bet · G701SoU1 · 1983-12-31 00:00:00 — Utskottet uttalade i betänkande SoU 1981/82:22 medanledning av två motioner angående möjligheter att låta även vårdinstitutionermed enskild huvudman ta ett självständigt ansvar för vård enligt LVM bl. a,följande (s. 24 och 25). Det är således i och för sig inteuteslutet att överlåta åt t. ex. en privat stiftelse att svara förtvångsbefogenheter enligt LVM. Utskottet känner dock tveksamhet inför en sådanordning, som dessutom skulle bli av stor principiell betydelse. Synen påmänniskor med missbruksproblem och på vården av dem har förändrats avsevärtsedan lagen om nykterhetsvärd antogs. Kraven på rättssäkerhet i vården och pårespekt för de intagnas personliga integritet har växt sig allt starkare. Densyn på missbruksvården som präglar såväl socialtjänstlagen som LVM låter sigknappast förena med en vidsträckt rätt att använda våld eller annat tvång föratt lösa olika svårigheter i vården. Socialtjänstlagstiftningen skiljer sig från den nugällande lagen om nykterhetsvård i vad gäller möjligheterna att använda tvångoch olika påtryckningsmedel som ett led i vården av vuxna missbrukare. Dettvång som kan komma i fråga enligt LVM är starkt begränsat och omgärdat avolika rättssäkerhetsgarantier. En sådan viktig rättssäkerhetsgaranti är detpolitiska ansvar som enligt lagförslaget skall åvila styrelserna vid de hem somfår ansvaret för LVM-vården. Enligt utskottets mening är det knappast möjligt att isamma grad tillgodose kraven på rättssäkerhet inom ramen för en vård somlämnas genom ett enskilt rättssubjekt. Från principiell synpunkt kan mandessutom hävda att det allmänna inte bör kunna avhända sig ansvaret föråtgärder som innebär så allvarligt intrång i enskilda människors personligafrihet. Utskottet anser därför övervägande skäl tala mot den av motionärernaföreslagna utvidgningen av rätten att disponera över tvångsåtgärder enligtLVM. SoU1983/84:1 19 Enligt socialtjänstlagen (1980:620)svarar kommun för inom sitt område (2 §). Kommunen har detyttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälpsom de behöver. Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilarpå andra huvudmän (3 §). Till socialnämndens uppgifter hör bl. a. att medverka isamhällsplaneringen och i samarbete med andra samhällsorgan, organisationer,föreningar och enskilda främja goda miljöer i kommunen samt att svara föromsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annatbistånd till familjer och enskilda som behöver det (5 §). Socialnämndensinsatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honomoch vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och med organisationer ochandra föreningar (9 §). bör vidare genom hjälp i hemmet,färdtjänst eller annan service underlätta för den enskilde att bo hemma och hakontakter med andra. Nämnden bör även i övrigt tillhandahålla sociala tjänstergenom rådgivningsbyråer, socialcentraler och liknande, social jour och annandärmed jämförlig verksamhet (10 §). skall sörja för att den som behöver vårdaseller bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett vård eller boende (22 §). Behovet av hem för vård eller boende inom varjelandstingskommun skall tillgodoses av landstingskommunen och kommunerna i området.Landstingskommunen och kommunerna upprättar gemensamt en plafi över behovet avsådana hem och fördelningen av ansvaret för deras inrättande och drift. Planenskall redovisas för (23 §). Vård i familjehem eller hem för vårdeller boende skall bedrivas i samråd med socialnämnden (24 §). Hem för vårdeller boende står under tillsyn. har rätt attinspektera verksamheten vid hemmen (68 §). Vill en enskild person eller sammanslutning inrätta etthem för vård eller boende, skall tillstånd sökas hos . Ett sådanthem står under löpande tillsyn av socialnämnden i den kommun där hemmet ärbeläget. Nämnden har rätt att inspektera verksamheten vid hemmet (69 §).Tillämpningsföreskrifter beträffande de hem som drivs av enskilda återfinns isocialtjänstförordningen (29-34 §§). Frågan om enskilda organisationer i allmänhet skall ståsom huvudman för de institutionella verksamheter som det annars ankommer på detallmänna att svara för berördes av föredraganden i regeringens proposition1979/80:1 om . Där anförs bl, a. följande (s. 352 och 353). Jag är angelägen att framhålla attdet är ett offentligt ansvar att i tillräcklig omfattning hartillgång till nödvändiga institutionella resurser. Detta ansvar kan detallmänna inte frånhända sig genom att anlita institutionsvård som drivs iannans regi. bör det dock framhållas att de enskilda institutionernaäven kommer att kunna vara ett komplement till offentligainstitutionsresurser. Enskilda initiativ och satsningar bör få spela enbetydelsefull roll för metodutveckling, t. ex, i I * * * 1983/84.12 saml. SoU1983/84:1 20 samband med startande av nya institutioner ochförsöksverksamheter. Det finns många exempel på banbrytande insatser som hargjorts på detta sätt. Jag anser emellertid att institutioner som skalltillgodose vårdbehov som faller inom ansvarsområde inte bör fåinrättas utan offentlig kontroll. En förutsättning bör vara att de kan infogasi den allmänna institutionsplaneringen, och att det finns garantier för attdriften kan fortsätta sedan de en gång har inrättats. Vill enskild ellersaiumanslutning inrätta institution, bör därför tillstånd sökas hoslänsstyrelsen, som bör inhämta de kommunala huvudmännens mening. Institutionenskall därefter stå under tillsyn av socialnämnden i den kommun därinstitutionen är belägen. Att kommer att ha ett kontinuerligtvårdansvar för den enskilde som följer honom också när han vistas i institutionbör kunna garantera att vissa av principerna för fårgenomslagskraft också för vården i enskilda institutioner. Planen över institutionsvården i landstingsområdet fårgivetvis ta hänsyn till de institutioner som drivs av enskild ellersammanslutning. 1 synnerhet om institutionen drivs med allmänna medel är detnaturligt att den betraktas som en resurs inom . Frågan om enskildainstitutionsresurser berördes även av utskottet i betänkande SoU 1979/80:44 angåendesocialtjänsten. Utskottet anförde därvid bl. (s. 69). Utskottet framhöll i sitt avriksdagen godkända betänkande SoU 1975/ 76:13 (s. 13), att det är angeläget attdet i den framtida socialvårdslagstiftningen kommer att finnas utrymme förfrivilliga insatser som kan komplettera samhällsåtgärderna. Utskottetvidhåller denna uppfattning och vill framhålla att enskilda och organisationerhar gjort betydande insatser inte minst inom missbrukarvården. Även i framtidenkommer det att föreligga ett behov av insatser från organisationer ochenskilda. Särskilt gäller detta nya verksamheter av pionjärtyp. Inrättandet avenskilda institutioner bör emellertid prövas av det allmänna och stå underoffentlig kontroll. En sådan prövning är nödvändig bl. a. för att säkerställaatt driften kan drivas kontinuerligt sedan den en gång har startats. Denoffentliga kontrollen skall inte ses som en begränsning av enskildasvårdinitiativ. Den utgör i stället en utgångspunkt för samverkan och idéutbytemellan och de enskilda institutionerna. Det är angeläget att detsker ett samspel mellan samhället och folkrörelserna även såvitt avserinstitutionsvården. Frågan om vårdinstitutioner-medenskilda huvudmän har även behandlats av utskottet i betänkandena SoU 1980/81:30och SoU 1981/82:22.1 sistnämnda betänkande anförde utskottet - som avstyrkteatt de enskilda hemmen skulle få disponera över egna tvångsåtgärder mot intagnamissbrukare -bl, a. följande (s. 25). Detta innebär självfallet inte attde vårdinstitutioner som har enskild huvudman skulle ha spelat ut sin roll. Detenskilda initiativet och engagemanget har varit av största betydelse förtillkomsten av behandlingsmöjligheter inom missbruksvården. Även i framtidenbehövs ett sådant komplement av varierad och delvis annorlunda vård än den somkan beredas genom det allmänna. Inte minst den nuvarande bristen på vårdplatserinom missbruks-vården visar att de enskilda institutionernas resurser måsteutnyttjas. SoU 1983/84:1 21 Att de vårdinstitutioner som harenskild huvudman skulle bli utan vårduppgifter till följd av att beslut omtvångsbefogenheter begränsas till de kommunala hemmen anser utskottet alltsåsom uteslutet. 