bet · G701JuU2 · 1983-12-31 00:00:00 — betänkande 1983/84:2 om s.k. passivt skattebedrägeri I motion 1982/83:880 av RolandSundgren (s) och () hemställs att hos regeringenbegär förslag till en ändring av 2 § andra stycket skattebrottslagen. Motionärerna vänder sig mot utformningen avstraffstadgandet om s. k. passivt skattebedrägeri som gäller det fallet attnågon underlåter att avge deklaration eller därmed jämförlig handling ochdärigenom föranleder att för lågt skatte- eller avgiftsbelopp påförs. De ärkritiska mot att stadgandet som villkor för straffbarhet,ställer upp krav påatt underlåtenheten skall ha skett med avsikt att skatt eller avgift skallpåföras med för lågt belopp, alltså ett krav på direkt uppsåt. Dettauppsåtsrekvisit bör enligt motionärerna ändras så att det för ansvar skall varatillräckligt att gärningsmannen haft endast indirekt eller eventuellt uppsåt. Enligtmotionärerna kan den nuvarande ordningen innebära följande. En person som tidigare deklareratför . mångdubblar av olika skäl sin inkomst till exempelvis 500 000kr. Han underlåter att deklarera och sköntaxeras till . Avförklarliga skäl protesterar han inte. Hans verkliga inkomst kan senare bliklarlagd men han kan ändå undgå åtal för skattebrott genom att t. ex. hävda atthan inte haft tid att deklarera. Bestämmelser om ansvar för brott påbeskattningsrättens område ges i skattebrottslagen (1971:69). I lagens 2 § tasupp ett straffstadgande om skattebedrägeri. För sådant brott döms enligtparagrafens första stycke den som till ledning för myndighets beslut i fråga omskatt eller avgift uppsåtligen avger handling med oriktig uppgift och därigenomföranleder att skatt eller avgift påförs med för lågt belopp ellertillgodoräknas med för högt belopp. Straffet är fängelse i högst . Enligt paragrafens andra stycke gäller samma straffansvarden som med avsikt att - dvs. med direkt uppsåt att - skatt eller avgift skallpåföras med för lågt belopp underlåter att avge deklaration eller därmedjämförlig handling och därigenom föranleder att för lågt belopp påförs honomeller den han företräder (s. k. passivt skattebedrägeri). Om brott som avses i 2 § är att anse som ringa skallenligt 3 § dömas för skatteförseelse till böter. Om brottet är att anse somgrovt skall enligt 4 § 1 1983/84. JuU 1983/84:2 JuU13/84:2 2 dömas för grovt skallebedrägeri till fängelse, lägst sexmånader och högst . Vid sidan av den straffrättsliga regleringen finns inomdet skatteadministrativa området särskilda sanktionsregler som riktar sig motunderlåtenhet att fullgöra uppgiftsskyldighet. I taxeringslagen (1956:623)finns sålunda bestämmelser om skattetillägg bl. a. vid sköntaxering på grund avutebliven deklaration (116 c §) och om förseningsavgift för skattskyldig sominte lämnar deklaration i laga tid (§). Likartade bestämmelser om skattetilläggoch förseningsavgift finns i lagen (1968:430) om mervärdeskatt, lagen (1959:92)om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning och vägtrafikskattelagen(1973:60). Motsvarande bestämmelser om avgiftstillägg och förseningsavgiftfinns i lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen (1981:691)om socialavgifter. Det administrativasanktionssystemet på skatte- och avgiftsområdet infördes somden straffrättsliga regleringen på området reformerades genom att 1943 årsskattestrafflag ersattes av skattebrottslagen (prop. 1971:10, SkU 16, rskr 72).Avsikten med reformen var att byta ut det tidigare åtals- och domstolsförfarandetvid mindre allvarliga förseelser mot ett system, som var enklare ocheffektivare samt gav möjligheter till mer differentierade sanktioner. Under förarbetena till 1943 års skattestrafflag förordadelagrådet en bestämmelse om straff för underlåtenhet att avge deklaration (seprop. 