bet · G701SoU30 · 1983-12-31 00:00:00 — En anhörig drar sig dessutom inte sällan för att göra en polisanmälanhur besvärliga förhållandena än är. Anhöriga har alltså i prakfiken ofta inteens det skydd som strafflagstiftningen kan erbjuda. Det gäller oberoende av ombrottet kan åtalas utan angivelse av målsägande eller infe. Mot denna bakgrund bör samhället kunna ingripa medfrihefsberövande åtgärder för att förhindra skador hos dem som utsätts förbeteendet och detta äVen om handlingen inte skulle kunna bedömas som ett fullbordatbrott eller ett åtalbart försök till brott. Det finns därför i de fall detgäller anhöriga skäl att medge vård utan samtycke till skydd för andra änmissbrukaren själv. Senast frågan om skyddet förmissbrukarens omgivning var aktuellt i anförde utskottet i sitt avriksdagen godkända betänkande SoU 1982/83:37 bl. a. följande (s. 21). Som utskottet tidigare framhållit(SoU 1981/82:22) är om fredjemansskyddet en kompromiss meUan i ochför sig oförenliga uppfattningar. Utskottet, som särskilt erinrade om de storameningsmotsättningar som råder i frågan om den sociala vårdlagstiffningen allsbör användas som ett instrument för samhällsskyddet, uttalade vidare bl. a. atten förutsättning för en sådan kompromisslösning var att den noga skulle följasupp av socialberedningen och övervägas på nytt från såväl praktiska somprincipiella utgångspunkter när beredningen presenterat sin utvärdering. Motdenna bakgrund ansåg utskottet atf det knappast fanns förutsättningar för enpermanent lösning av denna fråga. Utskottet framhöll vidare bl. a. att gällandeordning måste ses som en tillfällig lösning i avvaktan på den mer allsidigadiskussion som kan komma till stånd sedan resultatet av socialberedningensutvärdering föreligger. 'Socialberedningen har enligt sina utredningsdirektiv bl.a. uppdraget att följa upp tillämpningen av LVM i överensstämmelse med vadriksdagen uttalade då lagen antogs. Utskottet anser inte att har anledning attompröva sitt fidigare ställningstagande i här aktuell fråga. Resultatet avsocialberedningens arbete bör avvaktas. Mofion 1982/83:2111 yrkande 3 avstyrkssåledes. Utskottet vill dock i detta sammanhang på nytt betona vikten av atfsambandet med andra lagregler som kan vara av betydelse för att snabbt ingripamot och avbryta våldsamma beteenden belyses särskilt. SoU 1983/84:30 11 1 motion 1983/84:2493 av m.fl. (m)begärs att beslutar om en utvidgning av speciaUndikationerna i LVMfill att omfatta även de fall då missbruket medför allvarliga socialaskadeverkningar (yrkande 4). Motionärerna anför bl. a. att LVM bör tillförasytterligare en specialindikation så att allvarliga sociala skadeverkningar kanutgöra gmnd för omhändertagande och vård. Hänsynen till i första handmissbrukarens familj men även till omgivningen måste enligt motionärernatillmätas stor betydelse. Motionärerna framhåller vidare att samhället intestillatigande får acceptera att missbrukare försätter sina närmaste i totalmisär och/eller terroriserar sin omgivning. Omständigheterna kan vara såallvarliga och handlingarna som framkallat dem av den arten att de lika väl somvåldshandlingar torde innebära ett kvalificerat behov av vård och behandling.Även för sådana fall bör enligt motionärerna LVM göras tillämplig. Gällandebestämmelser m. m. Som ovan har redovisats är förutsättningarna förett beslut om vård med stöd av LVM dels att de allmänna krav som anges i 2 § äruppfyllda, bl. a. fortgående missbruk av alkohol eller narkotika och att detinte går att tillgodose vårdbehovet genom frivilliga insatser enligtsocialtjänstlagen, deb att endera av de två specialindikationer som anges i 3 §föreligger. Dessa är att den enskilde antingen till följd av missbruketutsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara (a-indikationen)eller att han till följd av missbruket kan befaras komma att allvarligt skadasig själv eller någon närstående (b-indikationen). Inykterhetsvårdslagen fanns fler specialindikationer än i LVM. kunde