bet · G701JuU3 · 1983-12-31 00:00:00 — Som motiv för attskapa detta undantag från kriminaliseringen av olovlig försäljning avrusdrycker framhöll departementschefen i propositionen tillrusdrycksförsäljningslagen att många fall av överlåtelser inte står nämnvärt istrid med de intressen som uppbärs av försäljningslagstiftningen och att enovillkorlig bestämmelse om straff i sådana fall skulle kunna te sig stötande(prop. 1954:151 s. 613). Någon gensaga häremot förekom ej vidriksdagsbehandlingen (SäU 1954:1 s. 195, rskr 310). Utskottet har inhämtat yttranden över motionen. De flestaremissinstanser avstyrker bifall till den. Remissinstanserna ifrågasättergenomgående riktigheten i motionärernas påstående om praxis beträffandelangning av enstaka flaskor sprit. Det påpekas i åtskilliga remissyttranden attredan enligt nuvarande lagstiftning ingripande kan ske mot langning även vidsmå mängder alkoholdrycker; bl. a. riksåklagaren och harbetonat att mängden inte är ensamt avgörande utan är endast ett av flera JuU1983/84:3 18 kriterier som vägs in vid bedömningen av om fallet ärringa eller inte. Flera remissinstanser har redogjort för domar där personerdömts för olovlig försäljning av endast helt små kvantiteter alkoholdrycker. Utskottetvill'för sin del anföra följande. Straffbestämmelserna i fråga om langning, dvs. i förstahand olovlig försäljning av alkoholdrycker, har som sitt viktigaste syfte attmöjliggöra ingripanden mot yrkesmässiga langare och mot dem som säljeralkoholdrycker till ungdom. Som framhållits ser utskottet allvarligt pådessa typer av brottslighet, framför allt när den riktar sig mot ungamänniskor. Enligt utskottets mening ger den genom remissbehandlingenförebragta utredningen rörande tillämpningen av straffrihetsregeln inteanledning att befara att praxis skulle ha utvecklats i den riktning sommotionärerna gör gällande. Straffrihetsregeln synes i stället användas med denförsiktighet som var avsedd vid dess tillkomst. Det är vidare enligt utskottets bedömning påkallat att detfinns en regel om frihet från straff i fråga om de överträdelser av LHD sominte ter sig straffvärda. Härvidlag förtjänar det att betonas att enligt lageninte bara uppsåtliga handlingar är straffbelagda utan att även oaktsammaöverträdelser omfattas av LHD. Inte minst inom den senare gruppen torde detkunna förekomma fall när en tillämpning av straffrihetsregeln kan varamotiverad. Utskottet vill också hänvisa till det återgivna uttalandet i1981 års lagstiftningsärende om att vissa gränsdragningssvårigheter torde kunnaundvikas genom tillämpning av en sådan regel (prop. 1980/81:179 s. 40). Vad nu sagts innebär att utskottet inte anser att detfinns något behov av en sådan kartläggning av rättstillämpningen och sådanalagändringar som efterlyses i motion 889. Utskottet avstyrker därför bifalltill motionen. Förverkande av alkoholdrycker hos ungdomar Förverkanderegeln i 79 § LHDförutsätter för sin tillämpning att dryckerna har varit föremål för brott.Önskemålet i fråga om förverkande i motion 1755 torde vara att uppfatta så attförverkande av alkoholdrycker från ungdomar borde få ske utan att det behöverutredas om brott verkligen har ägt rum. Förverkande utan samband med brottslig gärning förekommeri mycket begränsad omfattning i svensk rätt. I 36 § kap. 3 BrB ges möjlighetatt förklara förverkade dels föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhetoch omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning, delsandra föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv ellerhälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att befaraatt de skulle komma till sådan användning. 1 specialstraffrätten finns ocksånågra exempel på förverkandebestämmelser som inte förutsätter brott och som iprincip överensstämmer med 36 kap, 3 S BrB (se t. ex. 3 S förordningen[1959:312] om förbud mot innehav av vissa stiletter m. m. och JuU1983/84:3 19 40 § vapenlagen [1973:1176]). Nämnas bör även 30 §allmänna ordningsstadgan (1956:617) som innebär att spritdrycker, vin ellerstarköl som påträffas hos den som förtär sådana drycker i strid mot ett förbudi lokal ordningsstadga skall förklaras förverkade, om inte särskilda skältalar mot det. Vidare bör nämnas att det i 8 § lagen (1976:511) omomhändertagande av berusade personer finns en regel om att alkoholhaltigadrycker som påträffas hos den som omhändertagits enligt lagen skall fråntasdenne, om inte särskilda skäl talar däremot. Dryckerna skall därefter förstöraseller försäljas enligt regler i lagen (1958:205) om förverkande avalkoholhaltiga drycker m. m. Också i den sociala vårdlagstiftningen finnsliknande regler; se 14 och 25 §§ lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser omvård av unga och 17 och 32 §§ lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissafall. De av utskottet inhämtade remissyttrandena överförverkandefrågan är allmänt avvisande till motionsförslaget. Remissinstansernavänder sig särskilt mot tanken att