bet · G701JuU3 · 1983-12-31 00:00:00 — Därigenom hartillskapats förverkanderegler som torde till icke ringa del tillgodose detsyfte som ligger bakom det i motionen framlagda förslaget. Även RPS har avstyrkt bifall tillmotiönsyrkandet och därvid anfört följande. Det av motionären beskrivnatillvägagångssättet i där polisen beslagtar sprit- och ölkassar iungdomars besittning har laga stöd i 79 § LHD. I de allra flesta fall kanpolisen utgå från att någon har begått ett brott i och med att alkoholdrycköverlämnats till den som inte får köpa själv. Ett införande av ett förbud förungdomar att inneha alkohol av samma karaktär som innehavsförbudet beträffandenarkotika skulle föra alldeles för långt. Hovrätten över och Blekingeanser inte att det finns behov av en så vidsträckt förverkandebestämmelse somden motionären efterlyser. Enligt hovrättens mening ger redan gällande rättmöjlighet att förklara förverkade alkoholdrycker som påträffas hos den som kanantas vara för ung för att ha rätt att få sådana drycker utlämnade till sigeftersom det straffbelagda området omfattar inte bara olovlig försäljning (72 §och 76 §) - varmed .menas även byte - utan också annat olovligt anskaffande,gåva och lån av alkoholdrycker till ungdomar inräknat (74 § jämförd med 12 §). Hovrättenhar vidare anfört. Man måste emellertid ha klart försig att om åldersgränser (11 och 12 §§), till vilkastraffbestämmelserna i 74 och 76 §§ delvis anknyter, går ut på att den unge"kan antas inte ha fyllt" 18 eller . För den som gördetta, saknas det givetvis ofta anledning till ett dylikt antagande. I fråga omen sjuttonåring som anträffas med en kasse folköl eller en nittonåring som bärpå en systempåsé, kan det sålunda inte tas för givet att dryckerna varitföremål för brott.enligt LHD. I så fall kan inte heller förverkande ske. Föratt verkställa beslag fordras emellertid inte full bevisning om att förverkandekan ske, utan det räcker att föremål - i detta fall JuU1983/84:3 10 dryckerna-skäligen kan antas vara på grund av brottförverkade (27 kap. 1 § ). Kravet på bevisning för beslag ärsåledes ganska lågt. Hovrätten har slutligen gjort deninvändningen att det från principiell synpunkt förefaller mindre lämpligt attingripa med förverkande i fall där brott inte kan styrkas; därvid har hovrättenframhållit att inom såväl specialstraffrätten i övrigt som i BrB förverkandepraktiskt taget genomgående är knutet till att en straffbelagd gärning harbegåtts. Att på ett specialområde införa en förverkandereglering som i dettahänseende avviker från vad som annars gäller bör enligt hovrättens mening intekomma i fråga. Hovrätten för har i sitt remissyttrandeanfört att motionären inte synes avse att helt frikoppla förverkandepåföljdenfrån ett föregående brott utan att avsikten i stället torde vara att i fall,där alkoholhaltiga drycker anträffas hos yngre personer och man kan presumeraatt dryckerna varit föremål för brott, förverkande skulle få ske utan att mannärmare behöver utreda om brott verkligen har ägt rum. Hovrättenhar därefter utvecklat sin mening enligt följande. Denna ordning är enligt hovrättensmening inte invändningsfri. Den innebär nämligen att den som riskerar ettförverkande måste styrka att förutsättningar för ett sådant ingripande inteföreligger, således en omkastad bevisbörda mot vad som annars gäller vid talanom förverkande. Att detta är ägnat att väcka betänkligheter illustreras inteminst av vad som anförs i motionen om att någon domstolsprövning rörande detbeskrivna förfarandet i inte har förekommit på grund av rädsla hosdem från vilka beslag görs. Det kan inte uteslutas att härigenom kan uppstårisker för godtycke och ojämnhet i tillämpningen. Hovrätten avstyrker avanförda skäl motionen i denna del. har pekat på attförverkande av alkoholhaltiga drycker skall ske även hos den som är fri frånansvar enligt 78 § tredje stycket LHD, t. ex. hos en minderårig som köpt av enlangare eller anlitat ett ombud. har vidare anfört. Möjlighet att förverka