1 praktiken kommer de dessutom att i stor utsträckning svara förvården genom att de intagna med stöd av 15 § LVM kan placeras på en enskildinstitution som ett led i LVM-vården, med möjlighet för den ansvariga kommunalainstitutionen att om ett sådant försök inte utfaller väl återhämta klientendit. Sådana försöksplaceringar kommer vidare sannolikt ofta att leda till attmissbrukaren kvarstannar frivilligt på den enskilda vårdinstitutionen efterdet att LVM-vården upphört. Enligt hälso- och sjukvårdslagen(1982:763) skall varje landstingskommun erbjuda en god hälso- och sjukvård åtdem som är bosatta inom landstingskommunen (3 §). Om någon som vistas inomlandstingskommunen utan att vara bosatt där behöver omedelbar hälso- ochsjukvård, skall landstingskommunen erbjuda sådan vård (4 §). För hälso- ochsjukvård som kräver intagning i vårdinrättning skall det finnas sjukhus (5 §).Landstingskommunen skall planera hälso- och sjukvården med utgångspunkt ibefolkningens behov av hälso- och sjukvård. Planeringen skall avse även denhälso- och sjukvård som erbjuds av annan än landstingskommun (7 §). Iplaneringen och utvecklingen av hälsovården skall landstingskominunen samverkamed samhällsorgan, organisationer och enskilda (8 §). Beträffande planeringen och utvecklingen av hälso- ochsjukvården anförs i regeringens proposition 1981/82:97 bl. a. följande (s. 123och 124). Utformningen av hälso- ochsjukvården påverkar en rad andra verksamhetsområden i samhället. a.denna bakgrund har det ansetts nödvändigt att i lagen föra in en bestämmelse omen vittgående skyldighet för landstingskommunen att samverka med huvudmännenför dessa verksamhetsområden. Som framgår vid en jämförelse är förevarandebestärhmelse betydligt mera vidsträckt än bestämmelsen i 4 §sjukvårdskungörelsen. Enligt sistnämnda bestämmelse skall samråd äga rum endastvad gäller översiktsplaner. Ordet samverkan avser att markera, att samarbetetalltid skall vara fråga om ett ömsesidigt givande och tagande. Samråd har oftaanvänts i en snävare betydelse. Det är således inte endast fråga om att beredanågon fillfälle att ta del av t. ex. ett visst förslag till utbyggnad, utanavsikten är att denne skall ges möjlighet att påverka utformningen av förslagetgenom att belysa det utifrån hans kunskaper och erfarenheter. Enligt den nyabestämmelsen skall samverkan ske med samhällsorgan, organisationer ochenskilda. Med samhällsorgan avses främst kommuner och statliga myndigheter, t.ex. , , arbetarskyddsstyrelsen på central nivåsamt länsskolnämnden, yrkesinspektionen, länsarbetsnämnden'och de regionalastiftelserna för skyddat arbete på länsplanet. Bland organisationer kan nämnasarbetsmarknadens organisationer samt handikapp-, äldre-och patientföreningar.Med enskilda avses i huvudsak privata vårdgivare av olika slag, t. ex. privatasjukhem samt privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. Beträffande enskilda vårdhem finnssärskilda bestämmelser. Dessa har meddelats i stadgan (1970:88) om enskildavårdhem m. in. Denna har till syfte att åstadkomma en enhetlig syn och kontrollöver enskilda hem för SoU1983/84:1 22 sjukvård eller annan personlig verksamhet. Det ankommer pälänsstyrelsen att ge tillstånd till sådan verksamhet. skall ävenutöva tillsyn över verksamheten. i den kommun där hemmet ärbeläget har den löpande tillsynen över hemmet. För statliga myndighetersupphandling av varor och tjänster gäller upphandlingsförordningen (1973:600; ändradsenast 1983:38; omtryckt 1980:850). Enligt upphandlingsförordningen skallmyndigheter bl. a. utnyttja de konkurrensmöjligheter som finns och även iövrigt iaktta affärsmässighet samt behandla anbud och anbudsgivare objektivt(3 §). Förordningen innehåller vidare bl. a. regler om upphandlingsformer (4-8§§), infordrande och öppnande av anbud m. m, (9-12 §§) och prövning av anbud(13-19 §§), Upphandlingsförordningen är inte tillämplig på kommunernasoch landstingskommunernas upphandling av varor och tjänster. 