bet · G701LU6 · 1983-12-31 00:00:00 — Även en sädan möjlighet har ansetts nödvändig.Självfallet är därmed inte avsikten att bankerna utan vägande skäl skall kunnaföreta ensidiga ändringar av räntan. Enligt bankföreningen kan i vissasituationer emellertid bankerna tvingas till omdispositioner i sinakreditportföljer fill undvikande av att deras ekonomiska ställning försämras.Bankerna "matchar" nämligen sin utlåning mot inlåningen, för vilkenden framtida räntesättningen alltså inte kan förutses. Det kan t. ex. tänkasatt åtgärder vidtas från statsmakternas sida, vilket påverkar kostnaderna förbankernas inlåning och således indirekt också påverkar utläningsräntorna.Räntorna på framför allt bankernas kortfristiga upplåning kan varierakraftigt. Om en ränteändring inte fick göras i sådana fall, skulle bankerna ispeciella situationer t; o. m kunna tvingas att säga upp vissa krediter för attreglera om räntan. Därmed torde inget vara vunnet för vare sig kredittagarnaeller bankerna. understryker att det är för sädana speciellasituationer, som den angivna möjligheten fill ränteändring finns. Bankföreningenvill framhålla att bankerna tillämpat sin rätt att höja räntan pä ett sätt, sominle torde kunna föranleda någon kritik från konsumentskyddssynpunkt. Någonanledning att förvänta sig en annan tillämpning finns inte. Engaranti för detta torde för övrigt vara den fortlöpande tillsyn av bankerna somutövas av bankinspektionen, vilken i detta sammanhang särskilt har att beaktakonsumenternas intressen. upplyser att bankinspektionen inomkort kommer att med finansbolagen uppta överläggningar om de avtalsvillkor somfinansbolagen tillämpar, liknande de diskussioner som förts mellanbankerna och bankinspektionen. Någon som helst anledning lill ell samhälleligtingripande mot bankerna i enlighet med vad som sägs i motionen föreliggerenligt bankföreningen inte. Bankföreningenframhåller avslutningsvis att, om det skulle anses att ingrepp skulle behövasmot andra kreditgivare än bankerna, detta bör ske sä att bankernaskreditgivning inte påverkas. Viktigast torde emellertid vara att deavtalsvillkor som gäller i olika kreditsammanhang utformas så att kredittagarenfår klart för sig vilka förutsättningar som gäller. förstårmotionärernas beskrivning så, att det på marknaden skulle förekomma attkrediter lämnas utan att kredittagarna ges rimliga möjligheter att bedöma sinaframtida kreditvillkor. Inom det område av kreditmarknaden som omfattas avbankinspektionens tillsyn torde enligt bankföreningen sådana avtalsbristerinte förekomma. upplyser att i de avtalsom upprättas vid sparbankernas kreditgivning lill enskild person angesregelmässigt den gällande räntan med en viss procentsals. Någon uttrycklighänvisning fill gällande diskonto förekommer således i princip inte. LU 1983/84:6 21 blandkreditvillkoren bestämmelsen att ränta "beräknas efter den räntesats ochenligt de grunder som vid varje tid tillämpas för krediter" av ifrågavarandeslag. Den främsta anledningen till att sparbankerna förbehåller sig rätten attändra utlåningsräntorna är alt sparbankerna måste visa följsamhet till den avriksbanken förda kreditpolitiken. För alt statsmakternas kreditpolifiskaintentioner vad avser räntenivå och räniestruktur skall få avsedd effekt måsteenligt sparbanksföreningen förändringar av utlåningsräntorna i banksystemetkunna genomföras med omedelbar verkan. Sådana ränteändringar kan äga rum isamband med att diskonto ändras. Förändringarna motsvaras dock, framhållerSparbanksföreningen, inte alltid helt och hållet av de förändringar somdiskontot undergår utan kan ske med procenttal som är högre eller lägre änmotsvarande ändringar i diskontot. Vidare kan av kreditpolitiska skälutläningsräntorna ändras utan varje samband med diskontoförändringar. Somexempel på ränteändringar som bankerna måste vidta av hänsyn till den fördakreditpolitiken nämner de förändringar som sedan sommaren1982 ägt rum beträffande räntesatsen för krediter i räkning. Denna ränta har avkreditpolitiska