drycker sompåträffas hos t. ex. ungdomar föreligger alltså om man kan presumera att devarit föremål för brott. Detta stadgande torde sålunda ha gett bl. a.Sundsvallspolisen ett direkt lagstöd för sitt handlande. - För att ytterligareförstärka möjligheterna till förverkande ändrades LHD på ytterligare enpunkt. Då kriminaliserades gåva och lån av alkoholdrycker till ungdomar (12 §).Förejdenna tidpunkt hävdade underåriga som påträffades med alkoholdrycker oftaatt de fått dem som gåva eller lån. Eftersom detta var förfaranden som inte varförbjudna i LHD kunde polisen alltså idessafall inte förverka dryckerna. Genomlagändring--en är det nu möjligt för polisen att beslagta och förverkaalkoholdrycker hos ungdomar även när det rör sig om gåva eller lån. -Sammantaget torde enligt menifigförverkandebestämmelserna i 79§ om bl. a. olovlig försäljnin_g och olovligt anskaffande och den kompletterandespecialbestämmelsen i 12 § om gåva och lån ge det lagstöd som krävs förförverkande i de aktuella fallen. Att alltid presumera att alkoholdrycker somungdomar innehar har varit föremål för brott och alltså kan förverkas tordeinte vara JuU1983/84:3 11 En underårig person har möjlighet att t. ex.transportera sådana drycker för sina föräldrars räkning från en plats till enannan. Om motionärernas önskemål om en undantagslös förverkanderegel skulletillgodoses skulle även dessa drycker förverkas. vill ocksåpeka på de svårigheter en sådan generell förverkanderegel skulle innebära närdet gäller hemtillverkade alkoholdrycker t. ex. hemtillverkat vin. Inga åldersgränsergäller för denna tillverkning. Förverkande skulle alltså inte kunna ske av allaalkoholdrycker hos en underårig även om motionärens önskemål skulle genomföras. har avstyrktbifall till motionsyrkandet och anfört att en förutsättning för förverkande ide avsedda fallen måste vara att den underårige hävdar att alkoholdrycken ärhans, såsom också är fallet vid det av motionären åberopade förfarandet iSundsvall. Förbundet, som framhåller att innehavet inte behöver ha föregåtts aven brottslig handling - även om så ofta torde ha skett - ifrågasätter denföreslagna regeln av principiella skäl; innehav av alkoholdrycker är ju intestraffbart i sig. Vidare anser förbundet att det kan befaras att innehavarenkommer att hävda att alkoholdrycken inte tillhör honom och att enförverkanderegel därigenom skulle kunna förlora mycket av värde. har i denna fråga sammainställning som redovisats i föregående avsnitt. Inom straffrätten finns regler omansvar inte bara för den som utfört gärningen utan också för den som främjatgärningen med råd eller dåd (medverkansansvar). Anstiftan aren form avmedverkan till brott. Anstiftan föreligger enligt 23 kap. 4 § BrB när någonförmått annan att utföra brottet. Härmed avses att anstiftaren lämnat avgörandepsykisk medverkan till brottet. Medhjälp till brott, som är en annanmedverkansform, kan vara såväl psykisk som fysisk. Enligt 78 § tredje stycket LHD förekommer medverkansansvarvid samtliga fullbordade brott enligt lagen med särskild brottsbenämning, dvs.olovlig försäljning av alkoholdrycker (72 §), olovligt anskaffande av alkoholdrycker(74 §), olovligt innehav av alkoholdrycker (75 §) och olovlig dryckeshantering(76 §). Vidare förekommer medverkansansvar vid försök till olovlig försäljningoch försök till olovligt anskaffande av alkoholdrycker. Det vanligaste slagetav medverkan vid brott mot alkohollagstiftningen torde vara att uppträda somköpare eller på annat sätt låta alkoholdrycker anskaffas åt sig. Såsom tidigareanförts undantas emellertid enligt 78 § tredje stycket sista meningen frånansvar den till vilken alkoholdrycken har sålts eller annars har anskaffats förpersonligt bruk. Iförordningen (1937:436) angående försäljning av rusdrycker, som JuU1983/84:3 12 ersattes av rusdrycksförsäljningslagen (1954:521), fannsen regel om frihet från delaktighetsansvar för den som olovligen köptrusdrycker eller eljest fått sådana anskaffade åt sig (7 