mot · G602368 · 1983-01-18 00:00:00 — Beskattningen av realisationsvinst vid försäljning av upphovsrätt i vissa fall Enligt ett offentliggjort förhandsbesked (RSV/FB Dt 1981:32, återgivet i Meddelanden från Nr 14 1981 - Årg 11) framgår att om arvingarna mot engångsersättning försäljer rätten till ett verk, ersättningen skall beskattas enligt reglerna för realisationsvinst. Detta gäller både om vid dödsfallet ett förlagsavtal/licensavtal förelåg och för det fall inget sådant förelåg. Konsekvensen av detta är att en dylik överlåtelse blir skattefri. Detta beror på att rättigheterna ej förvärvats genom köp, byte eller därmed jämförligt fång. Det är helt uppenbart att något dylikt ej gäller, om den avlidna upphovsmannen i stället varit en teknisk upphovsman och verket varit en uppfinning, varpå han erhållit patent eller ett verk av sådan formgivning som ger mönsterskydd. Egendomligt nog torde man få anse att en formgivning som givit upphov till ett alster med sådan verkhöjd att skydd föreligger redan utan mönsterskydd kan säljas av arvingarna utan att det blir någon skatt, under förutsättning att det inte är föremål för mönsterskydd. Denna uppseendeväckande skillnad mellan olika slag av upphovsmän är grundad på ett positivt författningsstadgande, citerat av regeringsrätten och som återfinns i punkt 1 andra stycket anvisningarna till 28 § kommunalskattelagen. Denna särbehandling av uppfinnare i förhållande till andra upphovsmän måste anses orättvis och omotiverad. Det finns ingen anledning att särbehandla uppfinnare i förhållande till andra skapande individer, och minst av allt att ha särskilt hårda regler mot en grupp, som kan tillföra samhället mätbara fördelar av ekonomisk natur. Liksom en konstnärs rörelse upphör vid hans död, upphör på samma sätt uppfinnarens rörelse med hans död. I den mån uppfinnaren lagt sin rörelse på ett aktiebolag, gäller detta naturligtvis ej, men vid sådant förhållande kan ju arvingarna ändå uppenbarligen utnyttja realisationsvinstreglerna, om de säljer bolaget. En ändring av gällande lag behöver därför bara ta sikte på det fall att uppfinnaren antingen själv har patent eller det fall då han genom avtal bytt bort sin rätt till patent mot ett royalty-avtal. Det senare fallet är uppenbarligen analogt med författarens förlagsavtal, vilket senare av arvingarna utan skatt kan bytas mot ett kontant engångsbelopp. Vad som behövs är sålunda bara en liten ändring i de nämnda anvisningarna till kommunalskattelagen, för att jämställa uppfinnare med andra upphovsmän. Att en genom köp, byte eller liknande anskaffad patenträtt måste jämställas med andra tillgångar i en rörelse är ju ganska tydligt, så att dess försäljning i så fall utgör inkomst av rörelse. Likställigheten fordrar också att en uppfinnare som har uppfinnerirörelse beskattas för inkomst av rörelse om han säljer någon egen uppfinning. Det är betydelsefullt att lösa problemet med beskattningen av s. k. hobbyuppfinnare. Dessa får ju, som skatteutskottet numera av mig övertygats om (SkU 1981/82:42), inte göra avdrag för sina kostnader för framtagning av sin uppfinning. Det typiska fallet av dylika uppfinnare är den heltidsarbetande och relativt välbetalde ingenjören, som knåpar hemma i garaget, och av denna troligen ganska stora grupp torde ganska få komma fram med något som visar sig ge pengar. ovilja emot att för utvecklingsarbete medge kostnadsavdrag framstår som begriplig, eftersom det skulle medföra att alla som vill kan köpa små verkstadsmaskiner och därmed få avdrag för något som inte kan skiljas från vilken hobbyverksamhet som helst. Det fåtal av denna grupp som faktiskt lyckas få ut pengar blir emellertid helt oskäligt beskattade, t. o. m. för den del av ersättningen som uppvägs av bevisade kostnader och rena utlägg. En stackars ingenjör som av surt förvärvade och beskattade egna lönemedel bekostat framtagningen av en uppfinning, beskattas alltså för inkomst av rörelse, om han lyckas få igen sina pengar genom att sälja uppfinningen. Denna form av uppseendeväckande dubbelbeskattning kan rimligen inte vara av lagstiftaren med berått mod avsedd och bör elimineras. Ett lämpligt sätt att göra detta är att låta hobbyuppfinnaren, som alltså i skattelagens mening inte bedrivit någon rörelse, slippa bli beskattad för inkomst av rörelse. Att möjlighet till uppskjuten beskattning numera finns genom uppfinnarkonto rubbar ej det förhållandet, att skatt uttas på något som uppenbarligen inte är nettoinkomst, och att de som drabbas tillhör samhällets allra nyttigaste medborgare, vilka tvärtom borde uppmuntras och premieras, inom ramen för det statsfinansiellt möjliga. Hobbyuppfinnaren, som ej driver rörelse med sin uppfinning, bör därför stå utanför skattelagarna inte bara de år då han får vidkännas sina utgifter utan också det enstaka år, då han eventuellt har någon intäkt. Detta är rimligt, nyttigt, framstegsvänligt och utan betydelse för de offentliga finanserna, helst som den stora och beskattningsbara vinsten ju uppkommer hos den sorn köper och exploaterar uppfinningen. Alla dessa problem löses genom en mycket liten ändring i anvisningarna till 28 § kommunalskattelagen. Jag yrkar därför med stöd av det anförda att beslutar att punkt 1 av anvisningarna till 28 § kommunalskattelagen skall erhålla följande ändrade lydelse: till 28 §. 1 mom. Till intäkt renskötsel. Till intäkt tillgångar (jfr punkterna 7 och 16 av anvisningarna till 29 §). Till intäkt av rörelse hänföres även intäkt vid avyttring av patenträtt eller liknande tidsbegränsad rättighet, i den mån den antingen förvärvats genom köp, byte eller därmed jämförligt fång, eller ingått i en av säljaren bedriven rörelse. Till intäkt av rörelse hänföres även intäkt vid avyttring av fartyg m. m.