bet · G701JuU1 · 1983-12-31 00:00:00 — Enligt en försiktig uppskattning kunde antaletslagningar i vapenregistret för kontroll av om tillstånd bör omprövas på grundav brottsanmälningar e. d. beräknas till ca 50 000 . Enligt chefen för visade deredovisade siffrorna att hanteringen av vapenärenden medförde en betydandearbetsbelastning för polisen, som beräknades motsvara ca 170 årsarbetskrafterför den lokala polisorganisationen eller en kostnad av storleksordningen 25-30milj, kr. Även för länsstyrelsernas del krävde hanteringen av vapenfrågoren stor arbetsinsats. Enligt departementschefens mening talade starka skäl föratt man skulle införa en ordning enligt vilken staten i större utsträckning änvad som då gällde gottgörs för sina kostnader för ärendehantering och registerhållningi fråga om vapen. Den höjning av avgiften . som aviseradesav departementschefen beräknades medföra ett tillskott till JuU1983/84:1 10 statsbudgeten på omkring 21 milj. kr. Vad departementschefen anfört föranledde inte någotuttalande från sida (JuU 1980/81:17). I detta betänkande behandlarutskottet fyra motioner som rör olika frågor om tillståndsgivning förskjutvapen. En motion gäller reglerna i vapenlagen (1973:1176) om att tillståndför vapeninnehav får förenas med villkor att vapnet görs varaktigt obrukbart. annan motion tas upp frågan om privatpersoners innehav av kulsprutepistolereller andra automatvapen. De två övriga motionerna rör handläggningen avvapenärenden och expeditionsavgiften i sådana ärenden. Villkor för innehav av vapen (motion 1981182:714) Skutvapen får inte innehas utantillstånd av polismyndighet. Tillstånd att inneha skjutvapen får enligt 9 §vapenlagen beviljas en enskild person endast om han har behov av vapnet och detskäligen kan antas att han inte kommer att missbruka det. Behov av vapnetföreligger normalt bara om sökanden har tänkt använda det för skjutning. Ifråga om skjutvapen som huvudsakligen har prydnadsvärde får tillstånd dockmeddelas även för den som vill inneha vapnet för annat ändamål än skjutning.Detsamma gäller i fråga om vapen som har särskilt affektionsvärde för sökanden,t. ex. ett vapen som gått i arv. Även för den som skall inneha vapen församlarändamål kan föreligga sådant behov av vapnen att tillstånd får ges. Enligt 10 § vapenlagen meddelas tillstånd att innehaskjutvapen för särskilt angivet ändamål. I paragrafen anges att tillståndet fårförenas med villkor att vapnet skall göras varaktigt obrukbart eller mednärmare förskrifter om hur vapnet skall förvaras. För att kravet på varaktig obrukbarhet skall vara uppfylltfordras att skott över huvud taget inte kan avlossas från vapnet t. ex. genomatt dess patronläge svetsats igen eller att pipans bakre del svetsats ihop. I motion 1981/82:714 förordas att det som villkor förtillstånd endast undantagsvis bör krävas att vapnet görs obrukbart. Avgörandeför tillståndsfrågan bör främst vara om vapnet kan förvaras på betryggandesätt. Motionären föreslår att 10 § vapenlagen ändras så att ifall ett vapen kanförvaras på ett betryggande sätt villkor om att vapnet görs varaktigt obrukbartskall föreskrivas bara när särskilda skäl föreligger. Reglerna om möjligheterna att förena ett tillstånd medvillkor att vapnet görs varaktigt obrukbart fick sitt nuvarande innehåll genomvapenlagen, som trädde i kraft . Föreskrifter i ämnet fannstidigare i 1949 års JuU1983/84:1 11 Bestämmelserna där avsåg endst sådanavapen som huvudsakligen hade affektions- eller prydnadsvärde. Vid tillämpningengällde bl. a. att om det i allmänna handeln fanns ammunition som passade tillvapnet för tillstånd borde krävas att vapnet gjordes varaktigt obrukbart. -Närfrågan om det villkor som går ut på att vapnet skall göras varaktigt obrukbarttogs upp i förarbetena till vapenlagen (prop. 1973:166 s. 113 f) gällde de därframförda synpunkterna i första hand vapen som skall innehas för samlarändamål.Departementschefen anförde därvid bl. a. att en föreskrift om obrukbarhet iförsta hand borde meddelas när säkerhetsaspekterna