mot · G6021710 · 1983-01-25 00:00:00 — Formellt såg många av dess förespråkare att villkoret för en bättre ekonomi går via att man får bukt med inflationen. Och det bästa medlet för att åstadkomma detta menade flera nyliberala profeter gick över penningmängden. I övrigt skulle den statliga ekonomiska aktiviteten minskas för att inte störa marknadskrafterna. Ty dessa stod för effektivitet och framgång. Det bör noteras att den nya liberalismens politik först kom att tillämpas i militärjuntans . Den var alltså i sin kanske mest konsekventa utformning en politik som skulle återinrätta de transnationella bolagens och den chilenska överklassens makt över det chilenska samhället och som vilade på förutsättningen att de arbetandes organisationer skulle ha krossats - även om något sådant bara är tillfälligt. Också i kom det nyliberala tänkandet att slå igenom i borgerliga kretsar och prägla borgerlig propaganda och politik. Vapendragare för de nya idéerna var och dess mest intima samarbetspartner inom politiken, moderata samlingspartiet. Man banade väg för den nya politiken med en mäktig ideologisk kampanj för ny individualism och med inslag av förakt för offentlig sektor och politik. Först efter valet började de svenska borgerliga partierna föra en mera konsekvent nyliberal politik. Det skulle bli en politik riktad mot de arbetandes reallöner och konsumtion, riktad mot det sociala trygghetssystemet och mot den fulla sysselsättningen, men en politik för ökad frihet för de s. k. marknadskrafterna och med en särskilt gynnad position för de svenskbaserade transnationella bolagen. Dess bättre hann den nyliberala borgerliga politiken bara i begränsad omfattning omforma de politiska, ekonomiska och sociala villkoren i vårt land. Den av olika s. k. nyliberala skolor influerade borgerliga politik som förts i många länder är som framgår av vad som sagts inte en orsak till den ekonomiska krisen. Den kan snarare ses som en produkt av denna och de djupnande motsättningar i kapitalismens system som krisen återspeglar. Men när de borgerliga angreppen på de arbetandes konsumtion och på offentlig verksamhet kommer till tillämpning så medför detta att krisens verkningar slår igenom hårdare, och det innebär ökade svårigheter för de hemmamarknadsproducerande företagen. Eftersom politiken förs på liknande sätt i många stater riktar den sig också mot andra länders företags exportansträngningar. Detta innebär att den skärpta internationella konkurrensen ytterligare tillspetsas. För att motivera sina angrepp på den offentliga verksamheten anför den borgerliga politikens talesmän och -kvinnor gärna det statliga budgetunderskottet. Här, som på andra områden, gör de borgerliga propagandisterna sig till tolkar för en förenkling av de samhällsekonomiska sammanhangen. De utgår så från enskilt hushåll att de förväxlar en enskilds förhållanden med samhällets. Om en enskild spenderar mer än vad han får i inkomst gör han bäst i att minska sina utgifter. Men om staten konsekvent gör samma sak, så minskar den också samhällets ekonomiska aktivitet och därmed sina egna inkomster. En genomgång av den statliga budgetens underskott visar att detta ökat markant först under de borgerliga regeringsåren. Detta beror förvisso till en del på den borgerliga politiken att medvetet minska på statens intäkter från skatter och avgifter som drabbade höginkomsttagare och företag. Men i grunden beror underskottets ökning på den ekonomiska krisen. Det bör betonas att vi har stora underskott därför att produktionen inte växer tillräckligt, dvs. därför att det är kris. Det är inte tvärtom, vilket den borgerliga propagandan ibland vill få oss att tro, dvs. att vi har fått kris till följd av den offentliga sektorns tillväxt. Ur stabiliseringspolitisk synpunkt är inte heller det kassamässiga underskottet hos statsbudgeten det intressanta. Det är den samlade offentliga sektorn som därvid har relevans. Följande sammanställning visar underskottens utveckling: Statens