det, i strid mot den restriktivitet i dettaavseende som gällt, skulle skapas en möjlighet till förverkande utananknytning till ett föregående brott. Både principella skäl ochrättssäkerhetsskäl åberopas därvid. framhålls det att redan nuvarandereglering ger tillfredsställande möjligheter att förklara alkoholdryckerförverkade såsom motionärerna avser. Enligt utskottets mening är den nuvarande regleringen avmöjligheterna till förverkande i LHD - såsom också framhållits under remissbehandlingen-tillfredsställande. Utskottet kan därför inte ställa sig bakom motionärensönskemål, särskilt som ett tillgodoseende därav skulle bryta mot huvudprincipenom att en förverkandeförklaring förutsätter att ett brott har begåtts.Utskottet avstyrker därför bifall till motion 1755 i denna del. Inte bara den som utfört en gärningsåsom gärningsman utan även den som främjat gärningen med råd eller dåd kan imånga fall komma i fråga för straffrättsligt ansvar (medverkansansvar). En formav medverkan till brott är anstiftan. Anstiftan föreligger enligt 23 kap. 4 §BrB när någon genom psykisk medverkan förmått annan att utföra brottet.Medhjälp till brott, som är en annan form av medverkan till en brottslighandling, kan vara av såväl psykisk som fysisk art. I 78 S tredje stycket LHD föreskrivs ansvar för medverkanvid bl. a. olovlig försäljning av alkoholdrycker, dvs. Den vanligasteformen av medverkan vid brott mot alkohollagstiftningen torde bestå i att manuppträder som köpare eller på annat sätt låter alkoholdrycker anskaffas åt sig.Emellertid undantas enligt 78 § tredje stycket sista ineningeii LHD från ansvarden till vilken alkoholdrycken har sålts eller annars har anskaffats förpersonligt bruk. Det är denna regel som kritiseras! motion 1755; motionären förfram önskemålet om att anstiftan till langning bör kriminaliseras. JuU1983/84:3 20 Bestämmelsen i LHD om frihet frånanstiftansansvar för den som för sitt personliga bruk köpt sprit av en langarehade en motsvarighet i förordningen (1937:436) angående försäljning avrusdrycker. När denna förordning ersattes av rusdrycksförsäljningslagen(1954:521) avskaffades emellertid straffriheten och det föreskrevs i ställetatt den till vilken rusdrycker sålts eller eljest anskaffats var förfallen tillansvar för medverkan i form av anstiftan (89 § 2 mom.). I detutredningsbetänkande (SOU 1952:54) som låg till grund i lagstiftningsärendethade uttalats att det måste anses synnerligen stötande att köparen inte skullekunna straffas ens i det fall att han själv förmått den andre till den olovligaåtgärden (s. 350). Som nämnts finns det aktuella anstiftansvaret inte iLHD. Vid lagens tillkomst uttalade departementschefen att bestämmelsen i 89 § 2mom. rusdrycksförsäljningslagen hade visat sig svårtillämplig, varför den bordetas bort (prop. 1976/77:108 s. 93). Något uttalande från sidagjordes ej i saken (SkU 1976/77:40, rskr 231). Även i denna del är utfallet av utskottetsremissbehandling negativt. Alla remissinstanser utom en avstyrker förslaget attåterinföra anstiftansansvar för langningsbrott. I remissyttrandena anförs genomgående att den tidigareregleringen varit svårtillämpad och haft ringa praktisk betydelse.Riksåklagaren understryker att frågan huruvida anstiftan föreligger eller ejofta torde innebära avsevärda bevissvårigheter för åklagaren. En hovrättframhåller svårigheten att avgöra i vilka fall den, för vars räkningalkoholdrycken anskaffats, verkligen har förmått langaren till brott och ivilka fall langaren mera av eget initiativ har begått brottet. Domareförbundetpekar i sitt yttrande på att köparens benägenhet att avslöja langaren skullekunna minska om köparen själv riskerade ansvar för anstiftan. När det gäller det i motion 1755 framställda önskemålet omatt återinföra straffansvar för den som är anstiftare till langningsbrott villutskottet uttala sin principiella förståelse för ett sådant synsätt sommotionären för fram. Såsom framhölls när den gällande regleringen infördes år1977 och såsom nu har hävdats av remissinstanserna i detta ärende är emellertidsvårigheter förenade med tillämpningen av en regel som den efterlysta. Underden tid som en regel motsvarande den som motionären efterfrågar gällde irusdrycksförsäljningslagen hade den också ringa praktisk betydelse. Utskottetfinner också att en bestämmelse om ansvar för köparen skulle kunna inrymmanegativa alkoholpolitiska effekter. Utskottet, som med hänvisning till det sagda inte anserskäl föreligga för en ändring i LHD i det aktuella avseendet, avstyrker bifalltill motionen även i denna del. JuU1983/84:3 21 1.beträffande ringa fall av langning attriksdagen avslår motion 1982/83:889, 2. beträffandeförverkande av alkoholdrycker hos ungdomar att avslår motion1982/83:1755 i denna del (yrkande 3. beträffandeanstiftan till langning attriksdagen avslår motion 1982/83:1755 i denna del (yrkande 2). Närvarande: (), (), EricJönsson (s), (), (), (),(), (), (), Hans Peterssoni (fp), (), (), (), () och ().