bet · G701NU34 · 1983-12-31 00:00:00 — I fråga om kompetensområdet för bankinspektionen synesHegeland bygga sitt resonemang på en mycket snäv tolkning av begreppet sundutveckling av bankverksamheten. Enligt hans uppfattning kan inte gärna avsesnågonting annat än att betryggande säkerheter ligger till grund för utlåningensamt att utlåningen inte avser finansiering av olaglig verksamhet eller uretisk synpunkt högst diskutabel verksamhel. På vilket sätt Hegeland tänkt sigen precisering av bankinspektionens kompetensområde i fråga om kravet påsundhet i bankernas verksamhet framgår dock inte närmare av motionen. Däremotgör Hegeland gällande att bankinspektionen överskridit sina befogenheter genomvissa uttalanden om bankernas kreditgivning i ett s. k. etikmeddelande nr 46 omstora lån till privatpersoner för skatteplaneringsändamål m. m. Bankinspektionens kompetensområde bestäms på två sätt. Fördet första genom att i oUka lagar och i instruktionen anges vilka institut påkreditmarknaden som står under bankinspektionens tillsyn. För det andra angesbefogenheten att utöva tillsyn, vad tillsynen skall avse och hur den får utövasgenom bestämmelser i lag, för bankernas del i 147-162 §§ lagen (1955:183) ombankrörelse och motsvarande bestämmelser i lagen (1955:416) om sparbanker(80-85 §§) och i lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen (68-82 §§). Något behov av ytterligare precisering i fråga om vilkainstitut som står under bankinspektionens tillsyn kan inte anses föreligga ochlorde heller inle vara avsett i motionen. Bestämningen av kompetensområdet såvitt avser syftena medtillsynen och formerna för hur den får genomföras framgår för bankernas del avovan angivna regler i banklagarna och för andra institut under tillsyn avdelvis motsvarande lagregler. Enligt den grundläggande bestämmelsen i 147 §banklagen och motsvarande bestämmelser i 80 § sparbankslagen och 68 § lagen omjordbrukskasserörelsen skall tillsynsmyndigheten övervaka att bankerna följerlagar och andra författningar, bolagsordning m. m. samt skall även i övrigt meduppmärksamhet följa bankernas verksamhel i den NU1983/84:34 13 mån det behövs för kännedom om de förhållanden som kaninverka på bankernas säkerhet eller på annat sätt är av betydelse för en sundutveckling av bankverksamheten. Bankinspektionen har som en huvuduppgift att vaka överbankernas och andra tillsynsobjekts säkerhet och denna del av tillsynsverksamhetenär så klart angiven som rimligen kan begäras och synes inte heller ifrågasättasav Hegeland. Del kan noteras att den undersökning av stora värdepapperskreditertill privatpersoner som bankinspektionen f. n. utför tar sikte bl. a. på attklarlägga om det har gjorts en tillfredsställande kreditprövning och om mycketstora personkrediter mot säkerhet av värdepapper kan innebära särskildaförlustrisker för kreditinstituten. Den ovan nämnda grundbestämmelsen 147 § banklagen infördesår som en reaktion mot de missförhållanden inom bankväsendet som tidigareframträtt. Bestämmelsen avsåg enligt sin ursprungliga ordalydelse enbartbankernas säkerhet. Då den nu gällande banklagen infördes gjorde man enomformulering av bestämmelsen och lade till orden "en sund utveckling avbankverksamheten." Det uttryckliga syftet var att man ville motverka enalltför snäv tolkning av tillsynens funktion (se prop. 1955:3 s. 227 och PeterWesteriind: Banklagen s. 437 f). Det kan vidare nämnas att bankinspektionen enligt 154 §banklagen och motsvarande bestämmelser i övriga banklagar får meddela deerinringar i fråga om bankernas verksamhet som inspektionen finner påkallade,även om någon avvikelse från lag eller bolagsordning inte skett. I förarbetenafrån 1921 anförde man som exempel på sådana missförhållanden bl. a. att bankensmedel i oproportionerligt stor utsträckning används för ett ensidigttillgodoseende av banken närslående personers iniressen och en alltförvidsträckt kreditgivning som medverkade till osund spekulation i aktier ellerfastigheter. Ytterligare exempel från förarbetena till