bet · G701SoU1 · 1983-12-31 00:00:00 — Om detinte är direkt fråga om behov av hjälp och stöd för att klara en akut situationeller någons rehabilitering utan enbart gäller att förebygga att den enskildelängre fram kommer i en hjälpsituation finns det inte någon "rätt"till bistånd enligt 6 §. Den enskilde kan då klara sin försörjning och sinlivsföring i övrigt för dagen genom egna insatser. I sådana situationer kan detdock vara rimligt att ändå hjälpa människor. Det är nämligen enangelägenhet för att förebygga uppkomsten av socialamissförhållanden. Att socialnämnden är behörig att meddela hjälp och stöd äveni dessa situationer framgår av syftet med socialtjänstlagen som framför alltkommer till uttryck i 1, 3 och 5 §§. Möjligheterna att ge bistånd utöver vad som framgår av 6 §bör kunna användas i olika situationer. Det kan röra sig om behandlingsinsatserför personer som riskerar att glida in i ett alkoholberoende. Personer som ärinblandade i familjekonflikter kan behöva särskilt stöd för att inte längrefram råka i personliga svårigheter. De som tillhör etniska eller språkligaminoriteter kan behöva särskild uppmärksamhet för att på ett tillfredsställandesätt kunna klara sin situation . kan behöva ta upp endiskussion om planering av ekonomin när det gäller en person vars avbetalningsskulderkan komma att medföra en akut ekonomisk kris längre fram. Personer intagna ikriminalvårdsanstalt kan behöva hjälp och stöd för att klara den föreståendefrigivningen. Enligt socialtjänstlagen gällerbeträffande återbetalningsskyldigheten som huvudregel att socialnämnden intefår återkräva ekonomisk hjälp av den enskilde som denne erhållit som biståndenligt 6 § socialtjänstlagen, för så vitt inte bidraget lämnats som förskott påförmån eller ersättning eller till den som är indragen i arbetskonflikt (33 §första stycket). Om däremot ekonomisk hjälp lämnats i andra fall - alltså utanatt det är fråga om rätt till bistånd - får socialnämnden återkräva hjälpen omden getts under villkor om återbetalning (33 § andra stycket).Återbetalningsskyldigheten skall klargöras för den enskilde då hjälpen lämnas.Om den enskilde inte betalar godvilligt kan socialnämnden föra talan omersättning hos länsrätten (36 §). I motion 1982/83:573 av GullanLindblad (m) och () föreslås att hos regeringenhemställer att vistelsebegreppet blir SoU1983/84:1 11 föremål för vidare utredning och åtgärder i syfte aftundvika särskilt stor belastning på vissa kommuner, t. ex. turistorter (yrkande3). Motionärerna pekar bl. a. på att t. ex. typiska turistorter kommit attdrabbas hårt av höga socialhjälpskostnader och att det ofta rör sig om relativtsmå kommuner med ett lågt skatteunderlag. Vistelsebegreppet i socialtjänstlagenbör enligt motionärerna kompletteras med vissa skyldigheter för boendekommunenoch i tillämpliga delar staten. Gällande bestämmelser m. m. Enligt 3 § socialtjänstlagen harkommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stödoch den hjälp som de behöver. Detta ansvar innebär ingen inskränkning i detansvar som vilar på andra huvudmän. Det yttersta ansvaret innebär bl. a. attsocialnämnden skall svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd ochvård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöverdet (5 §). Den enskilde som vistas i kommunen har vidare rätt till bistånd försin försörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodosespå annat sätt. Den enskilde skall genom biståndet bl. a. tillförsäkras enskälig levnadsnivå (6 §). Socialtjänstlagen gör inte någon åtskillnad mellan dem somär bosatta inom kominunen och dem som utan att vara bosatta där vistas ikommunen (tillfällig vistelse). I regeringens proposition 1979/80:1 om socialtjänstenanförs beträffande kommunens ansvar bl. a. att det är vistelsekommunen somskall lämna den enskilde stöd och hjälp och att det således är den kommun därden enskilde befinner sig, när hjälpbehovet inträder, som har ansvaret för attden enskilde får den hjälp som han behöver men att