underskott Den samlade offentliga sektorns underskott Md kr % av BNP Md kr % av BNP - 9,4 (dvs överskott) Underskotten skall inte överdramatiseras. De betyder att sparandet i samhället i ökad utsträckning sker i olika statspapper. De problem som uppenbarar sig är inkomstfördelningseffekterna av räntorna på dessa papper. Dessutom blir det en direkt belastning för samhällsekonomin när en stor del av underskottet täcks med utländska lån, vilket medför ränte- och amorteringsströmmar till utlandet. Men av samma skäl som en bank inte går i konkurs bara därför att den till större delen finansierar sin verksamhet genom tillgångar som är inlånade från allmänheten, är statsskulden inte ett hot om konkurs för staten. a. detta sätt skiljer sigen statsskuld från en privat skuld. Icke desto mindre utgör statsskuldsräntorna en belastning för den offentliga sektorns ekonomi. Under kommande budgetår kommer dessa att uppgå till . Detta gör en mera balanserad budget önskvärd, då räntorna i sig utgör ett visst hinder för en offensiv ekonomisk politik. Men avgörande är hur statens pengar används. Används underskottet till att öka sysselsättning och produktion samt därmed bidrar till att förbättra det ekonomiska läget kommer detta att vara värt kostnaden (statsskuldsräntorna) och det kommer att göra statens budget mera balanserad. Mot denna bakgrund blir en snabb minskning av statens budgetunderskott inte ett mål av primär vikt för den ekonomiska politiken. Att det ändå framställs som ett mål av högsta vikt är en följd av den nya liberalismens kamp mot den offentliga sektorn för en ökad privatisering i samhället. Genom att förenkla sammanhangen, genom att framställa statens ekonomi som om den vore en enskild persons ekonomi fast i större skala, med demogogiska argument av typen varje svensk är skyldig si och så mycket, lyckas den nyliberala propagandan framställa budgetunderskottet som det stora problemet och får ett lättköpt argument i sin kamp mot den offentliga sektorns sociala verksamhet och därmed mot de arbetandes levnadsstandard. Den tredje väg i den ekonomiska politiken, som den nya regeringen förordar i sin första statsbudget, utgår från ett synsätt på ekonomin som i grunden icke skiljer sig från det borgerliga. I likhet med den borgerliga politiken sätter den nya regeringen upp exportindustrin som den kraft som den tror skall leda landet ur krisen. vill den åstadkomma en kraftig begränsning i inhemsk konsumtionsefterfrågan. Den ser sänkta reallöner för de arbetande som medlet att skapa bättre förutsättningar för investeringar och s. k. konkurrenskraft. Detta innebär ett accepterande av att klassklyftorna i samhället ökar. Det är också en eftergift för den borgerliga illusionen att högre vinster för kapitalisterna, oavsett hur dessa vinster uppstår, skulle vara ett medel att nå ut ur krisen. Visserligen är det så att kapitalistklassen totalt sätter ekonomin i kris när dess profiter blir otillräckliga. Men en vinststimulans till kapitalet som sker genom en minskning av reallönerna och därmed av marknadsefterfrågan leder inte nödvändigt till bättre ekonomi för samhället. Däremot naturligtvis för kapitalisterna som klass. De ökade vinsterna kan företagen nämligen använda på olika sätt: till mera spekulation, till ytterligare transnationalisering (och flykt från ), till mera arbetsbesparande investeringar som, när marknaden inte ökar, förvärrar arbetslösheten och försämrar de arbetandes situation. Dessa användningssätt svarar mot kapitalismens aktuella läge. Allmänt innebär också ökade vinster att den kapitalistiska maktstrukturen stärks. Försämrade reallöner och ökade vinster är således, speciellt i kapitalismens nuvarande utvecklingsfas, icke detsamma som en bättre samhällsekonomi. Det innebär såväl att arbetet försvagas gentemot kapitalet. Den omfördelning till kapitalägarna, som budgetpropositionen de facto förespråkar, bl. a. genom att förorda reallönesänkningar, och som förvånande nog främst LO-ledningen