banklagarnaeller lagar med anknytning därtill skulle kunna redovisas som stöd för attbankerna har en skyldighet att iaktta god banksed och att bankinspektionen harbefogenhet att övervaka alt så sker, dvs. att bankernas verksamhet får en sundutveckling. Som ett led i denna verksamhet har bankinspektionen ien särskild serie meddelanden till bankcheferna, s. k. etikmeddelanden,refererat beslut och uttalanden av banketisk innebörd, aktualiserade avkonkreta ärenden ofta efter klagomål från bankkunder. harbankinspektionen gett ut sammanlagt 47 etikmeddelanden, dvs. mellan fyra ochfem . Etikmeddelandena är av rådgivande karaktär och är alltså ickebindande. Det kan framhållas att etikmeddelandena infördes efteröverläggningar mellan olika företrädare för bankerna och inspektionen i börjanav 70-talet, bl. a. på grund av att man inom bankerna i vissa fall var osäkerom hur kunderna skulle behandlas. Då och då uppkommer nämligen fall då bankernagärna vill ha bankinspektionens syn på en aktuell fråga t. ex. av etisk natur,ofta av det uttryckliga skälet alt man inte av hänsyn till konkurrensen villtvingas gå längre än till en viss gräns när det gäller att tillgodose kundersönskemål. Beträffande de punkter som Hegeland tar upp ombankinspektionen överskridit sina befogenheter eller inte kan inspektionen iövrigt hänvisa till finansministerns svar i på enfråga av Hegeland. Finansministern uttalade att enligt hans mening ärbankinspektionens kompetensområde och formerna för dess tillsynsverksamhettillräckligt klart angivna i nu gällande författningar. Han ansåg också att deåtgärder av NU1983/84:34 14 inspektionen som Hegeland syftade på har stöd i banklagenoch i instruktionen för bankinspektionen. Vidare vill bankinspektionen hänvisa till bifogadeföredrag av generaldirektören om "Lagstiftning, skatter ochbanketik", som i detalj klargör den lagliga grunden för inspektionensuttalanden i bankeliska frågor [underbilaga 1]. bifogas inspektionenselikmeddelande nr 46 [underbilaga 2]. Genom finansministerns frågesvar i ochgeneraldirektören föredrag har de frågor Hegeland tar upp i sin motionfått övertygande och utförliga svar. Något behov av en ytterligare preciseringav bankinspektionens kompetensområde kan ej anses föreligga. Det är för övriglknappast möjligt all i en instruktion - utöver vad som skett i banklagarna ochderas förarbeten - ge en mer preciserad utformning av begreppet sund utvecklingav bankverksamheten. Det kan emellertid tilläggas att tillsynsmyndighetensuppgifter tillhör de frågor som banklagsutredningen eller i dess ställe dennya s. k. strukturutredningen, kreditmarknadskommittén, har.att behandla.Bankinspektionen får avstyrka bifall till motionen. I behandlingen av detta ärende har deltagit förutomundertecknade och , den senare föredragande, särskiltutsedda ledamöterna, . NU 1983/84:34 15 Underbilaga1 till bilaga 1 LAGSTIFTNING,SKATTER OCH BANKETIK föredrag 14/3 1984 av StenWalberg Hurserien av s. k. etikmeddelanden uppkom Det var på hemväg från den 3 november 1983som jag läste temperamentsfulla uttalanden om enregeringsledamots affärer och första gången hörde talas om dem. Vad som frånbörjan var en intern diskussion inom regeringspartiet utvecklades till en"affär" som konkurrerade med U-båtskränkningarna i att upprörasinnena. För bankinspektionens del utlöste affären en rad åtgärder: att ta redapå vem som var kreditgivaren, att verkställa utredning, att uttala kritik motkreditgivaren men med understrykande av inspektionens obrutna förtroende,referera detta beslut i ett s. k. etikmeddelande och göra en brett upplagdspecialundersökning för att se i vad mån liknande krediter förekom i andrainstitut och hur de handlagts. Alla dessa åtgärder var i det närmastesjälvklara i den meningen att de skulle göras, givetvis inte hur de skullegöras. Men en diskussion har förts med två skilda huvudteman. Det ena gällerfrågan om vi inte var för milda i vår bedömning av den kritiserade banken.Härom är endast att säga, att vi var så stränga eller milda