kap. 15 §). Vidrusdrycksförsäljningslagens tillkomst uttalades (SOU 1952:54 s. 350) att detmåsfe anses synnerligen stötande att köparen inte skulle kunna straffas ens idet fall att han själv förmått den andre till den olovliga åtgärden. I rusdrycksförsäljningslagenintogs därför en bestämmelse om att den till vilken rusdrycker sålts ellereljest anskaffats var förfallen till ansvar för medverkan i form av anstiftan(89 § 2 mom.). En utläggning om innebörden av regeln om ansvar föranstiftan har gjorts i den av m. fl. utgivna kommentaren tillrusdrycksförsäljningslagen (Handel med drycker, 2 uppl. 1957, s. 183 f). I enlighet härmed bör t. ex. enberusad person, som förmått annan att köpa sprit åt sig i en systembutik, kunnadömas för anstiftan till olovligt tillhandagående. När det gäller försäljningfrån langare, torde man däremot - som påpekats av riksåklagarämbetet i yttrandeöver rusdrycksför-säljningsutrednings förslag - i regel inte böraräkna med att anstiftan föreligger enbart därför att det varit köparen somtagit kontakt med langaren och inte tvärtom. För langarens villighet att säljatorde det nämligen inte spela någon roll om han eller köparen tagit detomedelbara initiativet. Langaren är ju beredd att sälja till vem som helst. Rusdrycksförsäljningslagenreglerade handeln med rusdrycker, dvs. spritdrycker, vin och starköl. Handelnmed annat öl reglerades i ölförsälj-ningslagen (1961:159). Den innehöll ingabestämmelser om ansvar för medverkan, och analogisk tillämpning av BrB:smedverkansregler torde inte ha varit aktuell annat än vid fall av grovbrottslighet. Även annan medverkan till brott mot ölförsäljningslagen än attuppträda som köpare var alltså normalt straffri. Vid LHD:s tillkomst togs medverkansansvaret bort för deaktuella brotten såvitt gäller den till vilken alkoholdrycker har sålts ellerannars har anskaffats för personligt bruk. Departementschefen anförde därvid: F. n. gäller att den till vilkenalkoholdrycker olovligen försålts eller anskaffats kan straffas för anstiftan.Bestämmelsen har visat sig svårtillämp-lig. Jag föreslår att straffansvar ejskall förekomma för den till vilken alkoholdrycken olovligen försålts elleranskaffats (prop. 1976/77:108 s. 93). Vad departementschefen anfört föranleddeinte något uttalande från sida (SkU 1976/77:40, rskr 231). Sammanfattningsviskan sägas att jämfört med rusdrycksförsäljningslagen ochölförsäljningslagen innebär LHD:s reglering av medverkansansvaret att detstraffbelagda området både utvidgats och inskränkts. Utvidgning har skett bl.a. genom att medverkansansvar införts också vid brottet olovligdryckeshantering och genom att straffriheten för köpare och andra förvärva-rebegränsats till alkoholdrycker som anskaffats för personligt bruk. Inskränkningenåter består i att köpare och andra förvärvare kan -straffas föranstiftan av överiåtarens brott. JuU1983/84:3 13 Remissyttranden har avgetts avsamma remissinstanser som räknats upp i det föregående. Samtligaremissinstanser utom en är avvisande till förslaget. RÅ, som anfört att frågan huruvida anstiftan föreliggereller ej ofta torde innebära avsevärda bevissvårigheter för åklagaren, anserinte att det föreligger vägande skäl att frångå den gällande regleringen. RPS har avstyrkt bifall till motionen i den aktuella delenoch har därvid anfört följande. I rusdrycksförsäljningslagen 89 § 1mom. första stycket och 2 mom. var anstiftan till olovlig försäljning och olovligtanskaffande av rusdrycker kriminaliserad. Erfarenheterna visade emellertid attbestämmelserna var svårtillämpade. Tiden närmast före LHD:s tillkomst tordemycket få personer ha straffats för ifrågavarande anstiftan. Ett återinförandeav ett anstiftansbrott torde mot bakgrund av nämnda erfarenheter få en mycketringa effekt. Kampanjer mot langning är enligt RPS uppfattning en effektivaresatsning för att få bort benägenheten att hjälpa ungdomar att få tag ialkoholdrycker. Hovrätten över och Blekingeifrågasätter inte bedömningen att den tidigare