skäl vid fiera tillfällen såväl höjts som sänkts. Räntan hardock hela fiden legat 1 högre i förhällande fill diskontotän , Sparbanksföreningenpåpekar vidare att det förekommer att , utan att formellt utnyttjanågot av de fillgängliga kreditpolifiska medlen, söker påverka bankernasräntesättning genom överenskommelser. Även i sådana fall skulle statsmakternassträvanden motverkas och åtgärdernas genomslagskraft fördröjas, om intebankerna skulle få vidta ränteförändringar med omedelbar verkan. Sparbankernahar i regel formell möjlighet att ändra utläningsräntan även under andraomständigheter än som berörts ovan. Det kan här vara fråga om situafioner då enförändring av räntan sker efter prövning i det enskilda fallet. Det kanexempelvis förhälla sig på det sättet att ställd säkerhet försämrats eller attutgående ränta fill följd av andra förändringar befinns vara otillräcklig föratt skall kunna stå kvar vid sitt kreditåtagande. Om enränteförändring i ett sådant läge inte skulle få ske, kunde blinödsakad att säga upp krediten för att reglera om räntan. En sådan ordning tersig onödig och skulle knappast vara till gagn för någon. Sparbanksföreningenvill emellertid framhålla att sparbankerna, trots sina formella möjligheter attgöra ränteförändringar i gällande kreditavtal, vidtar sådana åtgärder efternoggrant övervägande och med omsorg om den enskilde konsumenten.Ränteförändringar görs endast när det bedöms vara erforderligt. Sparbankernavärnar om den enskilde såväl vid kreditgivning som i andra situationer.Sparbanksföreningen vill i detta sammanhang peka på de samarbetsavtal som sparbanksrörelsenträffat med olika fackliga organisationer rörande bl, a, lån till dessasmedlemmar. LU 1983/84:6 22 upplyser vidare om attSparbanksföreningen jämte övriga bankorganisationer f, n, överlägger medbankinspektionen om förändringar av de villkor som bankerna tillämpar vidkreditgivning. Bl, a. diskuteras i vilken utsträckning bankerna skall kunnavidta ränteförändringar i gällande kreditavtal och hur detta skall återspeglasi kreditvillkoren, Imotionen uppmärksammas särskilt sådana fall när en enskild konsument beviljaskredit för förvärv från kreditgivaren eller annan som förmedlat kredit hoskreditgivaren. konstaterar att krediter av ifrågavarandeslag säkerligen regelmässigt är ofördelaktiga för den enskilde konsumenten ibl. a. räntehänseende. Det kan här nämnas att de tidigare berördasamarbetsavtalen med fackliga organisationer gör det möjligt för sparbanker atterbjuda enskilda konsumenter lån som ställer sig förmånligare för kredittagarenän de krediter som står fill buds utanför banksektorn. Även den verksamhet somSparbankernas () och () bedriver kan framhållas i detta sammanhang.Dessa har enligt till ändamål att lämna och förmedlakredit i samband med överlåtelse av äldre fasfigheter resp. bostadsrätter.Härigenom kan enskilda erhålla lån med räntevillkor som är bättre förlåntagaren än många av de låneformer som erbjuds utanför den organiseradekredit-marknaden. Sparbanksföreningenanser sig mot bakgrund av det anförda inte kunna instämma i uttalandet imotionen att för låntagaren negativa ändringar i räntevillkoren inte bör fä skegenom ensidigt beslut av kreditgivaren. I vart fall när det är fråga om renabankkrediter måste banken av ovan redovisade skäl ha möjlighet att utanöverenskommelse med låntagaren vidta de ränteförändringar som visar sigerforderliga, oavsett om diskontot ändras eller inte. Motionärerna synesvisserligen inse att ränteändringar kan vara påkallade även vid oförändratdiskonto. De anser emellertid att en statlig myndighet och inte kreditgivarensjälv bör avgöra när i sådana fall räntan skall fä ändras. EnligtSparbanks:röreningens mening ter sig detta som en utomordentligt stel ochbyråkratisk ordning. Särskilt med tanke på att bankerna dels står underbankinspektionens tillsyn, dels måste anpassa sin verksamhet till den avstatsmakterna förda kreditpolifiken, ter sig förslaget om en myndighetsprövningav angivet slag