som vi själva ansågrättvist och riktigt. Det andra temat gäller om vi genom vårt etikmeddelande hargått utöver våra befogenheter och om de där uttalade råden till banker ochandra kreditinstitut fått en lämplig utformning. Det är detta andra tema somjag skall ta som utgångspunkt för mitt anförande om lagstiftning, skatter ochbanketik. Viär därmed tillbaka i en diskussion som fördes ,där lagstiftning, skatter och banketik stod i förgrunden. Då som gjordesvåldsamma överdrifter på en del håll. Diskussionen utlöstes av att någrabankmän medverkat i skatteflyktsaffärer och diskutabla valutatransaktioner.Att skatteflyktsaffärerna visade sig hålla vid rättslig prövningspelade mindre roll. Flertalet insiktsfulla bedömare var på det klara med attde var etiskt förkastliga. Lagstiftaren ingrep också så snabbt som möjligt.Även på valutasidan hade myndigheterna motgångar. I det mest kända fallet.Hasselblad, ansåg riksåklagaren att åtal inte kunde väckas, och det kan varaanledning för mig att understryka som min uppfattning, att denne man, som hadegjort vårt land slora tjänster, även i etiskt avseende uppträtt otadligt. Mendet fanns förvisso andra fall, om vilka man inte kunde såga detsamma. Samtidigthade vi i bankinspektionen sett i klagomålsärenden, att det på en del hållinom bankerna förelåg osäkerhet om hur kunderna skulle behandlas. Urdetta föddes tanken att i samverkan med bankerna och i samhällets och bankernaseget intresse försöka ge vägledning i någon form i banketiska frågor - enparallell till det arbete som inom nedlagts påtolkningen av begreppet god advokatsed. Långvariga överläggningar med oUkaföreträdare för bankväsendet ledde fram till att jag höll ett föredrag vid 1973års bankmöte över ämnet Juridik, etik och samhällsansvar inom bankverksamheten.Kort därefter träffades under hand en överenskommelse om att inspektionen i ensärskild serie meddelanden till bankcheferna, s. k. elikmeddelanden, skullereferera beslut och uttalanden av NU1983/84:34 16 banketisk innebörd, aktualiserade av konkreta ärenden. Detskulle alltså bli fråga om en referatsamling, liknande den som de båda högstadomstolarna ger ul. Sedan starten har inspektionen gett ut sammanlagt 47etikmeddelanden, alltså mellan fyra och fem . Vilken är då den lagliga grundenför inspektionens uttalanden i banketiska frågor? Den allmänna grunden är den s. k. generalklausulen i 147 §banklagen och motsvarande bestämmelser i 80 § sparbankslagen och 68 § lagen omjordbrukskasserörelsen. Enligt dessa lagrum har inspektionen en allmän övervakningsplikti fråga om bankernas säkerhet och en sund utveckling av rörelsen. För att rätt tolka dessa bestämmelsers innebörd i vadgäller frågor om god banksed måste man först ta ställning till en annan fråga.Vi vet, att de svenska bankerna över lag och av gammalt har en hög etiskstandard, det må gälla förhållandet till det allmänna, till kunder eller andraenskilda. Frågan blir då om detta är en gärd av frivillighet, något sombankerna kan fortsätta med, om de vill, eller avvika från, eller upphöra med,om de hellre vill det. Eller förhåller det sig så att bankerna genombanklagstiftningen har en laglig skyldighet att iaktta god banksed? Jag undersökte denna fråga närmare och framlade mina resultati det nämnda föredraget och i en artikel i (1974 s.177 f). Min slutsats blev, att det inte är fråga om en gärd av frivillighetutan att bankerna har en rättslig plikt att iakttaga god banksed. Dennaslutsats stödde jag på innehållet i olika stadganden i banklagen och påuttalanden i förarbetena till dessa, vidare på den utveckling i praxis somunder årtiondenas lopp ägt rum i samspelet mellan inspektionen och bankerna. Ett sådant stadgande är 4 § som, för att regeringen skallge oktroj till en nybildad bank, kräver, att den tillämnade rörelsen skallfinnas vara nyttig för det allmänna. Av förarbetena framgår visserligen attstadgandet närmast var tänkt som en spärr mot överetablering. Men samtidigtuttalades - det var vid seklets början - att en överetablering inte