t.ex. åberopas att den enskilde utsatte någon han var skyldig att försörja förnöd eller uppenbar vanvård eller att han låg det allmänna, sin familj ellerannan till last. Dessa indikationer som kan kallas sociala togs inte med i LVM.I propositionen till LVM (prop. 1981/82:8) påpekas särskih att med begreppet"skada" inte avses en enbart ekonomisk skada (s. 76). Idet ovan citerade betänkandet SoU 1982/83:37 behandlade utskottet också ettmotionsyrkande (m) om att LVM:s tiUämpningsområde skulle utvidgas så att ävenallvarliga sociala skadeverkningar skulle kunna utgöra grund för vård.Utskottet avstyrkte ytkandet med hänvisning till vad utskottet redan hadeanfört om utvidgning av specialindikationen rörande skydd för närstående (seovan s. 10). SoU1983/84:30 12 Utredning och ansökan om vård enligt LVM 1 motion 1983/84:2493 av NilsCarlshamre m. ft. (m) hemställs att hos regeringen begär sådantförslag när det gäller utredning av vårdbehov enligt LVM och ansökan om sådanvård att dessa uppgifter återgår till att ligga hos socialnämnderna (yrkande5). Motionärerna anför bl. a. att saknar den viktigasteförutsättningen för att kunna verkställa utredningarna, nämligen kännedom om demissbrukare som blir föremål för utredning. Denna kännedom har socialnämnden.Enligt mofionärerna måste det vara en närmast naturlig och självklar uppgiftför socialnämnderna aft dels aktualisera för utredning, dels utreda ochslutligen ansöka om vård. gällande beslut innebär atf man lagt in en extraprövning av talan hos en utomstående administrativ, statlig myndighet, dvs.länsstyrelsen. Förfarandet blir tungrott och opraktiskt, anför motionärerna. Gällande bestämmelser m. m. Enligt 5 § LVM skall länsstyrelsenutreda om det finns skäl att bereda någon vård enligt LVM. Anses sådana skälföreligga, skall ansöka om vård. Ansökan - som görs hoslänsrätten - skall innehålla en redogörelse för missbrukarens förhållanden ochför tidigare vidtagna åtgärder. Ansökan skall också ange den vård somlänsstyrelsen anser behövlig, var vården bör påbörjas och i vilket hemintagning kan ske. Läkarintyg som anger missbrukarens aktuella hälsotillståndskall bifogas. Enligt övergångsbestämmelserna till LVM (p. 2) fullgjordesocialnämnden fram till de uppgifter som enligt bl. 5 §ankommer på . Länsstyrelserna övertog således först den 1 januari1984 uppgiften att ansöka om beredande av vård enligt LVM. En av de mest kontroversiella frågorna i diskussionen omen vård oberoende av samtycke för vuxna missbrukare har varit hur vården skallinitieras. Från många håll har framförts den synpunkten att socialtjänstenshjälpande och serviceinriktade verksamhet skulle bli lidande på att blisammankopplad med rena tvångsuppgifter. Socialberedningen, i vars ursprungliga direktiv detframhållits angelägenheten av atf uppnå en bred politisk samling i fråga omvård oberoende av samtycke, enade sig i sitt förslag till LVM (SOU 1981:7) omatt föreslå att vården skulle initieras genom att gjorde enansökan om vård som därefter skulle avgöras av länsrätten. skulleäven svara för att rätten fick den utredning sorn behövdes för atf ta ställningi målet. I detta låg inte att måste göra om de utredningar somofta redan måste ha genomförts av socialnämnderna fill följd avsocialtjänstlagens bestämmelser. skulle få fa del av dettamaterial och vid behov komplettera det, bl. a. vad gällde redogörelsen förmissbrukarens aktuella SoU 1983/84:30 13 fillstånd.Länsstyrelsen måste emeUertid göra en självständig bedömning av frågan om detvar påkallat att ansöka om vård med stöd av LVM eller om det kunde anses attsocialnämnden borde göra ytterligare ansträngningar att utforma en vård somskulle kunna genomföras i frivillig form. För att denna fråga skulle kunnabedömas på ett så objektivt sätt som möjligt vore det enligt beredningen enfördel om ett organ som inte självt arbetat med ärendet gjordeprövningen. Vidare skulle en sådan ordning bidra tiU en större enhetiighet itillämpningen av LVM. Ipropositionen ställde sig