som en föga ändamålsenlig lösning. Med hänvisning till detanförda motsätter sig en lagstiftning med sådan innebördsom föresläs i motionen. () erinrar omatt bankernas verksamhet är föremål för en mycket omfattande reglering, insynoch kontroll från statsmakternas sida. Detta gäller inte minst räntesättningoch ränteförändringar. Ränteförändringar följer, upplyser SFF, normalt riksbankensdiskontoförändringar även diskontosänkningar eller annan LU 1983/84:6 23 ändringav det allmänna ränteläget som inte har samband med diskontoförändring.Riksbanken hålls informerad om alla av bankerna tillämpade räntesatser ochförändringar härav. har bankerna varit formellt bundna avriksbankens räntereglering innebärande en högsta medelränta på utlåningen pådiskonto -i- , Även om den formella ränteregleringen upphört att gällakvarstår rekom-mendafion vilken innebär att bankernas medelräntoräven i fortsättningen skall hållas inom ramen diskonto -)- . Några störrehöjningar av bankernas utlåningsräntor kan således ej genomföras. En annan sakär att konkurrensen på bankmarknaden är sådan att ensidiga räntehöjningar istörre omfattning helt enkelt inte kommer i fråga, SFFupplyser att andra kreditpolitiska medel, som står till förfogandedå den av samhällsekonomiska skäl vill påverka räntenivån, är bl, a.likviditetskrav, kassakrav och räntereglering. Ändringar av den s, k,straffräntan är ytterligare ett sätt att påverka räntelägel. Dessutom börnämnas den inverkan på räntenivån som agerande på den öppnamarknaden genom köp och försäljning av obligationer kan medföra. Över huvudtaget kan förändringar i det allmänna ränteläget behöva föranleda en ändring avgällande bankräntor, SFFanser att kreditvillkor vilka övervakas av bankinspektionen måste mednödvändighet vara utformade så att bankerna kan anpassa de olika räntesatsernaefter den av myndigheterna förda kreditpolitiken och övriga förändringar i detallmänna ränteläget. Det är således inte fråga om ensidigt egoistisktuppställda villkor från bankernas sida vilka utnyttjas efter resp, banksgottfinnande fill förfång för kredittagaren. Som ett exempel på huravtalsvillkor och förändringar av dessa arbetas fram nämner SFF den översyn sombankernas allmänna skuldebrevsformulär varit föremål för. Företrädareför de olika bankorganisationerna har därvid gemensamt diskuterat angelägnaförändringar av bl. a. villkoren för ränteändringar. Det gemensamt framlagdaförslaget har sedan granskats av varefter verket lämnat sinasynpunkter på detta. Därefter har villkoren varit föremål för ytterligareövervägningar innan de fastställts i samråd med bankinspektionen. Enligtkreditvillkoren får räntehöjningar ske inte bara då så är påkallat avkreditpolitiska skäl eller av förändringar i det allmänna ränteläget utan också"i övrigt" i dessa fall dock med verkan först fr, o, m, kommandeförfallodag. Bland skäl som mofiverar att utlåningsräntan även får höjas"i övrigt" nämner SFF följande. Den vanligast förekommande reverskrediteninom föreningsbankerna beviljas vanligen pä varvid det förutsättsatt krediten förlängs successivt. På förfallodagen sker vanligen amortering.Det sagda innebär att länen i praktiken kan löpa under en mycket läng tid, t,ex, . Det är inte möjligt för en bank att vid ett kreditavtals ingåendekunna förutse och bedöma alla de olika faktorer som kan komma att påverkarättsförhållandet. Därför måste enligt SFF:s me- LU 1983/84:6 24 ningbanken ha möjlighet att kunna ändra räntan. Vidare måste bankerna, som ärberoende av den s. k. räntemarginalen, kunna anpassa utlåningsräntan efterförändringar av inläningsräntan, SFFtar bestämt avstånd från "den teknik" som vissa kreditinstitutanvänder enligt vad motionärerna påstår. För det första skulle det avmotionärerna beskrivna beteendet betraktas som stridande mot vad som inombankvärlden anses vara god banketik. Detta är enligt SFF i sig tillräckligt föralt förhindra etl sådant beteende hos bankerna. För bankerna är det avutomordentlig vikt att de inte handlar på