1943:140 s. 114). Departementschefen ställde sig emellertid avvisandetill lagrådets förslag, och någon sådan bestämmelse infördes inte iskattestrafflagen (prop. s. 123). Frågan återkom under förarbetena till den nuvarandeskattebrottslagen. Till grund för den lagstiftningen låg förslag avskattestrafflagutredningen i betänkandet (SOU 1969:42) Skattebrotten.Utredningen föreslog bl. a. att vissa fall av uppsåtlig passivitet skullebestraffas som centralt skattebrott. Utredningen uttalade bl. a. följande. För de kvalificerade fallen avunderlåtenhet anser utredningen att skatte-och avgiftstillägg inte utgörtillräcklig reaktion. Dessa förfaranden, som bottnar i en direkt spekulationatt undandra skatt eller avgift, bör enligt utredningens mening jämställas medpositivt avgivna osanna uppgifter. Här är regelmässigt fråga om fall där denskattskyldige ådagalagt total passivitet genom att inte inkomma med deklarationeller annan utsaga som han är skyldig att avge. Vissa typer av underlåtenhetshandlingar,t. ex. underlåtenhet att inkomma med begärda kompletterande uppgifter e. d.,kan ses närmast som ett förtigande av sanningen och bör för den skullbestraffas som aktivt skattebedrägeri. Det innebär alltid vissavanskligheter att helt jämställa en underlåtenhet med ett positivt handlande.Med hänsyn till att underlåtenhetsbrotten, som JuU1983/84:2 3 är så vanligt förekommande pä detta område, inrymmer vittskiftande subjektiva inställningar har utredningen valt att föreskriva attunderlåtenheten skall innefatta uppsåt att undandra skatt eller avgift för attunderlåtenhetsbrott skall vara jämställt med den positiva brottstypen. Genom kravet på uppsåt - direkt,indirekt eller eventuellt - att undandra skatt eller avgift erhålleruppsåtsbeskrivningen en något snävare begränsning än den som föreslås för denpositiva brottstypen. Med denna skillnad i uppsåtsbeskrivningen villutredningen understryka att tillämpning av straffbestämmelsen förunderlåtenhetsbrott avses skola ifrågakomma endast i sådana fall därunderlåtenhetsbrottet kan anses vara av speciellt kvalificerad art. Redan förefintligheten av en bestämmelse sådan som denföreslagna fyller en betydelsefull funktion och är ägnad att verkabrottsprevenerande gentemot de typer av underlåtenhetsbrott som här närmastavses. Under remissbehandlingen avförslaget framfördes bl. a. synpunkten att passivitetsbrottet avrättssäkerhetsskäl borde förutsätta direkt uppsåt, dvs. avsikt att undandraskatt hos den som undeHåter att lämna uppgifter (prop. 1971:10 s. 177). Departementschefen tog fasta på dessa invändningar ochuttalade i denna del bl. a. följande. För att ansvar skall inträdauppställs enligt utredningsförslaget som villkor i subjektivt hänseende att denuppgiftsskyldige underlåtit att deklarera med uppsåt att därigenom undandraskatt eller avgift. Man bör enligt min mening gå ett steg längre och krävadirekt uppsåt, dvs. avsikt att göra en skattevinst. Därmed betonas ytterligareatt straffbestämmelsen är avsedd enbart för verkligt kvalificeradeunderlåtenhetsfall (prop. s. 231). I fråga om den uppgiftsskyldigesavsikt att undandra skatt eller avgift uttalade departementschefen ispecialmotiveringen vidare bl. a. följande. En omständighet som talar för attsådan avsikt förelegat är t. ex. att en skattskyldig underlåtit att deklareraför en viss beskattningsperiod och det senare framkommer att han just underdenna period haft osedvanligt höga inkomster. Avsikten torde vidare vara klartuttalad om den uppgiftsskyldige exempelvis i mervärdeskattesammanhangunderlåtit att deklarera under flera beskattningsperioder och det vid en senareeftergranskning visar sig att han haft omsättning till betydligt högre beloppän vad myndigheterna fastställt genom skönsmässigt fattade beslut. Kan inteavsikt styrkas blir underlåtenheten inte att straffa enligt skattebrottslagen(prop. s. 253). Den utformning avstraffbestämmelsen som departementschefen hade föreslagit lämnades i nuaktuella delar utan erinran av lagrådet och skatteutskottet, och bestämmelsenfick i lagstiftningsärendet sin alltjämt gällande lydelse (SkU 1971:16, rskr72). \- 1983/84. JuU1983/84:2 4 Pågående lagstiftningsarbete m. m. I sitt slutbetänkande (SOU 1982:54)Översyn av det skatteadministrativa sanktionssystemet harskattetilläggsutredningen lagt fram förslag till bl. a. ny lagtekniskutformning av sanktionsbestämmelserna, nyansering av skatte-ochavgiftstilläggen och förseningsavgifterna samt skärpning av reaktionen vidunderlåtenhet att fullgöra uppgiftsskyldigheten. I fråga om det subjektiva rekvisitet vid passivtskattebedrägeri har utredningen tagit upp skattestrafflagutredningens tanke ochföreslagit att det aktuella straffstadgandet skall avse alla uppsåtsformer,alltså direkt, indirekt och eventuellt uppsåt. 