departementschefen principiellt positiv tillsocialberedningens förslag och sade sig i allt väsentiigt kunna accepteraberedningens resonemang (s. 53). Hon var tveksam till att införa ensådan ordning redan från ikraftträdandet av LVM . Varkentiden eller den ekonomiska situationen medgav att man skulle bygga upp ensärskild organisation för handläggning av LVM-ärenden redan till den 1 januari1982. I propositionen föreslogs därför att socialnämnden och inte .länsstyrelsen skulle ha uppgiften att utreda och atisöka om vård enligt LVM. Utskottetanförde i betänkande SoU 1981/82:22 bl. a. följande (s. 10 och 11). Utskottet konstaterar inledningsvis att det ihuvudsak måste sägas vara samma grundsyn som kommer till uttryck i såvälpropositionen som motionerna, nämligen att frågan om ansökningsförfarandet intefått någon slutlig lösning genom förslaget att låta socialnämnderna svara förutredning och ansökan enhgt LVM. Åsiktsskillnaderna gäller vilka realistiskaalternativ som finns. Åven utskottet anser att det bl. a. avrättssäkerhetsskäl är önskvärt att inte lägga på socialnämnden själv att bedömakvaliteten på och tillräckligheten av sina insatser. Man måste vidare slå vaktom en enhetlig rättstiUämpning när det som här gäller frihefsberövandeåtgärder. Även om det slutliga avgörandet åvilar länsrätten, kansocialnämndernas oUka utgångspunkter och prioriteringar lätt leda till att deti vissa kommuner blir vanligare med tvångsvård än i andra. Det är svårt fördomstolen att beakta sådana hänsyn då man ställs inför avgörandet av ettenskilt ärende. Att låta ha ett sammanhållet ansvar för attbedöma i vilken utsträckning inan bör kräva fortsatta insatser avsocialnämnderna bör därför kunna bidra till en jämnare standard på denfrivilliga vården som, den enskilde tillförsäkras en ytterligareprövning genom en utomstående myndighet. Som framhålls av socialberedningen(betänkandet s. 46) torde det dock sällan finnas anledning att ifrågasätta omdet finns tillräckliga skäl för en framställning till länsrätten om det ärsocialnämnden själv som aktualiserat ett ärende hos . Utskottetanser det således lämpligast att, såsom socialberedningen föreslagit, läggauppgiften att svara för utredning och ansökan om vård på . Utskottet anser [emellertid] övervägande skäl talaför att man redan nu fattar beslut om de riktlinjer som skall gälla förframtiden. De långvariga meningsmotsättningarna när det gäller vård oberoendeav samtycke av vuxna missbrukare har lett till stor osäkerhet i koiiimunernaoch försenat UtveckUngen inom missbruksvården. Inte minst hänsynen till denmera SoU1983/84:30 14 långsiktiga planeringen av motiverar därföraft nu ger besked om utformningen av beslutsförfarandet enhgt LVM.Detta innebär självfallet inte att man skulle vara förhindrad att senarejustera detaljer i lagen. Men det är önskvärt att skapa klarhet i de storafrågorna och därmed ett bättre arbetsklimat för missbruksvården. Utskottet föreslår med hänvisning till det anförda attpropositionens lagförslag ändras i de avseenden som betingas av attlänsstyrelsen i stället för socialnämnden ges ansvaret för utredning ochansökan enligt LVM. bör emellertid enligtövergångsbestämmelserna fullgöra dessa uppgifter . Denna tid kan,med hänsyn till den beredningstid som normalt erfordras för förslag som innebärorganisatoriska och personalpolitiska förändringar av denna omfattning, intesättas alltför kort. Utskottet har stannat för att föreslå en tvåårigövergångstid. Länsstyrelserna skall alltså kunna träda i funktion som utredandeoch ansökande myndighet från . Frågan om utredning och ansökan om vård enligt LVM harbehandlats av utskottet även i betänkande SoU 1981/82:45 och SoU 1982/83:37.1det senare betänkandet anförde utskottei: (s. 22) att vad uttalat omde framfida riktlinjerna för beslutsförfarandet vad beträffar utredning ochansökan om vård borde ligga fast. Erfarenheterna fick visa om det finnsanledning att ta upp frågan på nytt. Socialberedningen har i sitt delbetänkande Ds S 1983:16,Erfarenheter av LVM och vissa andra socialtjänstfrågor, behandlat frågan omanordnande av en funktion som allmänt ombud vid i mål enligt LVM.Beredningen avvisar tanken på en sådan funktion samt uttalar att man återkommertill frågan vad avser mål enligt LVU och inom den psykiatriska tvångsvården. 