bet · G701NU34 · 1983-12-31 00:00:00 — Men de behöver inte onödigtvis underblåsa den ochfrämja klippekonomin. Det kan inte vara förenligt med en sund kreditgivning ochmed det allmänhetens förtroende som banker och andra kreditinstitut måste haoch behålla. Vad jag här anfört innebär, liksom etikmeddelandet nr 46,inte något avrådande från att ge värdepapperskrediter ochskatteplaneringskrediter. Sådana krediter ingår som ett naturligt led ibankernas verksamhet. Krediterna kan bli förhållandevis stora, beroende påkredittagarens behov och inkomst- och förmögenhetsförhållanden. Vad jag anförtinnebär i stället en vädjan att iaktta sans och måtta. Någon eller någramiljoner bör räcka. Inför det tryck som mäktiga lånesökande utövar bör bankeroch andra kreditinstitut besinna sitt samhällsansvar. En sund kreditgivningskall vara sådan att den förtjänar statsmakternas och allmänhetens förtroende.Det gör den inte, om stora kredilresurser reserveras för alt tillgodose privatabehov hos en redan mycket gynnad grupp. Det får aldrig glömmas atl utlåningentill största delen sker med hjälp av medel som insättarna anförtrott banken. Åandra sidan har inspektionen ansett sig böra vara återhållsam med kritik, närden lar ställning till resultaten av den stora specialundersökningen avprivatkrediter som fanns vid utgången av . Etikmeddelandet kom juförst efteråt. Krediter har inte föranlett någon åtgärd. Även ifråga om större krediter kan godtagbar motivering finnas. Det kan tilläggas,att antalet stora privatkrediter mot förskottsränta eller med värdepapper somsäkerhet i bankernas egen portfölj visat sig vara litet. Mitt anförande har kretsat kringcentrala problem i bankernas verksamhel. De är som framgått ingalunda nya. Tvärtomhar samma problem en förmåga att återkomma , delvis med nyaaspekter men med samma kärna. Bankerna utgör, som jag har försökt påvisa, halvofficiellaorgan, som åtnjuter särskilt förtroende men också har däremot svarandesärskilda förpliktelser rnot samhället. Den diskussion som förts denna vinterfår inte undanskymma att bankerna i hög grad förtjänar allmänhetens förtroende.Som statsmakternas och allmänhetens företrädare i bankvärlden och med en insynsom är allmänheten förmenad är det bankinspektionens uppgift att i samverkanmed bankerna verka för att så förblir fallet. Jag hyser tillförsikt om att viskall lyckas därmed. NU1983/84:34 21 Underbilaga 2 tdl bilaga 1 Till Cheferna för samtliga Banketik, uttalande nr 46 angående stora lån tillprivatpersoner för skatteplaneringsändamål, m.m. I den s. k. Rainer-affären hade bankinspektionenatt ta ställning till ett antal stora krediter som beviljats fr. o. m. 1981 fören skatteplanering som i och för sig ansågs lillåtlig i den meningen, atlförutsättningar för ingripande enligt lagstiftningen mol skatteflykt inteansågs föreligga vare sig enligt den gällande lagstiftningen eller densträngare lagstiftning, som gäller ft.o.m. Inspektionen hade tidigare uttalat sig i närliggande ämnengenom etikmeddelandena nr 12 om kreditgivning i samband med överlåtelse avflerfamiljs- och affärsfastigheter samt nr 10 om aktielån till ledande befattningshavarei kundföretag. I sitt beslut i Rainer-affären erinrade inspektionen till enbörjan om dessa etikmeddelanden och anförde därvid följande. "Innan inspektionen går in på omständigheterna vidkrediterna till , får inspektionen erinra om att den i olika sammanhangvarnat bankerna för att stödja spekulativ verksamhet med krediter. Under årenslopp har inspektionen också uttalat kritik mot sådan kreditgivning både hosbanker och finansbolag. Varningarna och kritiken har avsett såvälaktiespekulationer som spekulationer i fastigheter. Motsvarande kritik harinte riktats mot fondkommissionsbolag, eftersom en av dessa bolagshuvuduppgifter, i motsats till bankerna och finansbolagen, är att gevärdepapperskrediler. Fondkommissionsbolagens begränsade resurser haremellertid i regel utgjort ett hinder mot mycket stora värdepapperskrediter påen hand. NU1983/84:34 22 Vad gäller fastigheter fårinspektionen hänvisa lill sitt etikmeddelande nr 12 av . Därivarnades bankerna från all medverka med lån vid spekulativa affärer medhyresfastigheter, hotell och andra affärsfastigheter. Varningen uttalades motbakgrund av de risker som sådan långivning visat sig kunna innebära för bankenmen också under hänvisning till etiska synpunkter. Etikmeddelandet avsåg ävenförmedlade krediter. I ett något tidigare utgivet etikmeddelande nr 10 av1976-04-29, som fogats vid remissen