ett sätt som strider mot godbanketik. Bankinspektionen övervakar ständigt bankerna även i detta hänseende.Skulle bankinspekfionen finna att bank handlat i strid mot vad som kan ansesvara god banketik resulterar detta i ett uttalande från inspektionen i form aven cirkulärskrivelse till bankerna. Uttalandet betraktas av bankerna somnormgivande. För det andra är bankerna som fidigare nämnts f, n, bundna avriksbankens rekommendation om högsta medelränta för utlåningen vilket medför attbankerna inte har utrymme för systematiska räntehöjningar av enskilda krediter.Vidare skulle såsom påpekats tidigare även konkurrensen bankerna emellanförhindra ett dylikt beteende från en enskild banks sida, SFFvill framhålla att bankernas rätt att "i övrigt" ändra räntevillkoreninte tar sikte enbart på räntehöjningar utan gäller i lika hög grad ävenräntesänkningar. En räntesänkning som kan vara ett led i en offensivmarknadssatsning eller ett svar på konkurrenternas åtgärder innebär normalten minskad räntemarginal för banken. Banken bör rimligtvis ha möjlighet att päegen hand bestämma om och när denna räntemarginal skall . Härvid skallpåpekas alt särskilt föreningsbankerna är i väsentligt högre grad än i vartfall affärsbankerna beroende av sitt räntenetto. Medhänvisning till vad SFF sålunda anfört i sitt remissvar avstyrker SFF attriksdagen ger sitt bifall till motionen. En frysning av räntan till denräntesats som gäller vid kreditens ingående (med vissa undantag) skulle innebäraatt föreningsbankerna inte längre skulle kunna erbjuda den för kundernafördelaktiga successiva förlängningen av länen. Föreningsbankerna skulletvingas att rutinmässigt säga upp alla krediter vid kredittidens utgång föromreglering av räntan. Ett dylikt förfarande skulle vara uppenbartofördelakfigt både för kunden och banken. För övrigt står det kunden fritt attsäga upp sitt kreditavtal med banken om kunden inte finner sig kunna accepteraen räntehöjning, SFF, som inte är främmande inför att de av motionärernapåtalade problemen kan tänkas förekomma inom andra kredifinsfitut än de somövervakas av bankinspektionen, förutsätter att statsmakterna kan komma tillrätta med dessa problem utan alt, för bankernas och de av bankerna ägdakreditinstitutens vidkommande, så drastiska åtgärder som motionärernaföreslagit behöver komma i fråga. LU 1983/84:6 25 framhåWer altfinansbolagens kredilavial som regel innehåller en ränteändringsklausul avinnebörd all finansbolaget äger ändra räntan om bolaget beslutar göra detta somen följd av en ändring i ränteläget. Bestämmelsen har sin bakgrund ifinansbolagens speciella upplåningssituation och de tjänster som är knutna tillfinansbolagens kreditgivning till företag men även fill konsumenterbeträffande vissa finansieringsformer såsom kontokrediter. Finansbolagensverksamhet omfattar således generellt och i stor utsträckning olikaadministrativa tjänster som är basen för deras kreditgivning. Dessa tjänsterdebiteras ofta integrerade med räntan för eventuell finansiering. Typiskt setttillhandahåller också finansbolagen finansieringsformer med ett störrerisktagande än andra kreditinsfitut. Föreningenpekar på att fiertalet finansbolag refinansierar större delen av sinkreditgivning på den fria kreditmarknaden, på vilken utbjudes främstnäringslivets överskottslikviditet. Denna upplåning är av naturliga skälkortfristig. Nyupplåningsränlan på denna marknad växlar mycket snabbt, ibland fieragånger under . Denna ränta är inte knuten till diskontot,checkräkningskreditränlan eller någon annan viss storhet utan är en syntes avde olika ränleslag som förekommer på hela kreditmarknaden. Finansbolagenpåverkas således snabbt av förändringen i det allmänna ränteläget pä dennakreditmarknad, vilket medför att finansbolagen i sin tur måste kunna påverkasin "utlåningsränta". Därest sådan möjlighet ej föreligger kanfinansbolagen ej tillförsäkra sig elt erforderligt kalkylerat utfall ochupprätthälla det kapitalkrav som erfordras enligt lagen om finansbolag. Finansbolagenhöjer