är beaktansvärda och dettillika är fråga om moderna vapen till vilka man förhållandevis lätt kan skaffaammunition; äldre vapen till vilka man inte i handeln utan svårighet kan skaffaammunition borde sålunda som regel få innehas utan att göras varaktigtobrukbara. Som nämnts kan ett tillstånd till innehav avskjutvapen förenas med närmare föreskrifter om hur vapnet skall förvaras.Befogenheten att ställa upp sådana föreskrifter infördes genom vapenlagen.Bestämmelserna är straffsanktionerade. Enligt vad som uttalades vid lagenstillkomst (prop. s. 112 f) tar befogenheten att ställa upp särskildaförvaringsföreskrifter främst sikte på det yttre skyddet för de lokaler i vilkaett större eller mindre antal från säkerhetssynpunkt särskilt beaktansvärdavapen förvaras. Frågan om en ändring av de aktuella bestämmelserna omobrukbarhet eller särskild förvaring i 10 § vapenlagen var föremål förriksdagens prövning med anledning av ett motionsyrkande om att det vidtillståndsgivning endast undantagsvis borde uppställas villkor om att vapnetgörs varaktigt obrukbart. Vid ställningstagande till motionsspörsmålet uttaladejustitieutskottet i sitt av godkända betänkande (JuU 1981/82:15) attdet på anförda skäl fanns anledning att omgärda tillståndsgivningen i fråga omvapen som skall innehas för samlarändamål med restriktioner i fråga omvillkoren för innehav; möjligheterna att som villkor för innehavet uppställakrav på att vapnet skall göras varaktigt obrukbart fyllde härvidlag en viktigfunktion. Det kunde enligt vad utskottet framhöll inte komma i fråga att såsomföreslagits i motionen ändra reglerna härom i vapenlagen. En annan sak var, enligt utskottets uppfattning, atttillämpningen när det gäller att bedöma om ett vapen skall göras varaktigtobrukbart måste ske med omdöme och under avvägning mellan säkerhetsaspekternaoch samlarintresset och andra liknande motstående intressen. Utskottetunderströk i sammanhanget att möjligheten till en betryggande förvaring av ettvapen inte sällan kan göra det onödigt med en föreskrift om obrukbarhet.Särskilt angeläget är det, framhöll utskottet, såsom vid all rättstillämpning,att de tillståndsgivande myndigheternas praxis inte uppvisar för storavariationer. Det anförda borde beaktas i det översynsarbete som då varförestående rörande bl. a. föreskrifter tillvapenlagstiftningen. har därefter, , utfärdat nyaföreskrifter och allmänna råd till vapenlagstiftningen. I dessa tas i form avallmänna råd upp JuU1983/84:1 12 a. frågan om tillstånd och villkor beträffande vapenför samlarändamål, hksom beträffande vapen med huvudsakligen prydnadsvärdeeller särskilt affektionsvärde. Beträffande vapen hos samlare anförs att kulsprutepistoleller annat automatvapen som regel inte får ingå i vapensamling om inte vapnetgörs varaktigt obrukbart. Även när det gäller andra vapen av modern typ börenligt allmänna råd tillståndsgivningen vara restriktiv;beträffande pistol eller annat enhandsvapen bör antingen föreskrivas att vapnetgörs varaktigt obrukbart eller - om en sådan åtgärd bedöms vara tillräcklig, t.ex. beträffande kulturhistoriskt eller eljest särskilt värdefulla vapen -utfärdas särskilda förvaringsföreskrifter. anför vidare i de allmänna råden att omdet framstår som lika godtagbart att sökanden iakttar särskilda föreskrifterangående förvaringen av vapnet som att det görs varaktigt obrukbart sökandenalltid bör ges möjlighet att i förväg uttala sig om vilken lösning han självföredrar. I fråga om ärvda vapen, vapen med huvudsakligenprydnadsvärde eller vapen med särskilt affektionsvärde anges endast att förinnehavstillstånd bör krävas att vapnet görs varaktigt obrukbart i de fall detgäller vapen beträffande vilka särskild restriktivitet skall iakttas vidtillståndsgivningen och sökanden inte uppfyller de särskildakvalifikationskraven. Utskottet vill för sin del vidställningstagande till motionsspörsmålet till att börja med erinra om attåtskilliga av bestämmelserna i vapenlagstiftningen är utformade i syfte attstävja användningen av