till styrelsen, har inspektionen behandlatfrågan om aktielån till ledande befattningshavare inom kundföretag och personermed central ställning i det ekonomiska livet över huvud laget. Inspektionenhade i sin tillsynsverksamhet observerat stora sådana krediter, ofta påmiljonbelopp. Inspektionen konstaterade att sådana lån hade ett mer ellermindre klart samband med låntagarens ställning. Bankerna var så gott som aldrigi den positionen atl de kunde tillgodose samtliga kreditönskemål. Vid denprioritering som måste ske framstod aktiekrediter, i vart fall till störrebelopp, såsom mindre angelägna såväl från bankens egen som från allmänsynpunkt. Inspektionen fann uppenbart, att privatpersoner utan särskildarelationer till betydelsefulla kundföretag inte skulle kunna komma i fråga föraktiekredit av den avsedda storleksordningen. Del samband som sålunda mer ellermindre uttalat förelåg med kredittagarens relationer till betydelsefullakundföretag gav krediterna en allvarlig innebörd. De framstod som personligaekonomiska förmåner från banken till beslutsfattare hos kundföretagen.Bankerna borde inle genom stora aktiekrediter till personer inom angivnakretsar dra på sig misstankar att obehöriga motiv spelade in vidkreditgivningen. Inspektionen har från sina undersökningar i banker ochfinansbolag det intrycket, att man i det stora hela har accepteratinspektionens synpunkter i det nu återgivna etikmeddelandet. Förekommandeavvikelser har påtalats och diskuterats med vederbörande. Så kommer att skeäven i fortsättningen". "Till en början skall behandlas det förhållandet, attRainers lån säkerställts - inom gällande belåningsvärden - medstatsobligationer och inle med aktier. Utan tvivel föreligger här en skillnad.Statsobligationernas kurser är stabilare än aktiekurserna. De kan dock undergåväsentliga förändringar vid ändringar av den långa räntan. Även andraränteförändringar kan inverka, liksom variationer i utbud etc. Men i övrigt föreligger starka likheter. Det rör sig iRainers fall om stora värdepapperskrediter, långt större än dem som på sin tidföranledde etikmeddelandet. Om egentlig spekulation synes det inte vara tal,oaktat de bakomliggande affärerna varit korta. I stället är det antagligt, attaffärerna utgjort ett led i en skatteplanering. En betydande skattepliktigrealisationsvinst på aktier 1981 neutraliserades genom avdrag för den räntasom erlades i samband med inköpet av statsobligationer. Motsvaranderänteinkomst vid obligationernas försäljning neutraliserades genomskuldräntor på de lån som upptogs för att finansisera köpet avpremieobligationer. Vinsterna på dessa var fria från inkomstskatt. Såvitt inspektionen kunnat finna ligger dennaskatteplanering inom ramen för vad som är tillåtligt. Att så är fallet utgöremellertid inte tillräcklig grund för banken att stödja dem genom lån av denstorleksordning varom här är fråga. Om man t. v. bortser från särskildaställning, kan det konstateras, att krediterna inte har något produktivt ändamål.De har gäll lill NU1983/84:34 23 en förmögen kapitalägare för inkomstbringandedispositioner som denne eljest inte hade kunnat utföra. För detta ändamål harbanken ställt till förfogande kreditresurser, som motsvarar hela kreditbehovetför ett ganska stort företag. Ändamålet framstår från allmän synpunkt och medtanke på bankens uppgifter som en näringslivets bank som mindre angeläget.Inspektionen vill i detta sammanhang ånyo understryka, att det rör sig omkrediter som är mångdubbelt större än de aktiekrediter som föranledde etikmeddelandet." Sedan inspektionen i fortsättningen närmare ingått påRainers ställning som chef för postverket och ledamot av bankens styrelse samtolika frågor rörande kredilärendenas handläggning, uttalade inspektionen -såvitt här är av intresse - sammanfattningsvis följande. "Krediter till en privatperson av den storlek och förde ändamål som här var i fråga, en skatteplanering som i och för sig synestillåtiig, bör inte förekomma. Ytteriigare kritik måste riktas mot sådankreditgivning till en person i ställning med hänsyn till att denne varföreträdare för postverket, en viktig avtalspartner till banken, och samtidigtledamot av bankens styrelse. Kritiken mildras något av att banken vid denaktuella tiden haft gott kreditutrymme och ökat sin utlåning även till andraprivatpersoner. Kvar står dock att banken genom kreditgivningen till Rainerenligt inspektionens mening gjort en allvarlig felbedömning." Inspektionen har, såsom torde ha framgått av det nu sagdaansett, att