordförande öhman. I sin bok i en marknadsekonomi skrev han : 1 1983/84. Vi skulle få ett ekonomiskt system av mer öststatsliknande karaktär. Likheten består i det kollektiva ägandets stora omfattning i näringslivet. Utan tvekan skulle en sådan maktkoncentration till fackföreningsrörelsen, som löntagarfonderna successivt kommer att leda till, påtagligt förändra vårt ekonomiska system i centralistisk, kollektivistisk och socialistisk riktning. LO har redan den helt dominerande fackliga makten i . Under de perioder landet har en socialdemokratisk regering förenas den fackliga och den politiska makten. Detta har med all önskvärd tydlighet framgått av , t. ex. på skattepolitikens område där regeringen bröt marginalskatteuppgörelsen med /och i stället gjorde upp med LO, samt då regeringen vid en middag i LO-borgen fick direktiv om utformningen av skatter. Skulle nu också makten över företagen koncentreras till samma maktcentrum reser sig obönhörligt ett antal allvarliga frågor: Hur går det med konkurrensen i näringslivet om ägarkontrollen av de flesta storföretagen ligger i ett och samma maktcentrum? Får vi ett producentstyrt i stället för konsumentstyrt ekonomiskt system? Kommer nya företag att tillåtas konkurrera om det hotar de fackföreningskontrollerade storföretagen ? Vem vågar kritisera den helt dominerande ägaren av näringslivet, om denne är fackföreningsorganisation? Kan en av folkmajoriteten vald regering föra en ekonomisk politik som inte godkänts av landets dominerande både arbetsgivare och fackförening? Visserligen sägs i propositionen att de 5 löntagarfonderna (och ) skall agera var för sig, men alla något så när insatta i hur SAP/LO fungerar vet vilken samordning och toppstyrning som i realiteten föreligger. Genom att fackföreningsrepresentanterna skall ha majoritet så byggs systemet upp så att den socialdemokratiska rörelsen tillförsäkras kontrollen över fonderna oavsett politiska majoritetsförhållanden i landet. I ett visst skede av löntagarfondsdebatten, närmare bestämt inför valet , fanns klara signaler om att styrelserna skulle tillsättas i allmänna val. Så sa t. ex. i . Redan på den socialdemokratiska kongressen 1981 uttalades följande: Starka principiella och praktiska skäl talar för att fonderna utgör en självständig organisation som är skild från de fackliga organisationerna. Fondernas ledning bör i sin kapitalförvaltande uppgift och i sin ägarroll helst stå fria från organisationer som i förhandlingar kan bli motpart till fonderna. drogs den principiella slutsatsen att det bästa alternativet vore att fondernas styrande organ utses i direkta val med löntagarna som röstberättigade. Men när det kom till kritan fick de principiella synpunkterna vika. bero på att ett system med allmänna val krävt grundlagsändring och därmed förhindrat införande av löntagarfonder ? Ett av de argument som anförts för löntagarfonder är att bryta maktkoncentrationen i näringslivet. Fackföreningsstyrda kollektiva löntagarfonder skulle inte bara ersätta en maktkoncentration med en annan utan med en betydligt större maktkoncentration! Olika utredningar har visat att med en målmedveten policy när det gäller aktieköp kan löntagarfonderna ha tagit över centrala delar av svenskt näringsliv. För det behövs som alla vet ofta långt ifrån av röstvärdet i ett aktiebolag. Om övertagande definieras som ett ägande av eller minst lika mycket som de fem största ägarna har tillsammans kan följande företag 1990 vara löntagarfondsstyrda: , , ASEA, , , , , , , , Investor, , Kerna , , , , Fläkt, STC, Sonesson, MoDo och PLM. LO-ekonomen påstående i att löntagarfonder i realiteten bör kunna kontrollera de storföretag som kontrollerar en stor del av ekonomin har onekligen grund för sig. Om fonderna nöjer sig med att försöka bli största delägare kan man 1990 ha hunnit uppnå detta i 75 börsföretag med tillsammans över 700 000 anställda. För aktieköp i icke börsnoterade företag (t. ex. på OTC-listan) har i det föreliggande förslaget alla begränsningar slopats för hur stor andel av röstvärdet som löntagarfonderna får ha. har påtalat behovet av en minskad maktkoncentration inom näringslivet och har anvisat flera vägar för detta, t. ex. Satsning på de mindre företagen. Förbättrade förutsättningar för kooperativt ägande. Aktiesparfonderna som snart gett en halv miljon nya aktieägare här i landet. Företagsanknuten individuell vinstdelning som länge funnits t. ex. på i och också finns bl. a. på