resp, sänker avlalsräntan när objektiva förutsättningar föreligger medhänsyn tagen till finansbolagets uppläningssitua-tion, som är olika fränfinansbolag lill finansbolag. Genom den konkurrens, som finns på marknadentotalt och dä även när krediireslriklioner råder, garanteras alt dessaändringar sker. Enligt föreningen informerar finansbolagen kunderna i god lidinnan en ändring genomförs. Därest finansbolagen ej skulle kunna ändraavtalsräntan efter de förutsättningar som gäller kan, menar föreningen, enoundviklig konsekvens bli att finansbolagen blir tvingade att säga uppkrediten för att kunna ändra räntan och därmed övergå från lidsbundna avtaltill löpande avtal. Föreningenhävdar att, eftersom de olika finansbolagens upplåningssituation skiftarberoende på långivare och då finansbolagens kreditgivning ej är knuten tilldiskontot, det inte är möjligt att på finansbolagen tillämpa motionärernasförslag att kreditränlan skall sänkas eller höjas efter diskontoändringar. Avkonkurrensskäl kan ett finansbolag för övrigt t, o m. avvakta en höjning avavtalsräntan. Finansbolagens uppläningssituation, deras relativt störrerisktagande samt pågående produktutvecklingsarbete motiverar enligt föreningenen stark flexibilitet vid prissättningen. Den fria och varierade räntan ärdärför en viktig regulator för kreditgivningen LU1983/84:6 26 och ett medel att skapa balans. Föreningen upplyser att finansbolagen försöker lösa den avmotionärerna väckta frågan på sådant sätt all kunderna erhåller information omde förutsättningar som gäller för ifrågavarande finansieringsform. Beträffandekonsument tillkommer den informationsskyldighet som föreligger enligtmarknadsföringslagen och konsumentkreditlagen. Därtill kommer avtalsvillkorslagensom möjliggör en övervakning av alt kreditvillkoren ej är oskäliga.Tillsynsmyndigheterna är här bankinspektionen, bl, a. för finansbolagen ochkonsumentverket för säljföretag som ej lyder under bankinspektionens tillsyn.Föreningen vill fill sist peka på att bankinspektionen kommer att upptadiskussioner med finansbolagen för en genomgång av de avtalsvillkor somtillämpas, /KO anför efter enredogörelse för gällande regler att både näringsidkare och konsumenter i storutsträckning är okunniga om reglerna. Detta förhållande har klart framgåttunder tillsynsarbetet som /KO bedriiver med stöd av lagen omoskäliga avtalsvillkor. För att komma lill rätta med de konsumenlproblem som ärförbundna med den bristande kunskapen om gällande regler tillskrev konsumentverketunder ell stort antal tryckerier och ombad dem att skicka in förtrycktaavtalsblankelter avsedda att användas i konsumenlsamman-hang. Övervägande delenav det material som kom verket till hända var fakturablanketter med uppgifterom debitering av dröjsmålsränta, vilka i stor utsträckning visade sig avvikafrån räntelagens bestämmelser till fakturamottagarens nackdel. uppger vidare att de konsumentproblem somgäller betalningsvillkor och har behandlats i pressen.Med anledning av artiklarna har fått etl myckel stort antalförfrågningar både från konsumenter och näringsidkare. Många konsumenter harskickat in fakturor innehållande betalningsvillkor, som både avviker fråndisposifiv rätt och saknar förankring i en föregående överenskommelse mellanparterna. Villkoren diskuteras således ofta ensidigt och i efterhand, dvs,efter det att ett avtal har ingåtts, av betalningsmottagaren. Med anledning avdetta har verket tillskrivit mer än 100 företag och informerat om, vilkaförutsättningarna är för att från räntelagen avvikande villkor för debiteringav dröjsmålsränta skall fä tillämpas. framhåller att det genominformationsinsatser av angivet slag visserligen är möjligt att i vissutsträckning klargöra för konsumenterna och näringsidkarna vilka regler somgäller. Effekten av sådana ansträngningar torde enligt verket emellertid varamycket begränsad. Dels nås bara en liten del av de berörda av informationen,dels är det svårt att LU1983/84:6 27 formulera klara och