detta inte bör leda till attvistelsekommunen skall vidta alla de åtgärder som kan behövas när den enskildeär bosatt i annan kommun (s. 523). I allmänna råd 1981:1 Rätten lill biståndsägs bl. a. följande (s. 17 och 18). Skyldigheten att meddela biståndhar nämnden på den ort där den enskilde vistas, alltså där han för tillfälletbefinner sig. Även om biståndsbehovet uppkommer under en rent tillfälligvistelse på en ort, blir det socialnämnden där som ansvarar för att denenskilde får det bistånd han behöver. Detta kan emellertid knappast innebäraatt en vistelsekommun i alla situationer är skyldig att överta allt ansvar förden biståndsberättigade. Vistelsekommunens ansvar måste i första hand uppfattas somett ansvar att sörja för dem som bor i eller har för avsikt att bo kvar ikommunen! Då den enskilde "råkar" befinna sig i kommunen isamband med en genomresa eller då han befinner sig där som turist eller påtillfälligt besök, kan kommunens ansvar rimligen inte vara lika omfattande somdå han är bosatt i kommunen under . Om hans försörjningoch livsföring i övrigt i sådana fall bäst tillgodoses genom att han reser hemfår vistelsekommunens ansvar anses begränsat till att ge bistånd till hemresa. Att enperson befinner sig på en ort där han inte är bosatt större delen av 1** 1983/84. SoU1983/84:1 12 året är emellertid inte skäl nog att begränsa biståndettill att omfatta enbart medel för hemresa. Om det uppstår behov av hjälp undervistelse i en annan kommun än där personen stadigvarande är bosatt, har denkommunen det fulla ansvaret för att tillgodose detta behov. Behov av hjälp kani och för sig ha funnits tidigare vid vistelser i andra kommuner ochtillgodosetts där. Det innebär emellertid inte att den kommun där han senarebefinner sig kan undandra sig ansvaret för att tillgodose samma behov om detuppkommer vid vistelse där. Den som t. ex. under semester bor på annan ort änhemorten skall därför inte utan vidare behöva finna sig i att åka tillbaka att få den sociala service han behöver. Om socialnämnden i en kommun har givit någon bistånd iform av placering i familjehem eller hem för vård eller boende i en annankommun, har placeringskommun kvar ansvaret för personen ifråga.Vistelsekommunen har dock ansvaret för att den enskilde får den hjälp och detstöd som inte hör samman med att bistånd ursprungligen meddelats i form av placeringi familjehem eller hem för vård eller boende. Vistelsekommunen har t. ex.ansvaret för sådana insatser som normalt tillkommer alla andra i kommunen.Först sedan det ursprungliga behovet är tillgodosett upphör ansvaret för densocialnämnd som fattat beslutet om placeringen. Om den enskilde då blir kvar ikommunen där hemmet ligger och om det därefter uppkommer behov av bistånd fårvistelsekommunen hela ansvaret för att dessa behov tillgodoses. I meddelandeblad nr 36/82 (nov.1982) ställt fill samtliga socialnämnder utvecklar närmare medhänvisning till vissa rättsfallsreferat vistelsebegreppets innebörd försocialtjänstens vidkotnmande. I meddelandet anförs bl. a. följande. Följande passus i socialtjänstpropositionensspecialmotiveringar till 3 § socialtjänstlagen har på många håll skapatoklarhet vid tillämpningen av vistelsebegreppet: "Detär vistelsekommunen som skall lämna den enskilde stöd och hjälp. Det är såledesden kommun där den enskilde befinner sig, när hjälpbehovet inträder, som haransvaret för att den enskilde får den hjälp som han behöver." Oklarheten synes bero på att man missförstått uttrycket"där den enskilde befinner sig, när hjälpbehovet inträder" och tolkatdet som om det avsåg där den enskilde befann sig när orsaken tillbiståndsbehovet uppstått. Detta är två helt olika saker. Denbakomliggande/funktionella orsaken till ett biståndsbehov kan vara enfunktionsnedsättning (skada, handikapp m. ), otillräckliga inkomster,missbruk m. m. Var- i vilken kommun eller i vilket land - orsaken uppståtteller biståndsbehovet tidigare förelegat är ovidkommande för rätten tillbistånd i en viss aktuell situation, t. ex. vid tillfällig vistelse i annankommun än där man är bosatt. Behovet av bistånd inträder, eller uppkommer, somföljd av den totala sociala situationen vid den för biståndet aktuellatidpunkten. Frågan om rätt'till bistånd skall alltså prövas utifrån sökandenssituation i den kommun där han (om än tillfälligt) vistas. 