1 propositionentill upphandlingsförordningen (prop. 1973:73) uttalades att den kommunalaupphandlingen borde anpassas till de riktlinjer och regler som skulle gälla förden stadiga upphandlingen samt att anpassningen borde ske på grundval av en överenskommelsehärom som träffades mellan dåvarande upphandlingskommittén(jfr SOU 1971:88), . I enlighet med denna överenskommelse utarbetade de bådakommunförbunden ett normalförslag till kommunalt upphandlingsreglemente jämtedärtill hörande anvisningar. Kommunförbunden rekommenderade samtliga kommuneroch landstingskommuner att anta Kommunah upphandlingsreglemente jämteanvisningar med ikraftträdande . Texten i de kommunala ochstatliga upphandlingsanvisningarna har så långt det befunnits möjligt gjortslikalydande. Reglementets senaste lydelse härrör . Enligt inhämtad uppgift har landets samtligalandstingskommuner och i stort sett samtliga primärkommuner antagit detkommunala upphandlingsreglementet. har tidigare behandlat ett motionsyrkandeangående begäran om lag om upphandling (FiU 1981/82:6, rskr 78).Riksdagen fann nuvarande ordning vara tillfredsställande och framhöll att detmåste finnas särskilt starka skäl för att införa regleringar som innebäringrepp i den kommunala självstyrelsen. Kommunalt stöd till politiska ungdomsorganisationer I motion 1982/83:1298 av MargaretaGärd (m) och () yrkas att begär att regeringen låterutreda frågan om socialtjänstlagen skall förses med en regel som tydligt angeri vilken omfattning kommuner SoU1983/84:1 23 och landstingskommuner får lämna stöd till de politiskaungdomsorganisationerna. Motionärerna framhåller att kommuner ochlandstingskommuner inte får lämna bidrag till politiska partier på annat sättän som anges i lagen (1969:596) om kommunalt partistöd samt att denna lag inteinnehåller någon bestämmelse som ger kommunerna rätt att ge stöd till depolitiska ungdomsorganisationerna. Stödet till dessa kunde därför endastgrundas på 3 § i den numera upphävda barnavårdslagen. Motionärerna framhållervidare bl. a. att barnavårdslagens åtskillnad mellan de politiskaungdomsorganisationernas personlighetsutvecklande och samhällsfostrandeverksamhet å ena sidan och deras politiska verksamhet å andra sidan inte kunnatfastställas med någon större tydlighet. Det finns därför enligt motionärernaskäl att anta att kommuner och landsting i många fall betalar ut bidrag sominte överensstämmer med vad lagstiftaren avsåg med 3 § barnavårdslagen.Situationen blev, påpekar motionärerna, ännu mer anmärkningsvärd dåsocialtjänstlagen trädde i kraft , eftersom denna lag inteinnehåller någon motsvarighet till 3 § barnavårdslagen. Frågan om hurkommunernas stöd till de politiska ungdomsorganisationerna får utformas bördärför enligt motionärerna utredas. Regeringsrätten förklarade den 20februari 1964 i tre utslag (1964 not. S 60 samt I 42och 43) att kommun inte lagligen kunde lämna bidrag till politiskungdomsorganisation, om inte genom särskilda föreskrifter eller eljest säkerhetskapades för att medlen inte kom att främja organisationens politiskaverksamhet. Det kunde nämligen enligt regeringsrätten inte anses ligga inomden kommunala kompetensen att understödja politisk verksamhet. Med anledning härav föreslog regeringen i proposition1965:69 att barnavårdslagen (1960:97) skulle ändras på det sättet attbarnavårdsnämnden a.skulle få befogenhet-- att stödja den personlighetsutvecklande och samhällsfostrandeverksamhet som utövas genom ungdomens egna sammanslutningar (3 §). Medlagändringen avsågs följa att kommunalt stöd också skulle kunna lämnas till depolifiska ungdomsorganisationerna. Lagändringen trädde efterriksdagsbehandling (2LU 43, rskr 212) i kraft . Bestämmelsenupphörde att gälla då socialtjänstreformen trädde i kraft. Föredraganden