1 motion 1983/84:2493 av NilsCarlshamre m.fl. (m) hemställs att även socialnämnden skall kunna besluta omomedelbart omhändertagande enligt LVM på motsvarande sätt som enligt LVU(yrkande 8). Motionärerna anför att endast polismyndigheten f. n. får beslutaom omhändertagande av en vuxen missbmkare. Detta är enligtmotionärerna en orimlig ordning och rent av stötande i så måtto attsocialtjänstens personal i brådskande fall tvingas vända sig till polis för attfå ett beslut till stånd. Gällande bestämmeber m. m. får enligt 8 § LVMomhänderta en missbrukare om 1. det är sannoUkt att han kan beredasvård enligt LVM, 2. rättens beslut om vård inte kanavvaktas på gmnd av att missbrukaren kan antas få sitt hälsotillståndallvarligt försämrat, om han inte får omedelbar SoU1983/84:30 15 vård, eller på grund av att det föreligger en överhänganderisk för att han till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sigsjälv eller någon närstående. skaU genast underställa länsrättenbeslutet om omhändertagande samt underrätta socialnämnden ochlänsstyrelsen om beslutet (9 §). Länsrätten skall så snart det kan ske och senast inom fyradagar från det att beslutet underställdes rätten pröva om omhändertagandetskall bestå. Om det inte finns skäl för omhändertagande skall rätten genastupphäva beslutet (9§). Enligt 1 § lagen (1973:558) om fillfälUgt omhändertagande(LTO) kan en polisman omhänderta en missbrukare i avvaktan på poUsmyndighetensbeslut. I proposifion 1983/84:111 med förslag fiU polislag m. m. föreslås attdenna bestämmelse skall överföras till den kommande pohslagen. Proposifionenriksdagsbehandlas f. n. Enligt lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vårdav unga (LVU) - vilken gäller barn och ungdomar upp fill , undantagsvis 20år -beslutas omhändertagande av socialnämnden (6 §). Bestämmelsenhar motiverats med att socialnämnden på samma sätt som enligt barnavårdslagenbör kunna omhänderta den unge i avvaktan på att länsrätten prövar frågan omvård enligt LVU. Det har vidare uttalats aft beslut om omedelbartomhändertagande måste kunna fattas med kort varsel och att därför förutomsocialnämnden nämndens ordförande eller annan ledamot som utses av nämnden börkunna fatta ett sådant beslut (prop. 1979/80:1 s. 504). Bestämmelsen att det enligt LVM är polismyndigheten ochinte socialnämnden som skall besluta om omhärldertagande harmotiverats med att polisen som beslutande myndighet möjliggör ett snabbtingripande och att det i allmänhet är nödvändigt att anlita polisen för attgenomföra åtgärden (jfr SOU 1981:7 s. 49). har undersökt hur många personer som togsemot på institution enligt LVM och de första sex månaderna1983. 971 personer togs emot på institution enligt 4 § eller 8 § LVM under 1982och 521 . Av dessa var omhändertagna, deflesta av polismyndighet. Socialberedningen har i sitt delbetänkande (Ds S 1982:16)särskilt behandlat frågan om antalet omedelbara omhändertaganden som verkställsav polismyndighet och uttalat att man kommer att följa utvecklingen ochåterkomma i slutbetänkandet med en ytterligare analys. Utskottet har behandlat frågan om omedelbartomhändertagande enligt LVM senast i betänkande SoU 1982/83:37. Utskottetuttalade därvid bl. a. följande. Utskottet är medvetet om attärenden angående omhändertagande av missbrukare enligt LVM kräverskyndsam handläggning och att beslut därför ofta måste fattas med kort varsel.Det är därför givetvis SoU 1983/84:30 16 angelägetatt beslutsförfarandet har en med hänsyn därtill så ändamålsenlig utformningsom möjligt. Bestämmelsenom polisen som beslutande myndighet motiverades med att detta möjliggör ettsnabbt ingripande och att det dessutom i allmänhet är nödvändigt att