skullestärka och utveckla ett sunt affärsUv utan verka i motsatt riktning och därmedbli till skada för det allmänna. Redan denna gamla paragraf är alltså uttryckför lagstiftarens omsorg om sundhet i bankväsendet. En annan viktig bestämmelse är den redan nämndageneralklausulen i 147 §. Den infördes som en reaktion mot demissförhållanden inom bankväsendet som framträdde under ochunder krisen i början av 1920-ialet. Bestämmelsen avsåg enligt sin ursprungligaordalydelse enbart bankernas säkerhet. Förslagsställare var 1924 årsbankkommitté. Det åberopades därvid, att bestämmelsen grundade sig på en ipraxis redan framvuxen målsättning för banktillsynen. Man kodifierade alltså enredan existerande praxis, något som i sammanhanget är särskilt intressant. Manerkände, att praxis varit rättsskapande. En inte oviktig sida av denna praxisvar inspektionens bedömning av klagomål från allmänheten. Dessa bedömningar -som ligger lika mycket i bankernas intressen som i den klagandes -bygger på attbankerna är skyldiga att iaktta god banksed, god etik. Sådana bedömningargjordes och är allmänt accepterade. 1955 gjorde man en omformulering av generalklausulen. Manlade till orden "en sund utveckling av rörelsen". Det uttryckligasyftet var att man ville motverka en alltför snäv lolkning. Utan att det sadesdirekt fick bl. NU1983/84:34 17 inspektionens praxis i klagomålsärenden täckning i lagensord. Vi har vidare 154 §, som säger att inspektionen skallingripa om utvecklingen inte är sund. Där talas om "allvarligamissförhållanden beträffande bankens ledning" och "skada för detallmänna" på elt sätt som visar att man har avlägsnat sig långt fråntankegångarna om ett skydd mot överetablering. Skyldigheten att ingripa gälleroberoende av om någon lagbestämmelse har åsidosatts. I förarbetena från 1921hade man uppmärksamheten särskilt inriktad på kreditgivningen och nämner somexempel på missförhållanden att bankens medel i oproportionerligt storutsträckning användes för ett ensidigt tillgodoseende av banken närståendepersoners intressen och en alltför vidsträckt kreditgivning som medverkade tillosund spekulation i aktier eller fastigheter. Sådana missförhållanden kan ledatill användning av starkast tänkbara maktmedel. Indirekt följer att mindreallvarliga företeelser av liknande natur bör ge anledning till kritik eller,som lagen säger, erinringar. I början av 1970-lalei fick vi offentliga styrelseledamöteri affärsbankerna. De har enligt 71 § atl "särskilt verka för attsamhällets intressen beaktas i bankens verksamhet". Det innebär,annorlunda uttryckt, att alla styrelseledamöter skall beakta samhälletsintressen, dvs. visa samhällsansvar, men att de offentliga ledamöterna skallsärskilt verka härför. Jag kan också hänvisa till lag om otillbörligaavtalsvillkor. Den ger befogenhet att förbjuda näringsidkareatt utnyttja sitt övertag mot konsumenterna genom att använda alltför hårdaavtalsvillkor, alltså en befogenhet att ingripa i en etisk fråga. Från lagenundantogs verksamhet som står under bankinspektionens tillsyn. Anledningenhärtill var, att det ansågs ingå i tillsynsuppgifterna att övervaka att bankeroch andra kreditinstitut inte föreskrev oskäliga villkor iskuldebrevsformulären. Som bekant har i gott samarbete meUan inspektionen ochbankernas organisationer utarbetats nya konsumentvänligareskuldebrevsformulär. Någon tvekan om att det var en skyldighet för bankerna attiaktta god etik på detta område och att inspektionen skulle vaka över att såskedde förelåg inte. Den legala bakgrunden var inspektionens praxis iklagomålsärenden, som , som jag nämnde, lagfästs genom 147och 154§§. Något ytterligare lagstöd för att bankinspektionen skulle övervaka,att bankerna har god etik i fråga om avtalsvillkor ansågs inte behövas. Jag har lämnat en så utförlig redovisning av rättsläget idenna fråga, därför att min ståndpunkt ifrågasatts. Men när jagframlade resultaten av mina undersökningar 1973 och 1974 mötte de ingainvändningar. Tvärtom låg mitt föredrag till grund förunderhandsöverenskommelsen