uppenbarligen anslutit sig till, kommer inte att vara ett medel att dra landet ur de ekonomiska svårigheterna. Eftersom regeringen i sin analys av krisens orsaker icke ser dess djupgående karaktär, dess karaktär av en långsiktig stagnationsperiod, förordar den en politik som inte söker åstadkomma några strukturella förändringar i de ekonomiska förhållandena. Huvudmomentet i dess politik är de förhoppningar den knyter till den genomförda devalveringen. Också i likhet med de borgerliga regeringarna sätter regeringen de s. k. obalansernas avskaffande som primära mål för sin politik. Den besparingspolitik den nya regeringen förordar går emellertid i en något annan riktning till sina sociala konsekvenser. Dessutom har ju socialdemokraterna och vpk, arbetarrörelsens båda partier, tillsammans tillbakavisat de mest utmanande av de borgerliga åtstramningspropåerna, förslagen att införa karensdagar, att försämra arbetslöshetsförsäkringen, pensionerna och bidragen till den kommunala barnomsorgen. Regeringen förordar därtill investeringsprogram och arbetsmarknadsinsatser för att mildra arbetslösheten, insatser som avslöjar en betydligt högre ambitionsnivå när det gäller att bekämpa krisens verkningar än vad någon av de borgerliga regeringarna uppvisade. Men regeringens tredje väg i den ekonomiska politiken, en väg som utger sig för att vara såväl expansiv som åtstramande, en strategi som enligt regeringen innebär att vi både sparar och arbetar oss ur krisen, leder dessvärre inte alls ur krisen. Dess resultat kan egentligen som bäst bli att mildra krisens verkningar under en bevarad kapitalism. Krisens grund ligger inte i obalanser eller i yttre tillfälliga händelser. Dessa är, som visats, följder av krisen som återverkar och förvärrar situationen. Krisens grund står att finna i den moderna kapitalismens motsättningar och utvecklingsdrag. Att komma ur krisernas system är därför en mödosam historisk process. Dessa består inte av några genvägar som lämnar systemets ramar orörda. Det behövs mycket omfattande förändringar i och av hela den kapitalistiska världen. Produktionen, nyttjandet av jordens tillgångar, hela den internationella ekonomiska utvecklingen och handeln måste baseras på andra principer än hänsynslös profitjakt. Detta är inte bara grundförutsättningen för att vi skall komma ur de ekonomiska krisernas grepp. Det är ett villkor för en rättvis och förnuftig hushållning med jordens tillgångar och därmed för mänsklighetens framtid. Politiken i ett land som vårt måste mot denna globala bakgrund inriktas på att den kapitalistiska produktionsanarkin ersätts med en folkstyrd socialistisk planhushållning. Skall vi komma ut ur krisernas system måste hela produktionssättet läggas om. En ekonomisk politik som gör anspråk på att angripa krisen och inte bara dess verkningar måste därför vara upplagd så att den underlättar och banar väg för denna omfattande samhällsförändring. Den utveckling hos kapitalismen som vi redovisat i det föregående ställe nu i vårt land de politiska uppgifterna i centrum, att värna och utvidga de fyra folkliga rättigheterna, rätten till ett meningsfullt arbete, rätten till en god försörjning, rätten till en god och giftfri miljö och rätten till utbildning och kultur. Kampen för dessa rättigheter måste vara anti-kapitalistisk för att de arbetandes positioner skall flyttas fram. eller senare kommer denna kamp till ett läge då det blir oundvikligt att spränga de gränser som det kapitalistiska klassamhället ställer upp. Även om kampen för de folkliga rättigheterna ställs inför många defensiva uppgifter- att rädda jobb, att värna reallöner mot ytterligare försämring, att förhindra ytterligare vandalisering av miljön, att försvara utbildning och kultur mot förytligande och kommersialism - så måste denna försvarskamp inrymma offensiva element som medför att kapitalets makt försvagas och till slut bryts. Situationen i den nutida kapitalismen är t. o. m. sådan att redan försvar av de