skjutvapen i samband med brott och annat missbruk avsådana vapen. För att någon skall få tillstånd att inneha vapen som skallanvändas för skjutning gäller sålunda en rad kvalifikationskrav. Lagstiftningenmedger emellertid vapeninnehav också för andra ändamål än skjutning. Innehav av vapen för sådana andra ändamål, t. ex. samlar-eller prydnadsändamål, kan enligt utskottets mening innebära särskilda problemoch risker från säkerhetssynpunkt. För att vapeninnehav ändå skall kunna medgesför sådana ändamål har det ansetts nödvändigt att kunna omgärda tillståndsgivningenmed restriktioner i fråga om villkoren för vapeninnehavet; för den som ärintresserad av att inneha ett vapen för samlarändamål eller som prydnad måstedet trots allt vara fördelaktigare att få möjlighet att t. ex. inneha vapnet iobrukbart skick än att inte alls få inneha det. Det är mot den här angivnabakgrunden som man skall betrakta de i ärendet aktuella reglerna om obrukbarhetoch särskild förvaring. Enligt utskottets mening fyller dessa regler en viktigfunktion, och utskottet anser därför att det inte bör komma ifråga att göranågra lättnader i dessa regler. Reglerna beträffande föreskrifter om särskild förvaringoch beträffande villkor om obrukbarhet är så utformade att inget av dessaalternativ ges företräde framför det andra. Det ankommer sålunda på derättstillämpande myndigheterna och då i första hand på polismyndigheterna att,med ledning JuU1983/84:1 13 a. vapenlagens förarbeten, tillämpa reglerna påettändamålsenligt och nyanserat sätt. Utskottet kan i och för sig instämma i detankegångar som ligger bakom motionsönskemålet att reglerna ändras så, att omvapnet kan förvaras på betryggande sätt, villkor om att det görs varaktigtobrukbart föreskrivs endast undantagsvis. Såsom utskottet redan i ett tidigareärende har framhållit måste tillämpningen när det gäller att bedöma om ettvapen skall göras varaktigt obrukbart ske med omdöme och under avvägning mellansäkerhetsaspekterna och samlarintresset och andra liknande motståendeintressen. Härvidlag är det enligt utskottets mening av vikt att beakta attmöjligheterna till en betryggande förvaring av ett vapen inte sällan kan göradet onödigt med en föreskrift om obrukbarhet. Utskottet anser det alltsåangeläget att man vid tillämpningen av reglerna inte rutinmässigt och utaningående prövning av sökandens förhållanden och inställning till saken somvillkor för tillstånd uppställer krav på att ett vapen görs varaktigtobrukbart. I sammanhanget förtjänar det också att kraftigtunderstrykas vikten av att rättstillämpningen på området är enhetlig. Utskottetutgår från att och de rättstillämpande organen beaktarintresset av en enhetlig praxis. Av det anförda följer att utskottet anser att de i motionenaktualiserade spörsmålen mera gäller frågor om rättstillämpningen på området änutformningen av reglerna om obrukbarhet eller särskild förvaring i vapenlagen.För rättstillämpningen har anvisningar en stor betydelse.Som förut angetts har styrelsen utfärdat nya föreskrifter och allmännaråd till vapenlagstiftningen. De rekommendationer som där lämnas i form avallmänna råd innebär enligt utskottets uppfattning en viss liberalisering närdet gäller tillämpningen av de aktuella reglerna om villkoren för vapentillstånd;en mer nyanserad tillämpning förordas också. En tillämpning avvapenlagstiftningen i enlighet härmed ligger i linje med utskottets synsätt.Först sedan nya förskrifter och allmänna råd har varit ikraft kan man bedöma huruvida ytterligare åtgärder påkallas för enrättstillämpning som utskottet anser önskvärd. Det sagda innebär att utskottetfinner att en ändring av lagstiftningen på området i den riktning somförespråkas i motionen inte f. n. bör övervägas. Med hänvisning till det anförda anser utskottet att motion714 inte bör vinna bifall. Tillstånd för automatvapen (motion 1982/83:1214) I motion 1982/83:1214 begärs attvapenlagen ändras så att privatpersoner inte kan ges tillstånd att innehakulsprutepistoler eller andra helautomatiska