anlitapolisen för att genomföra åtgärden. Denna lösning godtogs av nära nog samtligaremissinstanser (prop. s. 55-56). Inte heller vid riksdagsbehandlingenifrågasattes den föreslagna regeln. Utskottet vill för sin del understryka attdet just är den omständigheten att en missbrukare motsätter sig vård och kanskemåste tvingas därtill med våld som gör att poUsen måste anlitas. Om enmissbrukare kan övertalas att godvilligt följa med personalbehövs inget beslut om omhändertagande utan vården kan i så fall beredasenligt socialtjänstlagen. Utskottet erinrade också om att socialberedningenhar till uppgift att följa tillämpningen av LVM och uttalade att utskottet vidangivna förhållanden inte var berett att förorda något initiativbeträffande omedelbara omhändertaganden enligt LVM. I motion 1983184:2493 av m.fl. (m)begärs förslag till avsevärt förlängd och sammanhängade vårdtid i LVM (yrkande6) och att möjligheten tiU s. k. vilande resolution införs (yrkande 7). EnUgtmotionärerna är bestämmelserna i om vårdtiderna oacceptabla. Två månaderär långtifrån alltid tillräcklig sammanhängande vårdtid. Motionärerna anför vidarebl. a. att man i särskilda fall bör kunna förlänga vårdtiden till dess syftetmed behandlingen uppnåtts. Länsrätten skall då besluta om detta innan vårdenpåbörjas, dock med en i lagen fastställd maximitid, förslagsvis tolv månader.Dessutom bör hVM enligt motionärerna kompletteras med regler om s. k. vilanderesolution Uknande dem som fanns i nykterhetsvårdslagen. Särskilt när viljanfanns m(;n som så ofta förmågan sviktade var vilande resolution ett positivtstöd som stärkte motkrafterna mot fortsatt missbruk. Värdet av resolutionligger också enligt motionärerna i att den skall gälla för . Gällandebestämmeber m. m. I nykterhetsvårdslagen (1954:579) stadgades attvårdtiden skulle utgöra , men att vårdtiden skulle vara omvederbörande tidigare varit intagen på allmän vårdanstalt och beslutetmeddelats från senaste utskrivningen. Utskrivning från anstaltenskulle dock ske före vårdtidens utgång om det fanns grundad anledning anta attden intagne efter utskrivningen skulle föra ett nyktert liv. I vissa fall kundevårdtiden förlängas i sänder upp till . Dessutom fannsbestämmelser om återintagning i vårdanstalt om någon efter utskrivningenåterföll i missbmk och undandrog sig övervakning m. m. (55 §). Vård med stöd av LVM skallupphöra så snart syftet med vården är uppnått SoU1983/84:30 17 och senast efter det vården påbörjades, ominte beslut har meddelats om förlängning (7 §). Vårdtiden fårförlängas med högst , om den intagne till följd av sitthälsotillstånd behöver ytterligare vård eller om det finns andra synnerligaskäl för förlängning (16 §). Beslut om förlängning meddelas av hemmetsstyrelse. Enligt nykterhetsvårdslagen fanns möjlighet för i vissafall länsrätten och i övriga fall nykterhetsvårdsnämnden att beviljavillkorligt anstånd med verkställighet av beslut om tvångsintagning -s.k.vilande resolution - varvid den som beslutet avsåg i stället ställdes underövervakning (35 §). Dessutom kunde särskilda lydnadsföreskrifter med avseendepå sysselsättning, vistelseort eller annat meddelas (36 §). Den myndighet somförordnat om villkorligt anstånd kunde också förklara anståndet förverkat (35§). Regler av här angivet slag saknas i LVM. Enligt 6 § LVMskall vården påbörjas efter det att beslutet om vård vinnerlaga kraft, annars upphör beslutet atf gälla. Åsikterna har gått starkt isär när det gäller vilkenvårdtid som är erforderlig och lämplig vid en vård oberoende av samtycke förvuxna missbrukare. Utskottet har behandlat frågan i betänkandena SoU 1981/82:22, SoU 1981/82:45 och SoU 1982/83:37. I det sistnämnda betänkandet ges enutförlig beskrivning av bakgrunden. Socialberedningens förslag till LVM utgick från aft denvård som skulle beredas med stöd av den nya lagen främst skulle ses som ett medelatf bryta en destruktiv utveckling och ge den enskilde mofivafion ochrealistisk möjlighet att själv fortsätta atf arbeta med