1 denna del har utredningenuttalat bl. a. följande. För ansvar för passivtskattebedrägeri krävs således att gärningsmannen genom att inte deklarera avsettatt dra undan skatt. Just skatteundandragan-det skall vara den effekt han villuppnå genom sin underlåtenhet. Har han genom sitt förfarande åsyftat att kommai ett förmånligare läge i t. ex. bidragssammanhang genom att åsättas en lågbeskattningsbar inkomst faller detta förfarande utanför det straffbara områdetäven om han skulle ha insett att hans underlåtenhet ofrånkomligen skulle ledatill att skatt drogs undan. Detsamma gäller om gärningsmannen skulle haförstått att en sådan effekt av hans underlåtenhet vore möjlig och att dettillika kunde hållas för visst att han skulle ha låtit bli att deklarera ävenom han hade insett att effekten skulle ha inträffat. Utredningenanser den nuvarande ordningen vara otillfredsställande. Gemensamt för de nu berörda fallen är deras specielltallvarliga beskaffenhet. Den uppgiftsskyldige har ju helt underlåtit attmedverka vid sin beskattning eller avgiftspåföring. I många av dessa fall harmyndigheterna inte något underlag för vidare utredning eller saknar säkra hållpunkterför en riktig beskattning eller avgiftspåföring. Risken för att skatt elleravgift skall dras undan är sålunda särskilt uttalad. Denna bedömning stämmeröverens med den som ligger till grund för bestraffning av passivitetsbrott i deutländska rättssystem som utredningen har studerat. Från rättvisesynpunkt kan det inte godtas att den som helthar åsidosatt sin författningsenliga uppgiftsskyldighet behandlas mindresträngt än den som har kommit in med deklaration med oriktig uppgift. Den somhar förhållit sig passiv har också till följd av avsiktsrekvisitet möjligheteratt utan påtaglig risk för straffrättslig påföljd spekulera i hur stor del avhans skattemässiga förhållanden myndigheterna kan komma på spåren. Här kanockså nämnas att i fråga om bedrägeri och andra uppsåtliga oredlighetsbrottenligt vid passivitet inte ställs något specifikt krav beträffandeuppsåtet. Härtill kommer att underlåtenheten att deklarera innebäråsidosättande av en bland de skatt- och avgiftsskyldiga allmänt kändskyldighet. Den som i detta avseende har förhållit sig helt passiv bör efterskatte- eller avgiftsbeslutet, som regelmässigt har föregåtts av anmodan frånmyndighet att deklarera och underrättelse om preliminärt beslut om skatt elleravgift och, i fråga om inkomst- och förmögenhetstaxering, av utfärdande avskattsedel, ha insett att hans skatt eller avgift har fastställts till för lågtbelopp. I detta sammanhang bör även erinras om att vissa utländska rättssystem,t. ex. det danska, innehåller straffbestämmelser för den som inte underrättarvederbörande myndighet inom viss tidrymd om att beslutet om skönstaxering harblivit oriktigt till hans fördel. JuU1983/84:2 5 Vid skattebrottsreformen förutsattesatt s. k. enkla underlåtenhetsförseelser av nu förevarande art skulle beivrasgenom skatte- och avgiftstillägg. Antalet skattetillägg enligt TL som påfördestaxeringsåren 1975, 1976, 1978 och 1979 på grund av skönstaxering var 18 611,15 901,23 408 resp. 21 014, vilket motsvarar 26, 22, 27 resp. avtotalantalet skattetillägg. Från de skattskyldiga som vid taxeringtill statlig inkomstskatt hade påförts tillägg på denna grund kom enligt enstickprovsundersökning som utredningen har låtit genomföra, deklaration in i21,av fallen (jfr. tabellerna 34-36 i bilagan), dvs. underlättrots skattetillägget att deklarera. I