vapen. Motionärerna pekar på attsådana vapen kan vara mycket farliga om de missbrukas, och de anser att någotverkligt prydnadsvärde eller affek- JuU1983/84:1 14 tionsvärde knappast kan föreligga som motiv för tillståndtill innehav av sådana vapen. Skjutvapen får inte innehas utan polismyndighetenstillstånd. Som allmänna villkor för att ett tillstånd skall meddelas gäller enligt9 § första stycket vapenlagen att det dels föreligger ett behov av vapnet, delsinte finns någon mera påtaglig risk för missbruk. Tillstånd att innehaskjutvapen kan avse andra ändamål än skjutning, t. ex. samlar- ellerprydnadsändamål. Även för vapen som har särskilt affektionsvärde för sökandenkan tillstånd ges. I fråga om vapen som från säkerhetssynpunkt typiskt settär riskfyllda gäller särskilt stränga krav vid tillståndsgivningen. Sålundaföreskrivs i 9 § andra stycket vapenlagen att tillstånd att inneha pistol ellerannat enhandsvapen eller kulsprutepistol eller annat helatuomatiskt vapen fårmeddelas endast om det finns synneriiga skäl. Beträffande den som ansöker om tillstånd till innehav avkulsprutepistol som skall användas för skjutning uppställs i vapenkungörelsen(1974:123) en rad särskilda krav med avseende på sökandens förmåga att handhavapnet. I föreskrifter och allmänna råd tillvapenlagstiftningen framhålls att tillstånd till innehav av kulsprutepistolskall ges med stor restriktivitet. Utöver de särskilda krav som uppställs ivapenkungörelsen måste sökanden uppfylla vissa mera allmänna kvalifikationskravbeträffande pålitlighet, omdömesgillhet och laglydighet. Rikspolisstyrelsenframhåller vidare att det bör fordras att sökanden har ett mycket stort behovav att inneha ett eget automatvapen. Enligt vapenlagstiftningen är det förutsatt att tillståndatt inneha automatvapen skall kunna ges även för andra ändamål äntävlingsskytte. I förarbetena (prop. 1973:166 s. 114 f) till vapenlagenframhölls dock att tillstånd för kulsprutepistoler och helautomatiska gevär iregel inte bör kunna meddelas för samlarändamål. Behovet av restriktivitet vidtillståndsgivningen såvitt gäller de från säkerhetssynpunkt särskilt känsligavapentyperna tar enligt uttalanden i förarbetena i första hand sikte på sådanavapen som är användbara och till vilka ammunition finns tillgänglig påmarknaden; i andra fall kan det sålunda finnas anledning till en mera liberalpraxis. Av reglerna i vapenlagstiftningen, förarbetena därtill ochrikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd framgår att tillstånd attinneha automatvapen för annat ändamål än skjutning- om sådant tillstånd överhuvud taget ges - i regel bör förenas med villkor att vapnet görs varaktigtobrukbart eller med särskilda föreskrifter om förvaring. Utskottet vill för sin del i linjemed vad som sägs i motionen framhålla att enskilda personers innehav avkulsprutepistoler eller andra helautomatiska vapen erbjuder betydande problemoch risker från säkerhetssynpunkt. Utformningen av lagstiftningen på områdethar också skett med särskilt beaktande av dessa förhållanden. Förtillståndsgivningen gäller således särskilt stränga regler. Enligt utskottetsmening medför dessa regler en från JuU1983/84:1 15 säkerhetssynpunkt nöjaktig inskränkning i möjligheternaför enskild att få tillstånd att inneha ett helautomatiskt vapen förskjutändamål. Även vid innehav för andra ändamål är enligt utskottets meningregleringen rörande tillstånd så restriktiv och tillståndsgivningen förenad medsådana särskilda villkor eller föreskrifter att några nämnvärda risker frånsäkerhetssynpunkt inte torde föreligga. Några åtgärder på lagstiftningssidaneller eljest från sida är därför enligt utskottets mening intenödvändiga. Det anförda innebär att motion 1214 bör lämnas utan bifall. Handläggning av vapenärenden m. m. (motionerna1982/83:1742 och 1743) I motion 1982/83:1743 begärs enöversyn av polisens handläggning av vapenärenden. Motionärerna anser atthandläggningen bör kunna förenklas i flera avseenden. I sammanhanget bör ocksåexpeditionsavgiftens