mot · G6021083 · 1983-01-21 00:00:00 — Motion 1982/83:1083 och i Offentliga tjänster i kooperativa former En ökning av den offentliga sektorn i likhet med är närmast ekonomiskt omöjlig. Den svaga ekonomiska tillväxt vi har att möta och den strukturella förändringen som hela västvärldens ekonomier just nu genomgår kommer att tvinga oss in i en situation där vi vad avser samhällets kostnader - statens, landstingens och primärkommunernas verksamhet - måste anpassa oss till en striktare hushållning. Eftersom den ekonomiska tillväxten har varit det övergripande målet för all verksamhet så har även detta fått prägla utvecklingen av vårt sociala skyddsnät och omsorg om de svaga i samhället. Vårdsektorn som är en avgörande del av den kommunala verksamheten har byggts ut i takt med det ökade behovet som uppstått med samhällsförändringarnas avigsidor. Tillika har denna sektor bidragit till att upprätthålla sysselsättningen för att kompensera en minskande sysselsättning inom industrin. Offentliga sektorns roll som sysselsättningsregulator har ytterligare ökat genom att pensionsåldern ungdomen studerar längre. Följaktligen har de som försörjs via transfereringar från offentliga sektorn blivit en allt större grupp. F. n. utgör denna grupp av alla . Trots detta tenderar arbetslösheten att öka, framför allt bland ungdomen. Expansionen i den offentliga sektorn hänger samman med dels att antalet äldre i samhället relativt sett har ökat och fortsätter att öka drastiskt, dels att vi ständigt ökat ambitionen vad gäller nivån på framför allt vårdsektorn. Särskilt gäller detta barnomsorgen och äldreomsorgen. I genomsnitt har expansionstakten i den offentliga sektorn legat på en dubbelt så hög nivå som den totala tillväxten i ekonomin. Antalet sysselsatta i vård och omsorg har ökat från 155 000 till 565 000 personer. Detta skall då jämföras med den totala ökningen av förvärvsarbetande med 354 000. Totalt sett kan man alltså konstatera att efterfrågan på den offentliga sektorns service ständigt har ökat. En viktig faktor i detta sammanhang är att anhörigvården har minskat och anspråken på professionell vård ökat. Även om det sociala skyddsnätet i samhället kraftigt förbättrats i tekniskt och materiellt hänseende, så har solidariteten med de svaga i samhället institutionaliserats och begränsats till att ske via skattsedeln. Det vi i vanligt tal kallar för vardagsomsorgen, bl. a. via anhöriga, grannar och vänner, har fått en minskad betydelse. Detta trots att arbetsdagen förkortats, semestertiden ökat osv. En fortsatt satsning på denna inslagna väg kommer att innebära att antalet anställda inom offentlig sektor kraftigt måste ökas under de nästkommande decennierna. Troligen kommer personal att finnas tillgänglig vid en sådan expansion eftersom allt fler kvinnor söker sig ut på arbetsmarknaden, invandringen ökar samt sysselsättningen inom den privata sektorn kommer att minska oavsett konjunkturutvecklingen, bl. a. på grund av den nya teknikens användning i denna sektor. Vård och omsorg - bara en institutionell och teknisk fråga? Trots att den offentliga sektorn ständigt tagit ökade resurser i anspråk så framförs ofta kritik mot verksamhetens resultat. Den omedelbara kritiken kan ligga på långa väntetider för behandling, men i ett större perspektiv bottnar denna kritik i mer grundläggande orsaker såsom anonymitet och främlingskap för den enskilde mot offentlig sektor och då framför allt inför vårdsektorn. Detta hänger säkert till stor del samman med professionaliseringen av vården genom att den tekniskt-medicinska inriktningen tagit överhand över den mänskliga och sociala inriktningen. Kanske innebär denna professionalisering också att de egentliga målen för samhällets åtaganden mot de svaga i samhället under hand har reviderats i så måtto att målet vård åt alla har blivit vård åt de medicinskt intressanta fallen. Målsättningen att åstadkomma god vård kan innebära att sociala problem omdefinieras till medicinska problem osv. Med andra ord kan professionaliseringen ha inneburit att de heltidssysselsatta inom främst vårdsektorn styr attityder och värderingar som i sin tur påverkar vårdens innehåll och utformning. Detta kan uppfattas som ett totalt underkännande av dagens medicinska vård och vårt sociala skyddsnät över huvud taget. Det är det inte! Tvärtom utgör utvecklingen av vårdsektorn en oerhörd förstärkning av det sociala skyddsnätet i samhället. Problemet både ur ekonomisk och social synpunkt är emellertid att en stor del av verksamheten inom den offentliga sektorn har institutionaliserats, centraliserats trots att andra former för verksamheten skulle kunna innebära relativt både ekonomiska och kvalitativa förbättringar. Primärvården måste åter till lokalsamhället. kan olika alternativ för att lösa våra fördelningspolitiska åtaganden väljas. Naturligtvis kan