regieringen varit svårtillämpad.Hovrätten anser vidare att anstiftansansvaret för köpare enligtrusdrycksförsäljningslagen var av ringa praktisk betydelse, varför ettåterinförande av detta ansvar vore en föga meningsfull åtgärd. Hovrättenbiträder därför inte förslaget. Däremot anser hovrätten att det kan finnasanledning att överväga om inte ett självständigt ansvar för den som köperlangarsprit bör utredas. Hovrätten för har erinrat om departementschefensyttrande i prop. 1976/77:108 (s. 93) om att den dittillsvarande bestämmelsen omanstiftan varit svår att tillämpa och har med avstyrkande av motionsyrkandetvidare anfört. Något närmare sägs dock inte om ivilket hänseende bestämmelsen visat sig vara svårtillämpad. Man kan emellertidpeka på svårigheterna att avgöra i vilka fall den, för vars räkningalkoholdrycker har anskaffats, verkligen har förmått annan, dvs. langaren tillbrott, och i vilka fall langaren mera av eget initiativ har begått brottet (sehärom militieombudsmannens ämbetsberättel-se 1965 s. 165 ff). Dessa svårigheter gör sig måhända inte gällande med sammastyrka vid olovligt anskaffande av alkoholdrycker som vid olovlig försäljningav sådana drycker. Eftersom motionen huvudsakligen behandlar langning som gerungdom tillgång till alkohol, torde det dock i främsta rummet vara i fråga omdet förstnämnda brottet som motionären vill se en kriminalisering av anstiftan.Såsom framgår av militieombudsmannens nyssnämnda beslut synes deTockså ha variti dessa fall som man tidigare ansåg anstiftan förehgga. Detta skulle innebäraatt en kriminalisering av anstiftan till langning -varmed torde få förståssåväl olovlig försäljning som olovligt anskaffande av alkoholdrycker - i förstahand leder till att handlingar som företas av ungdomar beläggs med straff.Detta anser hovrätten vara olyckligt av olika JuU1983/84:3 14 1 stället vill hovrätten förorda att ytterligaresatsningar görs på information, som riktas dels till ungdomar, dels tillpersoner som kan tänkas olovligen anskaffa alkoholdrycker åt ungdomar, och påkampanjer, som kan motivera ungdomar att avstå från bruk av alkoholdrycker.Vidare bör vid behov de polisiära åtgärderna mot langare och langningintensifieras, så som bl. a. har skett i . har i sittremissyttrande hävdat att en regel om ansvar för anstiftan skulle varasvårtillämpad om den återinfördes. Styrelsen, som avstyrkt bifall till förslaget,har vidare anfört. Vill man, vid olika former avolovlig överlåtelse av alkoholdrycker, kriminalisera köparen/mottagaren tordeenligt styrelsens mening ett stadgande om straff för anstiftan inte varaeffektivt. En generell regel att alla som köper av en person som gör sigskyldig till olovlig försäljning eller olovligt anskaffande skulle behövas föratt tillgodose motionärens önskemål. Den lagtekniska utformningen av en sådan regel kräverytterligare överväganden. Sammanfattningsvis anser styrelsen det vara en viktiguppgift att förhindra olovlig överlåtelse av alkoholdrycker, särskilt tillungdomar. De förslag till ändringar som förts fram i motionerna kan dock enligtstyrelsens mening inte bidra till att underlätta dessa strävanden. domareförbimd har anfört följande. Beivrandet av langning bygger i deflesta fall på uppgifter lämnade av köpare under polisutredningen och iåtskilliga fall i vittnesmål inför domstol. Köparnas benägenhet att avslöjalangaren skulle enligt domareförbundet säkerligen minska om de själva riskeraransvar för anstiftan. Med hänsyn härtill och till att den föreslagna utökningenav straffansvaret skulle splittra myndigheternas resurser avstyrkerdomareförbundet det framlagda förslaget. I fråga om Svenska kommimförbutidetsremissyttrande hänvisas till vad som anförts i det föregående. Utskottet behandlar i dettabetänkande två motioner som gäller tre skilda frågor om langning avalkoholdrycker, m. m. I motion 889 begärs att rättstillämpningen beträffandelangningsbrott kartläggs och att i förekommande fall förslag till skärptlagstiftning läggs fram. Det