storlek ses över. I motion 1982/83:1742 begärs att den avgift som en sökandeskall betala i ett vapenärende skall minskas. Expeditionsavgiftens storlek börenligt motionärerna inte påverkas av poHsens kostnader för prövning avåterkallelse av vapentillstånd, för registerföring och för informationsutbytemed andra myndigheter. För innehav av skjutvapen krävs som förut sagts tillståndav polismyndighet. En ansökan om tillstånd att inneha vapen skall görasskriftligen och innehålla vissa uppgifter om sökandens person och hanseventuella vapeninnehav, om det vapen ansökan avser och om överlåtaren. Iansökningshandlingen skall också anges för vilket ändamål sökanden ämnaranvända vapnet och vilka omständigheter han vill åberopa till utredning om sittbehov att inneha det. För att få tillstånd att inneha skjutvapen krävs attsökanden uppfyller vissa allmänna lämplighetskrav beträffande pålitlighet,omdömesgillhet och laglydnad. Lämplighetsprövningen skall också gällasökandens förmåga att handha det vapen som ansökan avser. Polisen måste vidarepröva sökandens behov av vapnet. Erforderlig utredning i dessa hänseenden måstei regel läggas fram av sökanden. Gäller en ansökan jaktvapen räcker det enligten försöksverksamhet som pågår att sökanden kan uppvisa ett s. k. jägarbevis. Lämnar polisen tillstånd till vapeninnehav skall ett bevishärom utfärdas. I det skall anges bl. a. de villkor som gäller för innehavet. tillstånd enligt vapenlagen behövs intebara för innehav av skjutvapen utan även för bl. a. förvärv av ammunition, förinförsel av skjutvapen eller ammunition och för handel med skjutvapen. uppgifter enligt vapenlagen hör även att pröva frågan omåterkallelse av tillstånd och om inlösen till staten av skjutvapen ochammunition. Frågan om återkallelse kan bli aktuell bl. a. om polisen fårmeddelande om att en vapeninnehavare har dömts för brott mot vapenlagen ellerför brott vid vilket skjutvapen använts. Inlösen av vapen skall ske bl. JuU1983/84:1 16 när vapentillstånd har återkallats eller närvapeninnehavaren har avlidit. skall också föra register övertillståndspliktiga vapen liksom över beslut som har meddelats enligt lagen.Varje polismyndighet skall föra bl. a. ett namnregister och ett register övervapnens tillverkningsnummer. Samtliga register förs manuellt. är också skyldig att lämna uppgift tillfolkbokföringsmyndigheten om vilka personer som förekommer i vapenregister.När en sådan person bl. a. flyttar, ändrar namn eller avlider underrättaspolismyndigheten av folkbokföringsmyndigheten. För expeditioner som utfärdas avstatliga myndigheter finns bestämmelser i expeditionskungörelsen (1964:618). vid kungörelsen fogad avgiftslista anges den expeditionsavgift som skallbetalas för expeditioner i olika ärenden. För varje tillstånd att inneha ett eller flera skjutvapenhar en sökande, som inte är skytteförbund eller liknande sammanslutning, attbetala en avgift på f. n. Beträffande tillstånd att förvärva ammunitionär expeditionsavgiften . För tillstånd att inneha bl. a. obrukbart vapenär avgiften . Avgiften för tillstånd att inneha skjutvapen har höjts vidolika tillfällen. När expeditionskungörelsen trädde i kraft den 1 januari 1965var avgiften . Den höjdes till . m. höjdes avgiften till . Nuvarande avgift, 290kr., gäller fr. o. m. . I en proposition om besparingar i statsverksamheten, m. m.(prop. 1980/81:20) redovisades de överväganden som låg bakom regeringens beslutatt höja expeditionsavgiften till . Till belysning av omfattningen avpolisens ärendehantering enligt vapenlagen lämnades i propositionen vissauppgifterom antalet registrerade vapen, antalet årliga ansökningar m. m. Enredovisning av uppgifterna har lämnats i det föregående (s. 9). Enligt chefenför visade de redovisade siffrorna att hanteringen avvapenärenden innebar en betydande arbetsbelastning för polisen, som beräknadesmotsvara ca 170 årsarbetskrafter för den lokala polisorganisationen. Enligtdepartementschefens mening talade starka skäl för att man skulle införa enordning enligt vilken