och i . De antagna arbetsrättsliga lagarna som styrelserepresentation och MBL. Inrättande av privata investeringskonton. I namnet löntagarfonder antyds att det är löntagarna som skall få ett ökat inflytande. Men vilket reellt inflytande kommer den enskilde löntagaren att ha i kollektiva fonder utan individuella andelar? Kommer hans inflytande inte att bli lika mycket en chimär som i fackföreningsägda BPA? Den gamle TCO-ledaren har skarpsynt karakteriserat fondidén som låtsasdemokrati. Individuella andelar eller raka rör till löntagarens plånbok som me tallordföranden kallade det har man envist vägrat låta ingå i fondkonstruktionen. För den enskilde löntagaren kan fondsystemet i stället innebära avsevärt mindre personlig makt. Vem skall stödja honom i en konflikt med arbetsgivaren om denne är densamme som fackföreningen? Trygga jobben har varit ett av slagorden för fonder. Men erfarenheten visar att företag styrda av fackföreningsledare och politiker haft svårare att klara konkurrensen i näringslivet. Som exempel kan nämnas BPA och Statsföretag. Vad svenskt näringsliv nu behöver är en genomgripande strukturomvandling om man skall klara sig . Men fackföreningsledare och politiker lär även i fortsättningen ha svårt att stå emot lokala högljudda krav om att hålla liv i förlustföretag med en förstelnad struktur. Hur ofta har inte från lokalt fackligt håll hörts orden Detta hade aldrig hänt om vi haft löntagarfonder när ett företag måst läggas ner. Även de företag som går bra och därför kunnat nyanställa kommer att få försämrade möjligheter genom att de tvingas inbetala stora summor till fonderna. I värsta fall kan fonderna bli ett system för att slussa pengar från framgångsrika företag med expansionsmöjligheter till kroniska förlustföretag där sysselsättningen i längden aldrig kan bevaras. Ett argument som lyftes fram mycket var att fonderna skulle tillföra näringslivet riskvilligt kapital. Sedan aktiesparfonderna inrättats och åren 1981 1982 blivit en succé som tillfört börsen ca i friska pengar har det argumentet förts mer i bakgrunden. För övrigt har löntagarfondsförespråkarna inte kunnat peka på ett enda lönsamt projekt som omöjliggjorts på grund av brist på pengar. Det för dagen populäraste argumentet för löntagarfonder är att det skulle medverka till att hålla pris- och löneutvecklingen i schack. Detta argument har kommit särskilt i ropet sedan regeringen proklamerade att den satt sitt inflationsmål för . Tanken är att om löntagarna får ökad makt så skall man avstå från höga lönekrav trots att vinstsituationen i näringslivet förbättrats . Men som löntagarfondspropositionen lades på bord presenterade LO lönekrav på , vilket tillsammans med överhäng och löneglidning lär leda till en lönekostnadsökning på . Så var det med Egentligen är det inte så konstigt att löntagarna i allmänhet inte är beredda att slå av på sina lönekrav på grund av löntagarfonderna, eftersom det är något de själva aldrig bett att få. Ett närbesläktat resonemang, som också då och då förekommit i debatten, är att löneglidningen skulle minska om de vinstrikaste företagen dränerades på sina övervinster. Ingen mindre än P. O. själv har dock i en utredning vid konstaterat att sambandet mellan löneglidning och vinstnivå är svagt. Möjligen kan tvärtom en extra vinstskatt ha motsatt effekt. Detta har påvisats i en uppsats av LO-ekonomen om löneglidning. När skatten på vinsten är hög, minskar företagets incitament att hålla tillbaka lönekostnaderna. Ett av de mål för löntagarfonderna som har funnits med länge är att stödja den solidariska lönepolitiken. Men den solidariska lönepolitiken innebär att man tar ut så höga löner att strukturomvandlingen påskyndas, dvs. att mindre lönsamma företag som har svårt att betala lönerna slås ut, som högproduktiva företag har sådana vinster att de kan expandera och suga upp den arbetskraft som friställs. Att löntagarfonder i realiteten inte stöder den solidariska lönepolitiken, om den skall förenas med målet om full sysselsättning, har klart påvisats bl. a. av i ovannämnda bok. Man bortser härvid emellertid från problemen i de lågproduktiva företagen, som får svårt att klara lönekostnaderna. De sysselsättningsproblem som där uppstår kräver att det sker en expansion på andra håll i näringslivet, men denna expansion motverkas av en 'äkta vinstdelning. Ett relativt nytt argument är att löntagarfonderna skall trygga ATPpensionerna. Finessen är självfallet att