framhålls i motionen att den rådande straffrihetenför ringa fall av langning i praktiken leder till att ingripanden mot langninginte sker om den misstänkte bär med sig endast en liten flaska sprit. I motion 1755 förespråkas dels strängare förverkandereglervad gäller alkoholdrycker som innehas av ungdomar, dels införande avstraffansvar för anstiftan till langning. Motionären gör gällande att detskulle bli lättare att bekämpa langning till ungdomar om det införs enbestämmelse som medger JuU1983/84:3 15 att förverkande får ske utan att man behöver utreda ombrott verkligen har ägt rum. En kriminalisering av anstiftan till langningtorde enligt motionären vara väl förankrad i det allmänna rättsmedvetandet ochfå betydande allmänpreventiv effekt. Beträffande den lagstiftning som reglerar de frågor somtas upp i motionerna kan följande huvuddrag nämnas. I lagen (1977:293) om handel med drycker (LHD) finnsregler om bl. a. försäljning av alkoholdrycker. Därmed avses spritdrycker, vin,starköl och annat öl vars alkoholhalt överstiger 1,8 viktprocent. Det är förbjudet att sälja alkoholdrycker om rätt därtillinte föreligger enligt LHD (3 §). Vid detaljhandel med spritdrycker, vin ochstarköl får varor inte säljas till den som kan antas ej ha fyllt 20 år.Motsvarande gäller vid detaljhandel med öl och vid servering av alkoholdryckeri fråga om den som kan antas ej ha fyllt . Alkoholdrycker får heller intesäljas eller lämnas ut till den som är märkbart påverkad av alkohol eller annatberusningsmedel. Vidare skall utlämning av alkoholdrycker vägras om det finnssärskild anledning att anta att varan är avsedd att olovligen tillhandahållasnågon (11 §). Det är förbjudet att som ombud eller på därmed jämförligt sättskaffa alkoholdrycker till bl. a. den som inte har rätt att få sådana varorutlämnade till sig. Spritdrycker, vin eller starköl får heller inte överlämnassom gåva eller lån till den som kan antas inte ha fyllt . Detsamma gälleri fråga om öl beträffande den som kan antas inte ha fyllt . Från det nysssagda om gåvor eller lån är undantaget det fall att någon bjuder av enalkoholdryck för förtäring på stället (12 §). Brottet olovlig försäljning av alkoholdrycker begår densom uppsåtligen eller av oaktsamhet säljer alkoholdrycker utan tillstånd eller,om det inte behövs tillstånd, utan rätt enligt LHD, samt den som serverarspritdrycker, vin eller starköl som har anskaffats på annat sätt än genom köphos det statliga detaljhandelsbolaget. Straffet är böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, fängelse i högst (72 §). Brottet olovligt anskaffande av alkoholdrycker innebär attnågon i strid mot 12 § uppsåtligen eller av oaktsamhet skaffar alkoholdryckeråt annan. Straffet är detsamma som vid brott mot 72 § (74 §). Den som innehar alkoholdrycker i uppenbart syfte attolovligen sälja dem döms för olovligt innehav av alkoholdrycker till bötereller fängelse i högst (75 §). Brottet olovlig dryckeshantering innebär i sin huvudformatt någon uppsåtligen eller av oaktsamhet säljer eller lämnar ut alkoholdryckertill någon som kan antas inte ha uppnått föreskriven ålder eller sorn ärmärkbart påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel, eller vid partihandelunderlåter att förvissa sig om att köparen har rätt att återförsälja varan.Straffet är böter eller fängelse (76 §). fall av bl. a. olovlig försäljning av alkoholdryckerär straffritt. I fråga om försök till brottet gäller ansvarsreglerna i 23 kap.brottsbalken JuU1983/84:3 16 (BrB). Beträffande medverkansansvar tillämpas reglernadärom i 23 kap. 4 och 5 §§ BrB. Dock föreskrivs att den skall vara fri frånansvar till vilken alkoholdrycker har sålts eller annars har anskaffats förpersonligt bruk (78 §). I fråga om förverkande gäller enligt 79 § bl. a. attdrycker som har varit föremål för brott enligt LHD eller värdet av dryckernasamt utbyte av sådant brott skall förklaras förverkade om det inte är uppenbartobilligt. Förverkande av drycker får ske även hos