staten i större utsträckning än vad som då gälldegottgörs för sina kostnader för ärendehantering och registerhållning i fråga omvapen. Vad departementschefen anfört föranledde inte något uttalande frånriksdagens sida (JuU 1980/81:17). När det gäller polisenshandläggning av ärenden om tillstånd enligt vapenlagen vill utskottet försterinra om att det här rör sig om myndighetsutövning och att ärendenashandhavande har betydelse såväl för samhället som för den enskilde sökanden. Pågrund härav är det enligt utskottets mening nödvändigt att förfarandet hospolisen omgärdas av tillräckligt detaljerade regler om hur ett ärende skallhanteras och vilken prövning som därvid skall JuU1983/84:1 17 Den förhållandevis stora mängden ärenden gör ocksåatt en viss formalisering av ärendenas handhavande är nödvändig. Vad nu har sagts får dock inte undanskymma detförhållandet att det av flera skäl är angeläget att ärendenas handhavande integörs mera komplicerat än vad som behövs för att tillgodose de intressen somnyss har angetts. Inte minst med tanke på ärendenas mängd är det av bl. a.samhällsekonomiska skäl viktigt att söka åstadkomma förenklingar avhandläggningsrutinerna. Ansträngningar i den riktningen pågår för övrigt genomatt man t. v. på försök prövar möjligheten att i vissa hänseenden godta det s. k.jägarbeviset som tillräcklig utredning. Det är också angeläget att handhavandetav ärendena inte innehåller sådana inslag som kan uppfattas som uttryck föronödig byråkrati. I linje med vad som sägs i motion 1743 anser utskottet detviktigt att man inom polisen är uppmärksam på möjligheterna att görahandhavandet av tillståndsärendena enklare och smidigare. Eftersom utskottetanser sig kunna utgå från att ansträngningar görs i denna riktning utan någraåtgärder från statsmakternas sida avstyrker utskottet bifall till motion 1743 ihär behandlad del. När det sedan gällermotionsyrkandena rörande expeditionsavgiftens storlek skall först sägas attstatsmakterna har lagt fast principerna för fastställande avexpeditionsavgifter i bl. a. tillståndsärenden. Principerna bygger pågrundtanken att den enskilde själv skall betala kostnaden för ärendetshandläggning; avgiftsbeloppet skall inte överstiga statens genomsnittligasjälvkostnader för sådana expeditioner (prop. 1964:75, BevU 42, rskr 167). Som beskrivits i det föregående medför hanteringen avvapenärendena en betydande arbetsbelastning för främst polisen. Kostnaderna fördenna skall i enlighet med de angivna principerna betalas av de sökande.Och utgångspunkten måste härvidlag enligt utskottets mening givetvis vara attde sökande gottgör staten inte bara för de kostnader som i snäv mening ärdirekt förknippade med ett ärendes handhavande utan också för övriga kostnadersom följer av ett lagreglerat krav på tillstånd. Enligt utskottets uppfattningär det naturligt att man till statens kostnader för ärendenas handläggningockså måste räkna kostnaderna för registerföringen och det därmed sammanhängandeinformationsutbytet mellan olika samhällsorgan. Detsamma gäller i fråga omkostnaderna för återkallelse av tillstånd, inlösen av skjutvapen m. m. Det nu anförda innebär att utskottet inte anser att manbör gå ifrån den ordning som gäller för beräkning av expeditionsavgiften iärenden om tillstånd till vapeninnehav. Utskottet saknar anledning att i förevarandesammanhang göra några uttalanden om skäligheten av de belopp somexpeditionsavgiften f. n. uppgår till. Utskottet avstyrker bifall till motion 1743 i härbehandlad del och till motion 1742. JuU1983/84:1 Ig 1. beträffandevillkor för innehav av vapen att avslår motion 1981/82:714, 2. beträffandetillstånd för automatvapen att avslår motion 1982/83:1214, 3. beträffandehandläggning av vapenärenden attriksdagen avslår motion 1982/83:1743 i denna del (delvis), 4. beträffandeavgift i vapenärenden att avslår motion1982/83:1742 och motion 1982/ 83:1743 i denna del (delvis). Närvarande: (), (), EricJönsson (s), (), (), (),(), (), (), Hans Peterssoni (fp), (), (), (), () och ().