folkliga rättigheterna utgör angrepp på kapitalets maktställningar. En politik för rätten till ett meningsfullt arbete kan inte bara försvara sysselsättningen inom den nuvarande produktions- och maktstrukturens ramar. Det vore att sätta tilliten till det alltmer transnationella storkapitalet. En sådan politik måste i stället öka de anställdas och samhällets inflytande över investeringarna och näringslivets framtid. Den måste innehålla krav om ett förverkligande av ett samhälleligt industriprogram. Detta bör vara av storleksordningen 100 000 nya industriarbeten under . Detta program blir ett försvar av vårt land som industrination, mot den tendens till ökad transnationalisering och industriutflyttning som storfinansen genomför, där t. o. m. export från i ökad grad slås ut av export från svenskägda dotterbolag i utlandet. Det krävs mot denna industriutflyttning också en skärpt restriktivitet mot kapitalexport och industriinvesteringar. Även en särskild skatt på utlandsinvesteringar bidrar till kampen mot transnationaliseringen. För en bättre kontroll över kredit- och investeringsströmmarna och för att dessa skall kunna styras efter samhälleliga målsättningar (och möjliggöra en effektiv och gagnelig samhällelig kreditpolitik) måste kreditväsendet, som fortfarande har central betydelse för storfinansens makt, nationalieras. Förberedelser härför bör komma i gång. För att det nödvändiga samhälleliga industriprogrammet skall få sin finansiering bör samhällsfonder inrättas. Dessa skall också kunna mobiliseras för att rädda jobb i hotade branscher och regioner och för stöd till kooperativa och löntagarägda företag. Dessa samhällsfonder bör kompletteras med lokala fackliga investeringsfonder som inrättas för existerande företag efter lokala fackliga beslut. För rätten till arbete är en planmässig utbyggnad av den offentliga sektorn en nödvändighet. Krisen beror, som visats, inte på denna sektor, tvärtom har dess tillväxt fördröjt och väsentligt mildrat krisens genomslag och verkningar. Den offentliga sektorn uppfyller många för medborgarna viktiga behov och dessa uppgifter kommer att få allt större betydelse. Tendensen till att en växande del av de anställda arbetar med s. k. tjänsteproduktion talar också för en vidgning av den offentliga sektorn. Som ett första steg i en planmässig utbyggnad av denna sektor - och som ett led i kampen för rätten till meningsfullt arbete - bör det skapas 100 000 nya samhällsnyttiga arbeten inom denna sektor . Dessa arbeten behövs och kan skapas inom flera olika delar av denna sektors verksamhet, inom byggnadsverksamhet, sjukvård, äldreomsorg, barnomsorg, inom skolans område, för en utbyggd kollektiv trafik osv. En planmässig utbyggnad av den offentliga sektorns verksamhet fordrar en helt annorlunda statlig politik gentemot kommuner och landsting än den som de borgerliga regeringarna instiftat i deras strävan att försvaga och avveckla delar av den offentliga sektorn. Effekterna av den åderlåtning av den kommunala sektorn med som den borgerliga regeringen genomförde och det snäva tak som sattes för dess utveckling måste undanröjas. En ökad satsning på kommuner och landsting är nödvändig både för att bekämpa arbetslösheten och lösa angelägna sociala behov. Inriktningen bör vara att kommunerna skall få utrymme för en avsevärt större expansion (av ungefärlig storleksordning ). Då regeringen nu till anmäler sina utgångspunkter för en kommande proposition om den kommunala ekonomin bör detta framhållas. Mera utförligt återkommer vi till frågan om den kommunala sektorns ekonomi vid behandling av den aviserade propositionen. Flera av vpk :s förslag till årets om stöd till de svagaste grupperna i samhället innebär lättnader för kommunerna. Arbetslösheten är stor och slår hårt mot ungdomen. Som ett led i kampen mot ungdomsarbetslösheten krävs att en ungdomsgaranti införs som ålägger större företag att, efter fackets godkännande, inrätta särskilda ungdomsjobb, ett per var 50:e anställd. Allt