anförde i propositionen (1965:69) som skälför den genomförda lagändringen bl. a. följande (s. 7-9). I vårt samhälle, som är byggt påfolkstyre, fyller de politiska ungdomsorganisationerna en mycket betydelsefullungdoms- och samhällsfostrande funktion. I fråga om statligaorganisationsbidrag är de helt likställda med övriga ungdomssammanslutningar.Om kommunerna är förhindrade att stödja de politiska ungdomsorganisationerna, innebärdetta att statens och kommu- SoU1983/84:1 24 nernas stöd åt ungdomsorganisationernas verksamhet delviskommer att grunda sig på skilda målsättningar. Denna brist på överensstämmelsefinner jag otillfredsställande och olycklig. De samhälleliga insatserna frånstatens och kommunernas sida måste enligt min åsikt kännetecknas av enhelhetssyn, så att olika stöd- och stimulansåtgärder syftar till attkomplettera varandra. Bristande samstämmighet i det grundläggandebetraktelsesättet kan leda till att verkan förfelas eller utebhr. De politiskaungdomsorganisationerna bör därför också såvitt angår kommunalt stöd behandlaspå samma sätt som andra ungdomsorganisationer. Vid överläggningar somägt rummed stadsförbundet och kommunförbundet har dessa biträtt min ståndpunkt idenna fråga. Det kommunala stödet åt ungdomsorganisationernasverksamhet ingår som ett betydelsefullt led i barnavårdsorganens allmännaungdomsvård. Det bör därför regleras inom barnavårdslagens ram. Detta kanlämpligen ske genom att infoga ett stadgande i ämnet bland de bestämmelser ilagens 3 § som anger barnavårdsnämndens allmänt förebyggande uppgifter. Med hänsyntill vad som har uttalats under förarbetena till dessa bestämmelser får detredan nu anses åligga barnavårdsorganen att stödja ungdomens föreningsliv. Attdet stadgande som jag föreslår riktas till barnavårdsnämnden hindrar inte attkommunen stödjer föreningslivet på annat sätt än genom barnavårdsnämnden, t.ex. genom skolstyrelsen eller särskild ungdomsstyrelse. Detta framgår av vadjag har sagt om den kommunala organisationen för allmän ungdomsvård. Jag har redan nämnt att kommunernas stöd åtungdomsverksamheten kan lämnas på en rad olika sätt. Det är inte min avsikt attkommunerna skall bli bundna att ge sitt stöd i en viss form, t. ex. genomekonomiska bidrag, utan kommunerna skall också i fortsättningen själva fåavgöra både omfattningen och formen för detta stöd. Det är givet att stödetmåste anpassas efter föreliggande behov och resurser. Ehuru det närmaste syftet med lagregleringen är attundanröja det hinder som har ansetts föreligga mot kommunalt stöd åt depolitiska ungdomsorganisationernas verksamhet bör stadgandet utformas så attdet kommer att avse all ungdomsverksamhet. Som villkor för statsbidrag tillungdomsorganisa-fion gäller att organisationen är uppbyggd och fungerar enligtvedertagna demokratiska principer och öppet tar ställning för demokratin samtatt den bedriver en till kamratskap fostrande verksamhet. I sak bör sammaförutsättningar gälla för kommunalt stöd. Frågan synes dock böra regleras påett annat sätt i barnavårdslagen. Jag föreslår därför att de nämndaförutsättningarna får komma fill uttryck i beskriyriingen av denungdomsverksamhet som åsyftas. Detta torde kunna ske genom ett stadgande avinnebörd, att barnavårdsnämnden skall stödja den personlighetsutvecklande ochsamhällsfostrande verksamhet som utövas genom ungdomens egna sammanslutningar.Givet är att det kommunala stödet måste lämnas enligt objektiva grunder. Detfår t. ex. inte förekomma att en viss politisk eller religiös riktning ensidigtgynnas. Någon uttrycklig bestämmelse härom kan emellertid inte anses behövlig. I socialtjänstlagen finns intenågon direkt motsvarighet till den ovannämnda att-satsen i 3 § barnavårdslagenom stöd till ungdomens egna sammanslutningar. 