1 den för biståndet aktuellasociala situationen för den enskilde ingår hur långtidhan (tillfälligt) vistasi kommunen. Detta kan påverka/omte/t/öroch omfattningen av det bistånd kommunenär skyldig att ge. Det är det bistånd SoU1983/84:1 13 som behövs vistelsen varar som kommun kan haskyldighet att ge. Vad detta konkret innebär får avgöras från fall till falloch utifrån 6 §:s SoL stadgande att "den enskilde skall genom biståndettillförsäkras en skälig levnadsnivå". I meddelandeblad nr 20/83 (maj1983) ställt till samtliga socialnämnder aktualiserar frågan omsocialbidrag för turisters och vissa utlänningars (s. k. väntare ochgäststuderande) sjukvårdskostnader. I meddelandet anförs bl. a. följande. Med hänsyn till att den enskildehar rätt till bistånd av försörjning och livsföring iövrigt, om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt, bör rätt tillsocialbidrag enligt 6 § socialtjänstlagen finnas i vissa fall. När det gäller socialnämndens skyldighet att utgesocialbidrag till dem som vistas i kommunen måste hänsyn tas till vistelsensart. För turister och andra som befinner sig här på tillfälligt besök kankommunens ansvar rimligen inte vara lika omfattande som när det gäller dem sombor eller har för avsikt att bosätta sig i kommunen. kan därförinte anses vara skyldig att utge socialbidrag för sjukvårdskostnader förturister eller sådana som rest hit enbart för att få sjukvård i . De som väntar på beslut oin uppehållstillstånd - en väntansom kan ta och i enstaka fall - avser oftastatt bosätta sig i kommunen om ansökan om tillstånd beviljas. Det kan inte ansesrimligt att dessa personer ska belastas av en skuld ifall de får stanna iSverige. När det gäller "vantarna" bör den enskilde kunnaha rätt till socialbidrag till akut sjukvård i de fall han/hon krävs påvårdavgift och socialnämnden ej fått vårdkostnaderna avskrivna hos . När det gäller icke akut sjukvård ställer sig fråganannorlunda. Sjukvårdshuvudmannen är ej skyldig att ge sådan till dem som inteär bosatta inom landstingskommunen. Den enskilde bör dock kunna ha rätt tillsocialbidrag även för viss icke akut sjukvård. Vägledande vid bedömningen isådana fall om rätt till socialbidrag ska anses föreligga är socialbidragetstvå huvudsakliga uppgifter nämligen att vid behov trygga försörjning och vårdsamt lämna bidrag i förebyggande och rehabiliterande syfte. Vid prövningen avrätten till socialbidrag måste bedömningen göras vad det betyder för denenskilde att få vänta med att få vård med hänsyn till den tid det är frågan omoch att det icke akuta vårdbehovet kan övergå i ett akut behov av vård, omvårdbehovet inte blir tillgodosett. Ett exempel på vårdkostnader som kan rymmasunder rätten till socialbidrag enligt 6 § är vårdkostnader i samband med enabort. I 72 § socialtjänstlagen reglerasfrågan om öveiflytining av ärenden mellan kommuner. Ett ärende som avser vårdeller någon annan åtgärd beträffande en enskild person kan med stöd av dettalagrum flyttas över till en annan socialnämnd, om denna nämnd samtycker tilldet. 1 propositionen (Del A s. 523) uttalas bl. a. att vistelsekommunen börkunna flytta över ett ärende till hemkommunen, om den enskildes hjälpbehovlämpligen kan tillgodoses där men att en sådan överflyttning dock bara lärkomma i fråga när den enskilde har behov av insatser inomsocialtjänsten. Det sägs vidare i propositionen att man inte bör flytta överett ärende om tillfällig hjälp under SoU1983/84:1 14 t. ex. en resa. Det framhålls också särskilt, som förövrigt framgår redan av lagtexten, att den mottagande koinmunen skall samtyckatill överflyttning. Detta krav har motiverats med att man skall vara säker