med bankorganisationerna om utgivande avetikmeddelandena. Min genomgång har visat, att en kontinuerligrättsutveckling har skett . Redan då ställde inspektionen ipraxis krav på etiskt handlande från bankernas sida. Denna praxis har lagfästsav statsmakterna 1921, 1933 och 1955 och har tagits som en mer eller mindresjälvklar förutsättning för två lagändringar . Det kan alltså slås fast såsom oomtvistiigt att bankernahar en juridisk skyldighet att iaktta god banksed och att visa samhällsansvar.Av de förut nämnda paragraferna följer då, att bankinspektionen skall övervakaatt så sker. Av tillsynsuppgiften följer också, att inspektionen får ge råd ochanvisningar. Dessa är givetvis inte bindande. Etikmeddelandel nr 46 liggeralltså helt inom inspektionens befogenheter. NU1983/84:34 18 Med detta sagt kan jag gå över tillden andra frågan, nämligen vilka grundsatser som lämpligen bör följas vidtillsynen över att god banksed iakttages. frågor aktualiseras ofta i relationen bank tillkund och i bedömningen av klagomål. Inspektionen har här sin viktigastekonsumentvårdande uppgift. Mycket kunde vara alt säga härom, men det fallerutanför dagens ämne. När det allmänna är inbegripet, rör della också etik, godbanksed, men framför allt vad som brukar kallas samhällsansvar, dvs. atl visalojalitet mot de värderingar som bär upp vårt svenska samhälle och som är ihuvudsak oberoende av politiska åsiktsskillnader. När det gäller samhällsansvaret, kommer skatter ochvalutatransaktioner i förgrunden. Båda var, som jag nämnt, aktuella vid70-talets början. Rätt snart minskade dock intresset. Överlag arbetade bankernai dessa avseenden på ett sätt som allmänt godlogs. Till en del kan dendiskussion som fördes och tillkomsten av etikmeddelandena habidragit. Typiskt är att de första etikmeddelandena gällde skatte- ochvalutafrågor. Rätt snart trädde dessa frågor i bakgrunden. komrelationerna mellan banker och enskilda att dominera. Så är det alltjämt, och ifråga om valulaaffärer synes avspänningen fortsätta. Jag kan inte uppfattaEkokommissionens senaste betänkande som bevis på motsatsen. Däremot harskattefrågorna på nytt blivit aktuella. Men i huvudsak har diskussionen singrund i en enda affär, nämligen den inledningsvis nämnda. Hur bankerna skall förhålla sig till kunders skatteaffärerkan numera, åtminstone i teorin, beskrivas på ett mycket enkelt sätt. Avgammalt har gällt som en självklarhet att bankerna inte genom kreditgivningeller på annat aktivt sätt medverkar i skattebrott. råder också enighetom att de inle heller skall medverka i skalteflyktstransaktioner. Vad somutgjorde skatteflyktstransaktioner var tidigare något oklart. Men sedan någotår tillbaka har vi en generalklausul på detta område, lagen mot skatteflykt.Vad som uppenbarligen är skatteflykt i generalklausulens mening skall bankeroch andra kreditinstitut inte lämna sin medverkan lill. Här kan ett viktigtpåpekande göras. Klausulen gäller t. v. endast vid inkomst- och förmögenhetsbeskattningen,inte t. ex. mervärdeskatten. Likväl bör bankerna avhålla sig från medverkan isådana momstransaklioner som hade omfattats av generalklausulen omtransaktionen hade avsett inkomstskallen. Vi har tagit upp den saken i eltsenare etikmeddelande, nr 47. Grunden tiU alt man skall avstå från att medverkaär ju etisk. Samma förfarande blir inte mindre oetiskt, om det avser den enaeller andra skatten. Men med denna reservation är gränslinjen klar och heltöverensstämmande med den som görs i lagen mot skatteflykt. Vad som vid bankensbedömning inte synes falla in under generalklausulens handlingsbeskrivning ärbanken oförhindrad att främja genom krediter och rådgivning. S. k.skatteplanering är någol som är både godtaget och ofta rentav önskvärt, därföratl den kan bidra till att begränsa en nog så tryckande skattebörda till vadstatsmakterna avsett. Någon kan kanske invända, att det finnsskalteplaneringsåtgärder som står skatteflykt mycket nära. Som exempel kannämnas, alt någon tar upp ett lån med förskollsränta i