sina problem. Så snartdet fanns förutsättningar för en fortsatt vård i frivilliga former skulleutskrivning ske. Beredningen ville således inte acceptera en vårdsyn sominnebar att samhället skulle ta över den enskildes ansvar för sitt eget liv.Beredningen betonade vikten av atf man vid den kommande utvärderingen avsocialtjänsfreformen noga studerade bl. a. reglerna om vårdtiden. Enligtberedningen kunde man i avvaktan härpå befrakta vissa detaljer i förslaget somprovisoriska. I propositionen (prop. 1981/82:8) uttaladedepartementschefen att den föreslagna tiden torde vara väl avvägd för flertaletfall men att hon ställde sig tveksam till om ens den vårdtid som enligtförslaget maximalt kunde komma i fråga var tiUräcklig för de svåraste fallen.Behovet av att tillämpningen av LVM följdes särskilt noga med avseende påvårdtidens längd underströks. Vid utskottets behandling av proposifionen förelåg bl. a.en motion med yrkande om bestämd vårdtid. Utskottet (SoU1981/82:22) anförde att många olika synpunkter anlagts på frågan om vårdtidenslängd. Enligt utskottets mening kunde det inte komma i fråga att frångå den avberedningen föreslagna och allmänt accepterade provisoriska lösningen av dennakontroversiella fråga. Utskottet erinrade också om att utvärderingen kundekomma atf ge anledning till justering av reglerna om vårdtiderna. När frågansenast behandlades i hänvisade utskottet (SoU 1 * * 1983/84.12 saml. SoU1983/84:30 18 1982/83:37) till den tidigare behandlingen och till attsocialberedningens utvärdering kan komma atf ge anledning fill justering avvårdtiderna. Utskottet ansåg mot bakgrund av def anförda atf intehade anledning aft då ompröva sitt tidigare ställningstagande beträffandevårdtiden enligt LVM. Utskottet uttalade i samma betänkande följande i frågan omvilande resolution (s. 24). S. k. vilande resolution liknandeden som fidigare fanns i nykterhetsvårdslagen ter sig principiellt främmandeför socialtjänstlagens och LVM:s syn på syftet med vården. Vilande resolutionfungerade huvudsakligen som en påtryckning genom eft hot om vård. Utskottetställer sig mycket tveksamt fill om en sådan möjlighet kan förenas medsocialtjänstens arbetssätt vilket, fill skillnad från den gamlanykferhefsvårdens, skall präglas av hänsyn fill den enskildes önskemål och hansfrivilliga medverkan. Utskottet utgår emellerfid från aft socialberedningen omså visar sig påkallat överväger även denna fråga. I motion 1983/84:2493 av NilsCarlshamre m. fl. (m) begärs aft LVM ändras på def sätt aft den som äromedelbart omhändertagen skall beredas vård på sjukhus "om detbehövs" (yrkande 9). Mofionärerna anför bl. a. atf det självfallet börvara så att en missbrukare som verkligen behöver sjukhusvård får sådan vårdunder den fid detta är nödvändigt. Lagtexten ger emellertid intryck av aftvården oundgängligen alltid skall behöva inledas på sjukhus, vilket kan geupphov till missuppfattning. Dessutom kan varken länsrätt eller socialnämndbesluta om sjukhusvård enligt hälso- och sjukvårdslagen. Gällande bestämmelser m. m. Enligt 12 § LVM skall vård enligtlagen inledas på sjukhus om det anses lämpligt med hänsyn till den planeradevården i övrigt och förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda. Därefterskall vården fortsätta vid en vårdinstitution inom enligt denärmare reglerna i 11 §. Den som är omhändertagen skall utandröjsmål beredas vård i ett LVM-hem eller i fall som redogjorts för i defföregående på sjukhus. Det åligger socialnämnden att föranstalta om sådan vårdsedan polismyndigheten anmält omhändertagandet. När LVM antogs av anförde utskottet i betänkandeSoU 1981/82:22 bl. a. följande (s. 18 och 19). Utskottet delar den uppfattning somkommer till uttryck såväl i propositionen som i motionerna, nämligen attsjukvården måste ta sin del av ansvaret för missbrukargrupperna. Detta måstevara en självklar utgångspunkt för SoU1983/84:30 19 LVM, som ju bl. a. syftar fill atf tillgodose enmissbrukares akuta behov av medicinska vårdinsatser.