den som enligt 78 § är frifrån ansvar för brottet, dvs. hos den person som köpt eller annars skaffatalkoholdrycker för personligt bruk. Missbruk av alkohol är ett av vårastörsta sociala problem. Alkoholens skadeverkningar träffar inte bara deenskilda missbrukarna och deras närstående; de berör också de flesta avsamhällets sektorer. Det finns ett starkt samband mellan alkoholberusning ochkriminalitet. Det är vidare utan tvivel så att en stor del av de samladesocial- och sjukvårdsresurserna tas i anspråk av alkoholmissbrukare och av personermed alkoholbetingade sjukdomar och skador. Härtill kommer att alkoholmissbrukär en viktig orsak till många typer av olyckshändelser, t. ex. i trafiken, ochtill betydande ekonomiska skador för samhället genom produktionsbortfall m. m. Utskottet vill inledningsvis framhålla att utskottet delarden grundläggande syn beträffande överträdelser av alkohollagstiftningen somkommer till uttryck i motionerna. Det är sålunda enligt utskottets mening enmycket angelägen uppgift att bekämpa den olovliga hanteringen avalkoholdrycker; särskilt gäller detta naturligtvis när det är ungdomen som ärutsatt. Utskottet instämmer därför i uppfattningen att det är viktigt att istörsta möjliga utsträckning förhindra langningsbrott och även i övrigt skapaen alkohollagstiftning som effektivt verkar i samma riktning. I sammanhanget finner utskottet anledning framhålla attLHD har skärpts i flera avseenden och att avgörande därvid har varitsynpunkter av sådant slag som ligger bakom de nu aktuella motionsyrkandena. Härkan som exempel nämnas att straffmaximum då höjdes för bl. a. olovligförsäljning av alkoholdrycker från fängelse i högst till fängelse ihögst samt för grovt brott från fängelse i högst till fängelse ihögst (72 §). I lagstiftningsärendet betonade chefen försocialdepartementet att syftet med höjningen av straffmaximum för normalbrottenvar att markera att man bör se med större allvar på brottsligheten; frånalkoholpolitisk synpunkt skulle det vara betänkligt om den uppfattningen skullebli rådande att olovlig alkoholhantering var ett bagatellartat brott. Honframhöll vidare att höjningen borde leda till, förutom en skärpt tillämpning idomstolarna, även JuU1983/84:3 17 en högre prioritet för dessa brott hos polis- ochåklagarmyndigheter (prop. 1980/81:179 s. 38). Nämnas bör vidare att i sammalagstiftningsärende en särskild straffsanktionerad regel infördes om förbud motatt som gåva eller lån överlåta alkoholdrycker till ungdomar, dock med undantagför att bjuda av en sådan dryck för förtäring på stället (12 §). Syftet medbestämmelsen var att förhindra att ungdomar, som inte själva får köpaalkoholdrycker, tillhandahålls sådana drycker som gåva eller lån. Chefen försocialdepartementet anförde dock att reglerna inte borde vara så långtgåendeatt de medför straffansvar för den som låter den unge smaka av en alkoholdryck,exempelvis en förälder som bjuder sitt underåriga barn aven alkoholdryck. Beträffande svårigheten att i lagtext avgränsa området för enstraffsanktionerad regel som förbjuder gåva eller lån men som gör det tillåtetatt bjuda av drycken uttalade departementschefen att gränsdragningssvårigheternai praktiken torde kunna undvikas genom att ringa brott blev straffria (prop. Vid riksdagsbehandlingen riktades inga erinringar häremot (SkU 1980/81:54,rskr 330). Utskottet övergår nu till att varför sig behandla de skilda motionsönskemålen. I motion 889 anför motionärerna attregeln om straffrihet för ringa langning i praktiken har lett till att man inteingriper mot den som bär med sig endast en liten flaska; enligt motionärernahar det utformats en praxis som inte tar hänsyn till om en enkel överlåtelseutgör ett led i en pågående illegal hantering av alkohol. I stället ser manenbart till det aktuella innehavet. Bestämmelsen om att ringa fall av bl. a. langning inteskall medföra straff infördes när rusdrycksförsäljningslagen (1954:521)kom till. Den överfördes till dess efterföljare, LHD.