påatt behövliga åtgärder verkligen kommer till stånd i det enskilda fallet (s.524). I allmänna råd1981:1 Rätlen till bistånd anför beträffande överflyttning avärenden mellan kommuner bl. a. följande (s. 18). Om någon har behov av bistånd underen är det skäligt att ansvaret övertas av den kommun där hanstadigvarande är bosatt (hemortskommunen). Då kan ärendet enligt 72 § SoLflyttas över till socialnämnden i hemortskommunen om denna nämnd samtycker. Ombiståndsbehovet kommer att sträcka sig bör en personshemortskommun inte annat än i undantagsfall vägra att överta ett ärende sominitierats av socialnämnden i en kommun där den hjälpbehövande vistas. Omnågon däremot tänker bosätta sig på en ort bör socialnämnden på den orten hadet fulla ansvaret för vederbörande även om han ännu inte blivit kyrkobokförddär. Enligt den tidigaresocialhjälpslagen gällde att den kommun som gav obligatorisk socialhjälp tillnågon sotn var mantalsskriven i annan kommun hade rätt att krävamantalsskrivningskommunen på ersättning. Detta ger socialtjänstlagen intemöjlighet till. Huvudprincipen är att den koinmun som enligt socialtjänstlagenär skyldig att utge bistånd också skall stå för kostnaderna därför. Dettagäller även för det fall då bistånd ges vid tillfällig vistelse. Däremot resersocialtjänstlagen inte några hinder mot att kommuner sluter frivilligaöverenskommelser om koslnadsfördehungen avseende bistånd som utges vidtillfällig vistelse i annan kommun än där vederbörande är bosatt, t. ex. någonform av avtal mellan bosättningskommun och vistelsekommun. Sålunda har beslutat anta en rekommendationbeträffande vistelsekommuns kostnadsansvar för bistånd i form av färdtjänst(s. k. interkommunal färdtjänst). Genom beslutet rekommenderas kommunerna attanta vissa regler om kostnadsfördelning kommuner emellan för färdtjänstresor.Rekommendationen har behandlats av utskottet i betänkande SoU1982/83:23 (s. 16). Verkställighet av förvaltningsdomstols beslut i vissa fall 1 motion 1982/83:929 av LenaÖhrsvik (s) föreslås att hos regeringen begär förslag ombestämmelser om verkställighet äv beslut i förvaltningsdomstol. Motionärenframhåller bl, a. att det saknas bestämmelser som anger om ett beslut iförvaltningsdomstol skall verkställas eller ej. Detta har enligtmotionären medfört att förvaltningsdomstolarna inte alltid anger om omedelbarverkställighet skall ske, även oiu det är uppenbart att sådan borde ske.Rättsförhållandena för den enskilde blir därmed oklara. Detta kan enligt motionärenställa till besvärliga problem med vittgående SoU1983/84:1 15 konsekvenser för den enskilde i t. ex. vård- ochbiständsärenden. Det borde därför finnas anvisningar i lagtext så att domstolenmåste ta ställning till verkställigheten. Motionären föreslår därför attbestämmelser t. ex. kunde införas i LVM, LVU och socialtjänstlagen om attbeslut skall verkställas om inte domstolen förordnar annorlunda. Gällande bestämmeber m. m. Enligt lagen (1981:1243) om vård avmissbrukare i vissa fall (L ) kan den som till följd av fortgående missbrukav alkohol eller narkotika är i trängande behov av vård för att komma ifrånsitt missbruk i vissa fall beredas vård oberoende av eget samtycke (2 och 3§§). Det är länsrätten som på ansökan beslutar om beredande av vård med stöd avLVM (4 §). Av förvaltningspro-cesslagen (1971:291) (FPL) framgår att talan motlänsrättens beslut förs hos kammarrätten och att talan mot kammarrättens beslutförs hos regeringsrätten (33 §). Regeringsrättens prövning förutsätter dockatt regeringsrätten meddelat prövningstillstånd (35 §). föranstaltar om verkställighet av rättensbeslut om vård enligt LVM (6 §). skall på begäran lämnaerforderligt biträde (26 §). har befogenhet enligt LVM att i vissasärskilt brådskande fall själv besluta att omhänderta en missbrukareomedelbart (8 §). skall genast underställa länsrättenbeslutet om omhändertagande (9 §). Sedan ansökan om vård enligt LVMgjorts kan även rätten besluta om omhändertagande. Beslut om omhändertagande gäller (28§ första stycket). Det gäller både polismyndighetens beslut och eventuellabeslut av rätten. Andra beslut enligt LVM av rätten gäller omrätten har förordnat om det (28 § tredje stycket). Av detta följer att omrätten inte förordnat attett beslut om t. ex. vård skall gälla sågäller det först sedan beslutet vunnit laga kraft, dvs. sedan tiden föröverklagande gått ut. Den överrätt som prövar besvär kan enligt 28 § FPLförordna att ett överklagat beslut, som annars skulle lända till efterrättelseomedelbart, tills vidare inte får verkställas. Enligt lagen (1980:621) om särskilda bestämmelser om vårdav unga (LVU) skall vård beredas den som är om det kan antas attbehövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som harvårdnaden om honom och, när den unge har fyllt , av honom själv. Vårdenligt LVU kan även under särskilda förutsättningar beredas den som har fyllt18 är men inte (1§). Länsrätten beslutarom vård även med stöd av LVU (2 §), Påmotsvarande sätt som beslut angående vård enligt LVM förs talan mot länsrättensbeslut hos kammarrätten och mot kammarrättens beslut hos regeringsrätten. SoU1983/84:1 16 får besluta att densom är får omhändertas om det är sannolikt att den ungebehöver beredas vård med stöd av LVU och rättens beslut om vård inte kanavvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller tillatt den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärderhindras (6 §). Beslut om omhändertagande skall underställaslänsrätten inom från den dag beslutet fattades (7 §). Sedan ansökan omvård enligt LVU gjorts kan även rätten besluta om omhändertagande avden unge (6 §). Beslut om omhändertagande gäller ,vare sig det är socialnämnden eller rätten som fattat beslutet (21 § förstastycket). Andra beslut av socialnämnden gäller om inte nämndenförordnat något annat (21 § andra stycket). Beträffande rättens beslut gällersamma regler sorn enligt LVM, dvs. att de gäller om rätten förordnatom det men inte annars (21 § tredje stycket). Enligt socialtjänstlagen (1980:620) har den enskilde bl.a. rätt till bistånd av försörjning och livsföring i övrigt,om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt (6 §). Socialnäirtndens besluti fråga om bistånd överklagas hos länsrätten genom besvär (73 §). Påmotsvarande sätt som gäller beslut om vård enligt LVM och LVU förs talan motlänsrättens beslut angående bistånd hos kamiriarrätten och mot kammarrättensbeslut hos regeringsrätten (33 § FPL). Socialtjänstlagen saknar särskilda regler om huruvidalänsrätts beslut om rätt till bistånd enligt 6 § gäller och ommöjlighet för rätten att förordna om omedelbar verkställighet av rättensbeslut. Detta aktualiserar frågan om när en kommun är förpliktad att verkställaett av rätten fattat beslut om att bistånd skall utgå. Att kommunen frivilligtkan utge biståndet även om beslutet inte vunnit laga kraft får däremot ansessjälvklart. 1 den numera upphävda socialhjälpslagen fanns bestämmelser om attom de dåvarande besvärsinstanserna länsstyrelse och kammarrätt förordnat attsocialhjälp skulle meddelas detta skulle gälla oiuedelbart, även om heslutetöverklagades. I förarbetena till socialtjänstlagen finns inte något uttalande idenna fråga. Regeringsrätten har intagit den ståndpunkten i praxis attskyldighet inte inträder för socialnämnden att verkställa förpliktandedomstolsbeslut om att utge bistånd förrän beslutet vunnit laga kraft och därmedblivit definitivt (se bl. a. regeringsrättens beslut ,4375-1982). Talan kan enligt 73 § socialtjänstlagen föras även motvissa andra typer av beslut som fattas av socialnämnden, nämligen vissa beslutsom rör placering av underårig i annat enskilt hem (25, 27 och 28 §§) samteftergift av avgifter m. m. (37 §). Av beslutens karaktär följer att dessabeslut i princip alltid gäller , oberoende av särskilt förordnandedärom. Socialberedningen (S 1980:07) kommer enligt uppgift snartatt lägga fram ett lagförslag rörande verkställighet av biståndsbeslut. SoU1983/84:1 17 I motion 1982/83:1082 