de fall där deklaration inte hade kommitin efter skönstaxeringen hade tilläggen betalats helt i och delvis i av samtliga dessa fall. Skattetilläggen vid taxering var beräknadeefter . Enligt gällande bestämmelser tas tillägg i nu avsedda fall utefter . För utredningen framstår det som uppenbart att samhälletsreaktion vid skönstaxering i avsaknad av deklaration, såväl den straffrättsligasom den administrativa, är otillräcklig. För att man skall komma till rätta medde missförhållanden som undersökningsresultaten ger vid handen har utredningenföreslagit att uttagsprocenten för skattetillägg vid utebliven deklarationskall höjas till 50 med möjlighet att vid försvårande omständigheterytterligare höja den till 80. Vidare lägger utredningen fram förslag iavsnittet 3.3.6 som innebär att möjligheten till undanröjande av tillägg i nuavsedda fall inskränks. Genomförs de nu berörda förslagen kvarstår enligtutredningen ändock ett påtagligt behov att skärpa den straffrättsligareaktionen vid underlåtenhet att deklarera genom att låta den omfattauppsåtsbegreppets samtliga aspekter, dvs. - såsom skattestrafflagutredningenföreslog - direkt, indirekt och eventuellt uppsåt. Efter avslutadremissbehandling övervägs utredningens förslag f. n. inom regeringens kansli. Enligt vad utskottet inhämtat övervägs frågan omuppsåtsrekvisitet vid passivt skattebedrägeri även av den av regeringentillkallade kommissionen mot ekonomisk brottslighet. Avsikten är attkommissionens överväganden i saken skall redovisas för regeringen i endepartementspromemoria . Saken övervägs också av en arbetsgrupp inombrottsförebyggande rådet. Enligt vad utskottet inhämtat kommer resultatet avövervägandena att publiceras i en promemoria . Utskottet har inhämtatremissyttranden över motionen från riksåklagaren, , hovrätten förVästra , , kammarrätten i , länsrätten iMalmöhus län, , juridiska fakultetsnämnden vid Stockholmsuniversitet och . Remissinstanserna intar överiag en avvisande hållning tillmotionsförslaget; endast kammarrätten i uttalar sig i tillstyrkanderiktning. Riksåklagaren () erinrar om vad departementschefen underförarbetena till skattebrottslagen (prop. 1971:10) anförde som exempel på falli vilka JuU1983/84:2 6 omständigheterna talar för att det förelegat avsikt attuppnå en oberättigad skattelättnad. Mot bakgrund av departementschefensuttalande finns det enligt RÅ:s mening goda förutsättningar för att det avmotionärerna anförda exemplet skall kunna leda till fällande dom. RÅ, som avstyrker bifall till motionen, uttalar i sittyttrande vidare följande. Från systematisk synpunkt är det ioch för sig önskvärt med kongruens mellan det aktiva och det passivaskattebedrägeribrottet. Detta talar för att -på sätt motionärerna förespråkat -de uppsåtsregler som gäller för det aktiva brottet också bör omfatta detpassiva skattebedrägeriet. En ändring på denna punkt kan dock inte förväntas fånågon praktisk betydelse av vikt. De fall där omständigheterna är sådana atteventuellt uppsåt kan styrkas kommer nämligen i allt väsentligt att ocksåinbegripa de fall, som täcks av det direkta uppsåtet. Över huvudtaget förefaller det föga tjänligt att använda sig av begreppet eventuelltuppsåt i förevarande sammanhang. Med kravet på direkt uppsåt har lagstiftarenmarkerat att straffbestämmelsen är avsedd enbart för de verkligt kvalificeradeunderlåtenhetsfall, som kan anses jämförliga med positivt lämnande av oriktigauppgifter. De bevissvårigheter som kan uppstå vid underlåtenhetsbrott ärknappast mindre framträdande när det gäller att styrka förhandenvaron aveventuellt uppsåt än när fråga är om direkt uppsåt. uppger att hovrätten isin verksamhet inte funnit att uppsåtsrekvisitet i 2 § andra stycketskattebrottslagen lett till att straffvärda förfaranden undgått påföljd. I detalldeles övervägande antalet fall måste, anser hovrätten, en underlåtenhet attavge deklaration antas ha skett just i syfte att skatt inte skall utgå elleratt den skall bestämmas till för lågt belopp. Enligt hovrättens