allmängiltiga regler för när ell avtalkan anses ha träffats mellan en näringsidkare och en konsument, som innebär enavvikelse från dispositiv rätt vad det gäller tidpunkten för betalning och fördebitering av dröjsmålsränta. anser all de regler som gäller ärkomplicerade och därför ofta svåra att förstå för dem som skall tillämpa dem ipraktiken. Från konsumentsynpunkt är det därför önskvärt all situationenförbättras. Frågan är dä hur detta lämpligen kan ske. Motionärernas förslagtorde enligt verket innebära, all för betalning av fakturor skall gälla somhuvudprincip, att konsumenten har på sig att betala det belopp somfakturan avser. Efter utgången av denna frist skall om betalning inte erlagts näringsidkaren ha rätt att debitera dröjsmålsränta. Har emellertid parternaträffat en överenskommelse om en kortare betalningsfrist än och stårdetta uppenbart klart för konsumenten skall den kortare betalningsfristengälla. tolkar motionärernas avsikt vara, att dröjsmålsränta isådana fall fär debileras redan från det betalningsfristen löpt till ända ochinte först fakturan avsändes. En sådan regel är enligtverket dock inte heller utan problem. Till att börja med konstaterar attförslaget endast tar sikte på de fall, då betalning skall ske mot faktura.Motionärerna tycks förutsätta att detta alltid innebär alt konsumenten medgesett visst anstånd med betalningen. Emellertid förekommer del att fakturautfärdas även i fall då en säljare förväntar sig betalning , t, ex,då en vara levereras i konsumentens bostad och betalning skall ske via posteller bank så snart leverans har skett. Och omvänt förekommer det förstås atten näringsidkare medger betalningsanständ utan all för den skull utfärda någonfaktura. Det sistnämnda exemplet visar också att motionärernas förslag inteomfattar alla tänkbara betalningssituationer, varför de svårigheter, somfillämpningen av nuvarande regler medför, i vissa fall skulle kvarstå.Förslaget torde därför enligt uppfattning knappast leda lillall regelsystemet för betalning förenklas. Däremot kunde förslaget innebära enförbättring för konsumenterna så till vida, att när ingen tidpunkt för betalninghar avtalats och näringsidkaren kräver betalning genom att översända enfaktura, konsumenten alllid har pä sig att betala sin skuld. Ommotionärernas förslag genomfördes ligger del dock, anser , närafill hands att förmoda, aU näringsidkarna skulle se till att avtalen medkonsumenter i större utsträckning än kom att innehålla villkor om attbetalning skall ske inom viss . Om förslaget i prakfiken skulleinnebära en förbättring för konsumenten är det därför knappast möjligt att taställning till utan att frågan belyses ytterligare. hänvisar vidare fill att mofionärernasförslag, som inte innebär att nu gällande dispositiva regler ersätts avtvingande bestämmelser, inte helt undanröjer del problem, som ligger isvårigheten att LU1983/84:6 28 bedöma, om en överenskommelse som åsidosätter dispositivrätt kan anses föreligga. Verket ansluter sig dock lill uppfattningen all denav mofionärerna föreslagna bevisregeln dvs, att konsumenten "bevisligenskall vara medveten om en kortare betalningstid" för att inte ha rätt lill30 dagars kreditfid skulle vara till fördel för konsumenterna genom attnäringsidkaren skall bevisa inte bara att avtal om tidpunkten för betalningträffals, ulan också alt konsumenten informerats tydligt om avtalels innebördpä denna punkt, 1 detta sammanhang bör enligt verket framhållas att dethittills inle förekommit att bortsett från fall då förskottsbetalning krävts ett betalningsvillkor bedömts som oskäligt enligt lagen om förbud motoskäliga avtalsvillkor med hänvisning till att betalningsfristen varit förkort. Verket har dock i förhandlingar med olika branschorganisationer omavtalsvillkor eftersträvat all konsumenter skall ges en betalningsfrist på 30dagar när betalning skall ske mot faktura. Ett villkor av denna innebörd ingårdärför i flera av de överenskommelser om avtalsvillkor som verket träffat mednäringslivet.