detta innebär direkta eller indirekta angrepp på kapitalismens maktförhållanden och de s. k. marknadskrafternas frihet. På motsvarande sätt måste kampen för rätten till en god försörjning rikta sig mot kapitalismens orättvisa fördelning av de ekonomiska tillgångarna. Klasskillnaderna blir allt skarpare till följd av minskade reallöner och kraftigt höjda bolags- och spekulationsvinster. Minskningen av de arbetandes reallöner måste hejdas. Detta fordrar insatser på den fackliga kampens område. Men medvetna politiska åtgärder kan bidra till att de arbetandes levandsstandard försvaras. Det krävs en effektiv politik riktad mot den främst av monopol och spekulationen framkallade inflationen. Vidare bör - efter den beslutande utredningen - mervärdeskatten kunna differentieras och slopas på mat. En skattepolitik måste föras som återställer progressiviteten i det samlade skattesystemet. En bostadspolitik måste föras som sätter stopp för spekulationen i boendet, som gör slut på hyreshöjningarna och möjliggör sänkta hyror. På alla dessa områden står den folkliga rätten till en god försörjning mot kapitalets intressen. På samma sätt står en av de frågor som blir ett allt viktigare kampmål: förkortning av arbetstiden. Införandet av sextimmarsdagen utan sänkta vecko- eller månadslöner skulle vara en stor vinst för de arbetande. Det finns många starka motiv för detta krav: den ökade stressen i arbetslivet, koncentrationen av arbetsplatser som medför allt längre arbetsresor, den könsuppdelade arbetsmarknaden och -tiden. En arbetstidsförkortning bidrar till en rättvisare fördelning av produktivitetsvinster, den ger förutsättningar för ett bättre socialt liv, den understödjer kampen för jämlikhet mellan kvinnor och män och den bidrar till att fler människor kan få arbete. Sextimmarsdagen med bibehållen lönestandard bör genomföras under resten av 1980-talet. Kapitalets inressen går rakt emot också detta krav. Om rätten till en god och giftfri miljö skall kunna tryggas fordras en styrning av den samhälleliga produktionen efter samhälleliga mål och behov. Redan på kort sikt står kampen för denna rätt i konflikt med kapitalets och dess marknadskrafters frihet. En effektiv kontroll av utsläpp, åtgärder för förbättrade arbetsmiljöer, ekologiska hänsyn vid utvinning av naturresurser, allt förutsätter kamp mot en profitstyrd hushållning. Genom historiens lopp har det arbetande folket alltid förnekats rätten till bildning och kultur. Okunskap, obildning och okultur har alltid varit medel i förtryckarnas händer. Därför har också kampen för rätten till bildning och kultur gått som en röd tråd genom arbetarrörelsens historia. Inom skolan har den s. k. anpassade studiegången blivit ett medel för utslagning av elever från arbetarklassen. Skolan fullgör inte sina undervisningsskyldigheter. Därför kräver vpk att den anpassade studiegången skall avskaffas. Skolorna i borgerliga områden får större och bättre resurser per elev än skolorna i arbetarområden. Därför kräver vpk en rättvis fördelning. Olika avgiftssystem drabbar de elever som har det sämst ekonomiskt. Därför kräver vpk förbud mot avgifter för läromedel och skolmåltider. Vi avvisar alla besparingar på skolans område, eftersom de osvikligt drabbar de elever som har de sämsta egna resurserna. Kulturen domineras på ett förödande sätt av kommersialismens krafter. Produkternas kvalitet betyder inget - aktieutdelningen allt. För att rätten till kultur skall förverkligas måste konstnärernas villkor förbättras, tillgången till god kultur säkras och kommersialismens vulgariteter och förljugna världsbild pressas tillbaka. Det är en sådan politik vpk arbetar för. De fyra folkliga rättigheterna, vilkas uppfyllande bör vara vägledande för politik och samhällsutveckling, står mot den krisalstrande och orättfärdiga kapitalismen. Skall kampen för dessa folkliga rättigheter komma att prägla politiken krävs att den bedrivs på alla plan i samhället. Folklig rörelse och aktivitet för