man hoppas att det goda anseende ATP har i breda grupper skall smitta av sig även till fonderna. Någon reell förstärkning av AP-fondernas förmåga att betala ut pensioner kommer löntagarfonderna inte att få. Det föreslagna avkastningskravet (realt) kommer bara att tillföra fonderna ca som pensionsutbetalningarna är nästan . Däremot kan fonderna undergräva pensionsbetalningsförmågan på ett mer djupgående plan om de leder till en förstelning av det svenska näringslivet i stort. ATP-systemet är nämligen ett fördelningssystem, vilket innebär att varje års pensionsutbetalningar i princip skall täckas av samma års pensionsavgifter. Avgörande för avgiftsunderlagets utveckling är den allmänna produktionsutvecklingen i landet. Själva handläggningen av löntagarfondsfrågan har varit minst sagt märklig. Trots att bl. a. , inte minst i valrörelsen, upprepat vikten av en bred förankring för löntagarfondsförslaget har såväl utredningarna som remissförfarandet blivit rena hastverk. näst största löntagarorganisation ansåg sig över huvud inte ha tid att besvara remissen. Kammarrätten i har i sitt remissyttrande sagt att utredningen om vinstdelning är skissartad och varken har den bredd eller det djup som normalt utmärker kommittéförslag i centrala ämnen. Kammarrätten ansåg det därför inte meningsfullt att detaljgranska författningstexterna. Vinstdelningsmodellens inflationsomräkning, som delvis hämtats från det remisslaktade förslaget om Real beskattning, har helt utdömts av bl. Även lagrådet har ställt sig kritiskt till att en fråga av så stor principiell betydelse och med så kontroversiella inslag beretts på sätt som skett. Lagrådet har i sitt yttrande menat att någon erinran mot det föreslagna löntagarfondssystemet inte kan göras från grundlagsenlig synpunkt. Regeringen borde enligt vår mening berett ärendet på ett sådant sätt att lagrådet fått god tid och tillräckligt underlag för att djupare än nu varit möjligt ha kunnat penetrera de konstitutionella aspekterna av löntagarfondsförslaget. I den allmänna debatten såväl som i remissvaren harju åtskilliga konstitutionella frågetecken rests. Ett av dem har gällt om fondförslaget står i överensstämmelse med konstitutionens regler om expropriation (RF 2:18). Förslaget innebär ju att medel tvångsvis överförs från privata företag till löntagarfonder, medel som dessa fonder sedan skall använda för inköp av aktier delvis i samma företag. Detta medför i realiteten att företagen tvingas finansiera sin egen socialisering. Enligt vår uppfattning finns det skäl för konstitutionsutskott att noga överväga fondförslaget ur konstitutionell synvinkel. Mot svenska folkets vilja Slutligen måste konstateras att ingen fråga har under så splittrat nationen politiskt som löntagarfonderna. Detta dessutom i då de ekonomiska problemen i stället bort mana till samling. I valrörelsen förespeglade olika ledande socialdemokrater väljarna att löntagarfonder inte skulle genomdrivas om inte en bred samling kunde åstadkommas. 1 direkt strid mot detta söker nu SAP/LO att genomtrumfa förslaget utan något annat stöd i det svenska samhället än . Även inom fackföreningsrörelsen finns ett utbrett motstånd mot löntagarfonder. TCO:s största förbund är emot. Vid den enda medlemsomröstning som skett i ett fackförbund (försäkringstjänstemännen) var emot och för. Huvudorganisationen /SR är direkt emot. T. o. m. bland LO:s egna medlemmar lär enligt opinionsundersökningar fler vara motståndare än förespråkare. De opinionsmätningar som gjorts bland svenska folket visar samtliga att en förkrossande majoritet är motståndare och att motståndet successivt vuxit allt eftersom folk hunnit sätta sig in i vad löntagarfondsförslaget innebär. Skillnaden i folkligt stöd framgår också kristallklart när man jämför den uppslutning 4-oktoberdemonstrationen fick med de ödsliga opinionsmöten som LO-ombudsmän försökt hålla på gator och torg . Löntagarfondsbeslutet sker alltså i direkt strid med hela den icke-socialistiska oppositionen hela det svenska näringslivet betydande delar av fackföreningsrörelsen och sist men inte minst en klar majoritet av svenska folket. säger kategoriskt nej till löntagarfonder och kommer om förslaget genomförs att arbeta för ändrade majoritetsförhållanden val så att löntagarfondssystemet kan avvecklas. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar avslå proposition 1983/84:50 angående löntagarfonder. () () () () . ÅSLING (c) () () () () () () () i