mening tordedärför behov av lagändring inte föreligga. Hovrätten vill dock göra denreservationen att det på polis- och åklagarhåll kan ha gjorts erfarenheter somtalar i annan riktning. Skulle en lagändring övervägas finner hovrätten i ochför sig inte skäl föreligga som talar emot att de allmänna uppsåtsreglerna fårgälla även det i lagrummet straffbelagda underlåtenhetsbrottet. Hovrätten för i sitt avstyrkande yttrande att det i motionen inte framkommit någotsom ger stöd för uppfattningen att kravet på direkt uppsåt erfarenhetsmässigtalltför starkt begränsat möjligheterna att bestraffa kvalificerade fall av skattebedrägeri.Det av motionärerna anförda exemplet pekar enligt hovrätten knappast heller pånågon brist i lagstiftningen; utsikterna att vinna bifall till ett åtal i ettsådant fall synes redan med nuvarande lagstiftning vara goda (jfrdepartementschefen i prop. 1971:10 s. 253). Även om det är ytterligt angelägetatt beivra även passivt skattebedrägeri, kan därför enligt hovrättens meningnågot behov av den förordade lagändringen ej anses ådagalagt. Hovrättenanför ytterligare följande. Införandet av vanligtuppsåtsrekvisit skulle bereda utrymme för lagföring-ar i mindre uppenbara fall.En sådan lagstiftning skulle motverka vad som var JuU1983/84:2 7 ett bärande element reform avskattebrottslagstiftningen och som har kommit att ligga än mer i tiden,nämligen en strävan att i ökad utsträckning använda sig av ett administrativtsanktionssystem i stället för ett straffrättsligt. En utvidgning av det passivaskattebedrägeriet inger också betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt.Uppenbarligen är det inte möjligt att sänka kraven på bevisningen rörande defaktiska omständigheter, som skall läggas till grund för bedömningen huruvidaden skattskyldige mot sitt nekande skall kunna anses övertygad om att uppsåtligenha fått till stånd en oriktig beskattning. Kvar står emellertid attuppsåtsbedömningen åtminstone i fall av eventuellt uppsåt måste bli vanskligoch kan leda till icke eftersträvade resultat. Fråga är nämligen om att fällatill ansvar skattskyldiga som inte förstått att beskattningen skulle blioriktig men väl insett möjligheten härav utan att dock avvärja denna riskgenom att inge deklaration. Förutom att en grannlaga och svår bedömning avgärningsmannens skattemoral synes bli av nöden är det därför fara värt att denutvidgade kriminaliseringen kommer att snarare träffa skattskyldiga, vilkaspassivitet präglas av oföretagsamhet eller måhända likgiltighet införbeskattningen, än de medvetna skattebedragare motionärerna torde ha haft iåtanke. uttalar att enutvidgning av det straffbara området så att underlåtenhet skulle straffas sompassivt skattebedrägeri även när indirekt eller eventuellt uppsåt föreliggerskulle föra för långt. Bestämmelsen skulle då bli tillämplig på en del intestraffvärda fall där underlåtenheten beror på slarv eller oföretagsamhet mendär ändå ett eventuellt uppsåt skulle kunna konstrueras. För dessa fall tordeenligt tingsrättens mening reglerna om förseningsavgift och skattetillägginnebära tillräckliga sanktionsmöjligheter. Därtill kommer, anför tingsrättenvidare, att den juridiska konstruktionen med eventuellt uppsåt vidunderlåtenhetsbrott är svårhanterlig i den praktiska rättstillämpningen. Tingsrätten uttalar vidare att den avvägning som gjordes vidinförandet av skattebrottslagen alltså förefaller lämplig; något behov attutvidga det straffbara området vid passivt skattebedrägeri föreligger enligttingsrättens mening inte. Ytterligareanför tingsrätten bl. a. följande. Frågor om innebörden av uppsåtsrekvisitetär enligt tingsrättens mening regelmässigt mera svårbedömda när det gällergärningar som har begåtts genom underlåtenhet än när det är fråga om ett aktivthandlande. En aktiv handling är i sig ofta ett bevis på vad gärningsmannen harvelat åstadkomma. Att föra bevisning om det inre skeendet hos en person som harbeslutat sig för att inte handla är praktiskt omöjligt. Bedömningen av hansavsikt