krav som leder till rättigheternas uppfyllande är av avgörande betydelse. Den är en förutsättning för att utveckla insikter och medvetenhet som slår hål på den borgerliga propagandans myter. Den är en förutsättning för de ändrade maktförhållanden som rättigheternas uppfyllande kräver. Kampen för de fyra folkliga rättigheterna har präglat de motioner kommunisterna har väckt till innevarande , med anledning av budgetpropositionen. Förslagen i dessa motioner, som har omedelbar betydelse för kommande budgetårs statsbudget, sammanfattas i följande tabell. Inkomster och utgifter i vpk-budgeten Inkomster milj. kr. Utgifter milj. kr. (i förhållande till budgetprop.) 0,9 minskat anslag till hovet 3 100 minskade militär ökat anslag till ekonomiskt för statens priskontrollnämnd (SPK) information om invandrare hos folkrörelserna statens vägverk (diverse vägar) hyresstopp genom statligt stöd till allmännyttan undantag för allmännyttan från hyreshusavgift och extraupptrappning av garanterade räntor anslag till kollektivhus och kollektiva boendeformer nej till nedskärning avgrundskolan ökat anslag till PRAO avskaffande av lärarlösa lektioner ökade anslag till viss lärarutbildn. ökat anslag till folkbiblioteken ökat anslag till fria grupper ökat anslag till utbildningsradion Inkomster milj. kr. Utgifter milj. kr. (i förhållande till budgetprop.) industriell utveckling (beräknat förstaårsanslag) 38 svenskt utträde ur IDB information om fred och nedrustning 300* skärpning av skatt på förm., första budgetårets insater för 800* avskaffande av aktie/ 800 avgift på utlandsinvest. 100 000 nya samhällsnyttiga arbeten inom offentlig sektor 2 500 omsättningsskatt på aktier 500* slopande av avdragsrätt för repr. (* Helårseffekt. av detta kan tas med för / 84.) Utöver vad som anges i tabellen har i särskild motion föreslagits en särskild skatt på stora förmögenheter för att motverka inflationsvinster. Denna skatt torde komma att inbringa , medel som bör anslås till uppbyggnaden av samhällsfonder och som således skall användas till produktiva, arbetsskapande satsningar. Det bör också tillfogas att det sedan budgetpropositionen framlagts genomförts en räntesänkning . Detta får bl. a. betydelse för statens utgifter för räntebidrag på bostadspolitikens område. Sålunda betyder, om den sänkta räntan blir bestående, räntesänkning enligt budgetpropositionens bil. 13 s. 45 en ändring av anslagsbelastningen för räntebidrag med 800 milj. kr. Det kan således finnas 800 milj. kr. på område som icke behöver utnyttjas enligt regeringens förslag, men som i så fall borde kunna komma till användning för insatser för att stoppa hyreshöjningarna. Detta får betydelse för den av oss förordade ökningen av budgetunderskottet, så att denna ökning skulle kunna räknas ned med nämnda belopp. Den osäkerhet som föreligger om ränteutvecklingen gör dock att vi inte nu tillgodoräknar vårt budgetalternativ denna summa. Våra förslag utgör sammantagna en del av en helhetsstrategi för att uppnå en maktförskjutning från storfinans och andra kapitalistiska kretsar till de arbetande för att öka graden av planmässighet och överskådlighet i samhällsutvecklingen, för att bereda vägen för ett jämlikt och socialt rättfärdigt samhälle. På de flesta här berörda punkter finns särskilda motiveringar och yrkanden i andra motioner till denna riksdag. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att beslutar att med avslag på vad som förordas i proposition 1982/83:100 i motsvarande del godkänna de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i motionen, 2. att beslutar att med avslag på vad som förordas i proposition 1982/83:100 i motsvarande del godkänna de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som förordas i motionen, 3. att beslutar att med anledning av vad som i proposition 1982/83:100 anförs om den kommunala ekonomin uttala sig för vad som härom anförs i motionen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) minab/gotab 1983 73535