ett kreditinstitut ochplacerar hela summan som inlåning i elt annat. Transaktionen framstår somkonstlad med skatteförmånen som enda förnuftiga motiv. Men jag vill avråda frånsådana värderingar. NU1983/84:34 19 sig om transaktioner som, efter vad jag kan förstå, hamnarutanför generalklausulens handlingsbeskrivning. De bör då också kunna stödjasmed krediter, om pengar finns tillgängliga och andra mera angelägna kreditändamålinte får sitta emellan. En annan sak är hur stora dessa krediter bör få Därmed är vi inne på den andra centrala punkten i dagensdiskussion. Låt mig då slå fast, att privatkrediter som sådana intemöter någon invändning från bankinspektionens synpunkt. Privatpersoner står fören stor del av bankernas inlåning. Det är då inte mer än rimligt, att bankernaförsöker tillgodose privatpersoners kreditbehov, det må gälla ren konsumtion,bilköp, båtköp, fritidshusköp, aktieköp eller skatteplanering. Men i regel kan inte alla kreditbehov tillgodoses. Omkreditutrymmet är snävt, måste en prioritering ske. Då tillgodoses i enlighetmed intentioner i första hand statens upplåning, näringslivet,bostadsbyggandet och andra produktiva ändamål. Egentliga privatkrediter fårkomma i efterhand. Även om kreditutrymmet är större, kan det vara anledningatt visa återhållsamhet i fråga om privatkrediter. Det är denna fråga sominspektionen tagit upp i sitt numera allmänt kända etikmeddelande nr 46. Redani förarbeten till 154 § banklagen varnades, som jag redan nämnt, fören alltför vidsträckt kreditgivning som medverkar till osund spekulation iaktier och fastigheter. Samma synpunkter återkommer i etl par av bankinspektionensetikmeddelanden , som inte mötte några invändningar.Meddelandet nr 46 innebär inle mycket mera än ett fullföljande av dessatankegångar, men med inriktning också på skatleplaneringskrediler. Om man nu i bankerna accepterar maningar tillåterhållsamhet med spekulationskrediter, varför kan det då inte vara fritt framför mycket stora skatteplaneringskrediter? Först och främst kan del förljäna påpekas, att ett gottutrymme för krediter snabbt kan förbytas i sin motsats. Mångaskatteplaneringskrediter är ganska långa, upp till . Men ävenom de är kortare, kan de vara svåra alt avveckla, därför atl låntagaren vidförfallodagen inte utan vidare kan låna upp pengarna på annat håll påjämförliga villkor. För banken kan pengarna i praktiken bli mer eller mindrebundna även i stramare kreditlägen. Huvudskälet ligger dock i den anknytning tilljävssynpunkler och liknande som ligger motivuttalande om ett"ensidigt tillgodoseende av banken närstående intressen". Antaletmångmiljonärer är inte så stort. De utgör en exklusiv krets, enpenningaristokrati. Var och en av dem representerar å andra sidan i kraft avsina stora tillgångar en odisputabel maktställning inom det ekonomiska livet.Att just dessa skall ha en särskilt gynnad ställning när det gäller krediteruppfattas i de vidaste kretsar och med rätta som stötande. Åena sidan kan den som tillhör denna exklusiva krets för sina privata behov utansärskilda villkor få ta i anspråk kreditresurser som motsvarar kreditbehovetför ett stort företag. Storleken av den lånesökandes inlåning, som annars harså stor betydelse, kommer i bakgrunden. Å andra sidan kan det vara nog såsvårt för den vanlige skötsamme bankkunden atl få bankkrediter för att skaffaeller renovera eget hus, skaffa NU1983/84:34 20 Krav ställs på helkundsförhållande, insättning avfastighetslikvider etc. När skärpte kreditrestriktionerna,ledde detta också till en åtstramning beträffande små konsumtionskrediter. Det finns en annan, lika viktig aspekt. Vi har fått enekonomi, där stora klipp har gjorts och kan göras. Många av de nyamångmiljonförmögenheter-na har skapats på det sättet. En förutsättning härförär ofta stora krediter. Genom stora privatkrediter, de må varavärdepapperskrediter eller skatleplaneringskrediler eller bådadera,underlättas klippen. Det kan inte vara en uppgift för bankerna eller bankinspektionenatt stoppa denna utveckling.