av förstevice talmannen m. fl. (m) hemställs att hosregeringen begär skyndsamt förslag till lag där kommunerna åläggs att prövaäven andra alternativ än med kommunalt huvudmannaskap när det gäller service,vård och omvårdnad i enlighet med vad anförts i motionen. a. primärkommunernas vård och service till äldre och handikappade. Även pådetta område är det viktigt för den enskilde att kunna välja mellan olikaalternativ. Motionärerna anför att koinmun bör åläggas på motsvarande sätt somi upphandlingsförordningen att alltid pröva om verksamheten kan bedrivasbättre och effektivare i samarbete med en eller av annan huvudman samt att enkomiriun inte bör ha rätt att gynna egen verksamhet om det visar sig att annankan tillhandahålla servicen eller vården bättre och billigare. En lagstiftningmotsvarande upphandlingsförordningen bör därför enligt motionärernas meningutarbetas som ålägger kommunerna att pröva även andra alternativ än medkommunalt huvudmannaskap när det gäller service, vård och olika former avomsorg. Detta bör även gälla landstingskommun. Pensionärer och handikappadeskulle därmed enligt motionärerna få bättre möjligheter att som fullmyndigamedborgare själva kunna välja sin livsstil. Allmänt om överlåtelse av kommunala angelägenheter Enligt 11 kap. 6 § tredje stycketregeringsformen (RF) kan förvaltningsuppgift överlämnas till bolag, förening,samfällighet, stiftelse eller enskild individ. Om förvaltningsuppgifteninnefattar myndighetsutövning krävs dock särskilt lagstöd. har i betänkandetKommunalföretaget (SOU 1982:13) behandlat frågan om överlåtelse av kommunalaangelägenheter och har föreslagit sådan ändring av kommunallagen (1977:179)att vården av vissa kommunala angelägenheter skall kunna överlämnas till s. k.kommunalföretag. 1 betänkandet anförs bl. a, följande (s. 63). En annan begränsning gäller på despecialreglerade områdena. Rättspraxis bekräftar att en koirimunalangelägenhet i princip inte får överlåtas till ett särskilt rättssubjekt, omdet i specialförfattning angivits att visst kommunalt organ skall handha denna. Samma kommunalrättsliga principer som styr den rentkommunala verksamheten såsom likställighetsprincipen styr också kommunersbefattning med sina privaträttsliga rättssubjekt. Kommunen får därför inteheller anlita t. ex. ett bolag för åtgärder som den inte själv får vidta. Kommunen får inte överlåta någon större beslutsfunktion,t, ex. hela beslutsrätten inoin socialvården eller rätten att fördela allakulturanslag, till ett privaträttsligt rättssubjekt. Det måste alltså varafråga om en begränsad angelägenhet. SoU1983/84:1 18 Frågan om kommuns anlitande avlokala och regionala kommunikationsföretag för färdtjänsten har behandlats avutskottet i betänkande SoU 1979/ 80:44 om . Utskottet uttalade,efter hörande, bl. a. följande (s. 90). De individinriktade insatserna inomsocialtjänsten bör således bedömas och handläggas med utgångspunkt ihelhetssynen och i ett samlat kommunalt ansvar gentemot den enskilde. Sådanaresurser som social hemhjälp och färdtjänst måste därför kunna disponeras avden nämnd som har detta samlade ansvar, nämligen socialnämnden eller iförekommande fall social distriktsnämnd. Även ett lokalt organ enligtlokalorganslagen kan ha sådana samlade funktioner. Beslutanderätten i fråga omden enskildes rätt fill individuella hjälpåtgärder bör således inte kunnaläggas på annat organ än som sagts. Däremot finns, somkonstitutionsutskottet framhållit, inget hinder mot att annat organ anlitas försjälva genomförandet av den serviceverksamhet som är i fråga. Socialnämndenmåste emellertid tillförsäkras avgörande beslutanderätt i fråga om resursernasanvändning i individuella ärenden. har dessutom även i dessa fallett allmänt ansvar för verksamheten och måste se till att ytterligare åtgärderkommer till stånd när detta följer av socialtjänstlagen. Frågan om färdtjänstens integreringmed den allmänna kollektivtrafiken har behandlats av utskottet även ibetänkande SoU 1982/83:23 s. 14-18.