får i stället ske med ledning av omständigheterna i övrigt. Ytterligaresvårigheter uppstår självfallet när ett krav på direkt uppsåt skall uppfyllas. Departementschefen gav i den nyssnämnda propositionen (s.253) vissa exempel på fall där bestämmelsen borde kunna tillämpas. Iförarbetena till skattebrottslagen berörs i övrigt inte frågan om vilka omständighetersom skall föreligga för att uppsåtskravet skall anses uppfyllt. Frågan ärendast sparsamt berörd i den juridiska litteraturen. Strahl anför (Allmänstraffrätt i vad angår brotten, 1976, s. 332) att bestämmelsen torde förutsättaatt den deklarationspliktige på något sätt beslutat eller föresatt sig att intedeklarera. Även (Skattebrott och skattetillägg, 4 uppl. 1981,s. JuU1983/84:2 8 synes förutsätta ett verkligt beslut av den skattskyldigeatt underlåta deklaration. Enligt tingsrättens mening behöver det inte ställas - ochställs inte heller i rättstillämpningen - riktigt så höga krav på bevisningenom avsikt som antyds av de citerade författarna och som befaras avmotionärerna. Det är i många fall helt klart att den skattskyldige har varitmedveten om att skatten skulle bli lägre om han lät bli att deklarera och attdetta resultat har varit så önskvärt för honom att det får anses utgöra detavgörande skälet till hans underlåtenhet. Under sådana förhållanden torde ettpåstående att den underlåtna deklarationen endast beror exempelvis på lättjaeller på svårigheter att deklarera till följd av bristande bokföring så gottsom alltid kunna lämnas utan avseende. Mål där det förs åtal för passivt skattebedrägeri är intesällsynta vid tingsrätten. har åtalen mestadels avsett totalunderlåtenhet av näringsidkare att i rad avge allmän självdeklaration.Några fall av underlåtenhet att konsekvent avge mervärdeskattedeklaration ellerarbetsgi-varuppgift har också förekommit. I två fall har åtal väckts förunderlåtenhet att avge föreskriven anmälan till förpreliminär debitering av socialförsäkringsavgift. Enligt tingsrättensuppfattning har det därvid inte uppkommit sådana bevissvårigheter sommotionärerna berör. Så har inte heller varit fallet i rättsfallet NJA 1978 s.452 eller i ett antal hovrättsdomar för passivt skattebedrägeri som tingsrättenhar tillgång till. Inte heller vid kontakter med åklagare har tingsrätten märktbekymmer över att beviskraven för uppsåt vid passivt skattebedrägeri skullevara alltför högt ställda. Utredningssvårigheterna vid passivt skattebedrägeriberör enligt tingsrättens mening i högre grad frågan om verkliga storleken avde inkomster som den tilltalade har haft. Det förefaller troligt att åklagareni vissa sådana fall underlåter åtal för skattebedrägeri och i stället åtalarför försvårande av skattekontroll eller bokföringsbrott. Kammarrätten i anför isitt yttrande till utskottet att kammarrätten i yttrande överskattetilläggsutredningens betänkande har tillstyrkt den av utredningenföreslagna ändringen av uppsåtsrekvisitet i 2 § andra stycketskattebrottslagen, vilken ändring enligt kammarrättens mening kan genomförasfristående från utredningens huvudförslag. Länsrätten i uttalar att såvitt länsrättenhar sig bekant åklagarna i den praktiska tillämpningen haft svårt att styrkadet subjektiva rekvisitet. Ett utvidgat uppsåtsrekvisit skulle enligtlänsrätten måhända kunna undanröja dessa svårigheter, i vart fall till en del.De fall som avses med motionen har enligt länsrätten en sådan utbredning attsamhället under alla omständigheter bör få ökade möjligheter att ingripa medsanktioner. Emellertid - uttalar länsrätten vidare - kan behovet avstraffrättsliga åtgärder inte ses isolerat utan måste bedömas mot bakgrund avdet administrativa sanktionssystem (skattetillägg och förseningsavgift) somfinns att tillgå. Härefteryttrar domstolen vidare följande. har isitt avgivna slutbetänkande (SOU 1982:54) ingående behandlat bl a dessafrågor. I betänkandet föreslås en ändring av skattebrottslagen av den innebördmotionärerna föreslagit JuU1983/84:2 9 (betänkandet sid 135 samt 386 ff).