man inför ett begränsat ekonomiskt utrymme ge upp det sociala skyddsnätet och de fördelningspolitiska ambitionerna. Men en sådan pessimistisk människosyn motiveras inte när andra lösningar finns. Främst kan tre alternativa vägar väljas : Ett bibehållande av den institutionaliserade verksamheten inom offentlig sektor vilket leder till en fortsatt kraftig expansion av denna sektor. Följden av detta blir att skattetrycket drastiskt kommer att öka under de närmaste decennierna för att klara att finansiera denna expansion. kompletterad med en viss avgiftsfinansiering. En annan lösning är att helt gå in för avgiftsfinansiering eller en privatisering av den offentliga sektorns verksamhet. Ett alternativ som i ett kortare perspektiv kan utgöra en företagsekonomiskt effektivare verksamhet men som knappast på kan innebära den samhällsekonomiskt bästa resursallokeringen. En privatisering skulle innebära en marknadsprissättning på den verksamhet som faller in under vad vi kallar vårt sociala skyddsnät. En sådan lösning skulle med all säkerhet innebära en bättre balans mellan utbud och efterfrågan av service och vård, men det skulle knappast tillgodose dem med störst behov av denna service och vård. I praktiken skulle detta alternativ innebära ett uppgivande av de fördelningspolitiska ambitionerna. Ett tredje alternativ innebär ett återförande av primärvården till lokalsamhället. Det skulle innebära ett bibehållande av de fördelningspolitiska ambitionerna men med ökad inriktning på ideella och frivilliga insatser genom en ökad satsning på kooperativ verksamhet även inom offentliga sektorn. Genom att enskilda personer som vill forma omsorgen efter egna önskemål eller initiativ bildar vårdkooperativ frigörs resurser i den offentliga sektorn genom att människor själva påtar sig det omedelbara vårdansvaret. Det kan gälla föräldrar som i ett bostadsområde sluter sig samman i ett kooperativ för att driva daghemsverksamhet genom att man utnyttjar sin fritid att vara på det kooperativa daghemmet. Det kan också vara så att barnpedagoger från kommunen deltar i verksamheten men att någon eller några föräldrar deltar . Annan kooperativ verksamhet kan vara äldre som slår sig samman för att driva ett . Man bor i egen lägenhet, men organiserar service såsom dagligvaruhandel och gemensamma aktiviteter. Andra lösningar kan vara att man kombinerar äldrevården och barnomsorgen i kooperativa verksamheter. Det är emellertid viktigt att understryka att samhället/kommunen även har det primära ansvaret för att det sociala skyddsnätet upprätthålls. a. tar detta sig uttryck i att personal från kommunen regelbundet besöker och håller kontakt med kooperativen och att ekonomiskt stöd utgår från kommunen till den kooperativa verksamheten. Det är viktigt att människor stimuleras till kooperativ samverkan på dessa områden, men att de inte påtvingas den. Utifrån de kooperativa grundsatserna skall kooperativ verksamhet skapas på frivillig grund genom samverkan mellan människor. Samhällets uppgift måste bli att inom ramen för en bibehållen social trygghet för människorna stimulera kooperativ verksamhet lokalt mellan människor i deras invanda sociala omgivning. Som ett komplement till nuvarande inriktning kan ökad kooperativ verksamhet på exempelvis primärvårdsområdet underlätta en anpassning av den offentliga sektorn till den strukturella förändring samhällsekonomin just nu genomgår. Inom andra områden kan det ideella föreningslivet och folkrörelserna i landet komma att få en ökad roll avseende den sociala välfärden. Genom ökade ekonomiska insatser till dessa utnyttjas frivilligheten och idealiteten bättre som en resurs i samhället. Arbetet som påbörjades inom kommundepartementet under förra regeringen bör därför utvecklas. Mot bakgrund av detta är det viktigt att det från samhällets sida vidtas åtgärder för att stimulera ökad kooperativ verksamhet inom den offentliga sektorns ram. Inte minst sett ur samhällsekonomiskt perspektiv är det nödvändigt att försöksverksamhet påbörjas i en rad kommuner vad avser kooperativ verksamhet. Genom statliga anslag bör fem kommuner med olika förutsättningar utväljas för försöksverksamhet med början under nästa budgetår. Det skall då omfatta kooperativ verksamhet inom sektorer såsom barnomsorg, äldreomsorg, fritidsverksamhet. Vidare bör ett utredningsarbete påbörjas innebärande en översyn av gällande lagstiftning som kommer att beröras av denna verksamhet i syfte att harmonisera denna till kooperativ verksamhet. Exempel på detta är kommunal- och förvaltningslagstiftning, arbetsrättslig lagstiftning och skattelagstiftning. Med stöd av det anförda hemställs* att beslutar att hos regeringen begära fortsatta initiativ för att offentliga tjänster, främst inom barnomsorg och äldreomsorg, kan drivas i kooperativa former. () () * Se även motion 1982/83:1084.