15 § socialtjänstlagen angesallmänt bland socialnämndens uppgifter att medverka i samhällsplaneringen och isamarbete med andra samhällsorgan, organisafioner, föreningar och enskildafrämja goda rniljöer i kommu- SoU1983/84:1 25 Enligt 7 § andra stycket skall socialnämnden tainitiativ till och bevaka att åtgärder vidtas för att skapa en godsamhällsmiljö och goda förhållanden för barn och ungdom, äldre och andragrupper som har behov av samhällets särskilda stöd. I 8 och 9 §§, vilka gällerden uppsökande verksamheten resp. individuellt inriktade insatser, omnämnssärskilt att nämnden vid behov skall samverka med bl. a. organisationer ochföreningar. I förarbetena till socialtjänstlagen finns ingenting somtyder pä att lagstiftaren velat begränsa socialnämndens möjligheter att stödjasådan ungdomsverksamhet i kommunen som bedrivs inom ramen för politiskaungdomsföreningar (se bl. a. SOU 1977:40 s. 635 och 639 och prop. 1979/80:1del A s. 168, 254255 och 362-363). Om strukturinriktadeinsatser anförde departementschefen sålunda bl. a. följande (prop. s. 168). Det behövs kvalificerat forsknings-och utvecklingsarbete som inriktas på att pröva och utveckla olika metoder försocialt fältarbete. De erfarenheter från fält- och grannskapsarbete som hargjorts visar att kontakt och gemenskap främst utvecklas ur en värde- ochintressegemenskap, att man känner samhörighet med sitt område och att det finnsnaturliga sociala situationer som underlättar möten mellan människor. Jag anserdärför att fält- och grannskapsarbete i så hög grad som möjligt bör bygga på deinsatser som görs av politiska och ideella organisationer och föreningar i delokala miljöerna. medverkan motiveras av att många av demest utsatta i samhället också är politiskt fattiga utan någonorganisationstillhörighet. kan därför spela en vikfig roll i ettinledande skede för att därefter söka kanalisera verksamheten på så sätt attett fortsatt engagemang inte behövs. Målet är att de boende i området efterhand själva skall ta över ansvaret. Jag delar socialutredningens uppfattning att under den tidsocialtjänsten deltar i social fältverksamhet och grannskapsarbete med egnapersonella resurser, bör aktiviteterna bedrivas inom ramen för de mål ochriktlinjer som författningarna och socialnämnden anger. Jag anser att det ivårt samhälle måste ankomma på de politiska parfierna och organisationerna attskapa den politiska medvetenheten och viljan till förändring av lokala miljöer.Erfarenheterna från talar också för att grannskapsarbetet sålångt möjligt bör bygga på insatser från organisationer och lokaltföreningsliv. roll i sammanhanget är bl. a. att stödja ochbidra med sin kompetens i enlighet med de mål och riktlinjer som är fastställdaför verksamheten. insats i fält- och grannskapsarbetet kanemellertid ta alternativa former, bl. a. genom ekonomiskt eller annat stöd tilllokala organisationer och föreningar. Detta stöd kan givetvis inte förenas medvillkor som hindrar de berörda organisationerna från att bedriva sitt arbete ienlighet med sina värderingar. Beträffande socialtjänstensinsatser för barn och ungdom anförde departementschefen bl. a. följande (prop.s. 254 och 255). Kommunernas förebyggande arbete förbarn och ungdom är enligt min mening en av de viktigaste uppgifterna somkommunerna har. Denna är emellertid inte bara en uppgift. också har pekat på har det i kommunerna vuxit fram enomfattande förebyggande SoU1983/84:1 26 barn- och ungdomsverksamhet, där framför allt fritids- ochkulturnämnderna tillsammans med de sociala organen har deltagit iuppbyggnadsarbetet. En allmän uppfattning är att 3 § BvL har bidragit tilldenna utveckling. Enligt denna paragraf skall barnavårdsnämnden bl. "verka för önskvärda förbättringar i fråga om kommunens barnavård samtdärvid i mån av behov och möjligheter främja anordningar för bättrefritidsförhållanden för barn och ungdom" samt "stödja denpersonlighetsutvecklande och samhällsfostrande verksamhet som utövas av ungdomensegna sammanslutningar". Genom dessa bestämmelser har sålundabarnavårdsnämnden/sociala centralnämnden i kraft av sitt ansvar för detförebyggande arbetet kunnat bevaka olika insatser för att främja utvecklingenpå området. Socialtjänstlagen ger ett motsvarande fast ansvar.