i stort sett samma etiska synpunkter gör sig gällande i fråga omstora obligationskrediter till privatpersoner för skatteplaneringsändamål somi fråga om stora aktiekrediter till privatpersoner för spekulationsändamåleller Uknande. Banker och finansbolag bör enligt inspektionens mening överhuvud taget visa återhållsamhet med stora värdepapperskrediter tillprivatpersoner, i den mån ändamålet är i huvudsak privatekonomiskt och inteavser att finansiera rörelse, fastighetsförvaltning, bostadsförvärv ellerjordbruk, och det inte heller är fråga om t. ex. att finansiera etlaktieförvärv för ledande befattningshavare i det egna företaget. I allsynnerhet gäller det sagda om låntagaren genom ledande ställning i kundföretageller inom det ekonomiska livet över huvud taget eller genom särskildanknytning tiU banken eller finansbolaget intar en ömtålig ställning. I den allmänna debatten har efterlysts gränser förstorleken av krediter i de fall där enligt inspektionens mening återhållsamhetbör visas. Sådana gränser är svåra att rekommendera med hänsyn till att varjefall måste bedömas utifrån sina individuella förutsättningar. Så mycket bördock kunna sägas att miljonkrediter normalt bör undvikas, dvs. om ej hänsyntill låntagarens inkomst- och förmögenhetsförhållanden eller andra särskildaskäl medför att krediten framstår såsom försvarlig även från allmän synpunkt.Också i fråga om krediter på lägre belopp bör en noggrann prövning ske avkreditens ändamål och övriga omständigheter. Givetvis får kreditgivning för häravsedda ändamål inte prioriteras framför krediter med produktiv inriktning. S. k. förmedlade krediter kan inte utan vidare jämställasmed krediter i egen portfölj, eftersom de inte tar bankens eller finansbolagetsegna resurser i anspråk. Även i fråga om sådana krediter måste emellertidihågkommas att de här diskuterade ändamålen - spekulation i värdepapper ellerfastigheter eller skatteplanering - framstår som mindre angelägna och attpåfallande slora krediter för sådana ändamål därför inte bör förekomma. Till det sagda kan fogas det självklara påpekandet, att omtillgängliga upplysningar gör det antagligt att ändamålet med en kredit ärskatteflykt i NU 1983/84:34 24 denmening som anges i lagen mot skatteflykt, institut under inspektionens tillsynöver huvud taget.inte bör bevilja krediten. Såsomframgår av det förut sagda, intar fondkommissionsbolagen i viss mån ensärställning då del gäller att bevilja privatpersoner värdepapperskrediter.Dessa bolag får ge krediter mot säkerhet i värdepapper för att stödjafondkommissionsrörelsen. Emellertid bör också de fondkommissionsbolag, vilkasresurser i och för sig är tillräckliga för stora krediter på en hand, medskäligt beaktande av det anförda visa återhållsamhet i fråga om stora kreditertill privatpersoner för spekulationsändamål eller skatteplanering. NU 1983/84:34 25 Genom remiss den 20 februari 1984har näringsutskottet anhållit att fullmäktige i avger yttrande övermotion 1983/84:692 om bankinspektionens kompetensområde m. m. I anledning häravvill fullmäktige' anföra följande. Som utgångspunkt för motionen åberopar motionärenbankinspektionens etikmeddelande nr 46 som behandlar stora lån tillprivatpersoner för skatteplaneringsändamål, m. m. De uttalanden sombankinspektionen gör i meddelandet angående bankers utlåning avseende beloppoch ändamål innebär enligt motionären att bankinspektionen överskrider sinbefogenhet och uttalar sig i frågor som faller inom riksbankensverksamhetsområde. Tillsynen över banker åvilar bankinspektionen i deavseenden som rör allmän banklagstiftning. svarar för efterlevnadenav de rent kreditpolitiska funktionerna hos bankerna. För bedömning av de tillsynsfrågor som faller inomriksbankens verksamhetsområde är det av vikt att känna till hur riksbankenstyr kreditinstitutens placeringar. Fullmäktige vill därför inledningsvis lämnaen redogörelse härför. De tillämpningsföreskrifter utfärdar i kraft avden kreditpolitiska lagstiftningen och de rekommendationer ger isyfte att eljest styra utvecklingen på kreditmarknaden tar väsentiigen sikte påaggregat, t. ex. en banks totala utlåning, elt försäkringsbolags prioriteradeplaceringar eller ett finansbolags totala utlåning. Vid exempelvisutlåningsreglering kan därtill ge allmänna anvisningar om hurulläningsutrymmet bör användas, t. ex. främst för finansiering av näringslivelsinvesteringar. Den kontroll utför av utlåningen gäller dessaaggregat - inte de enskilda lånen. Det kan tilläggas att även i fråga omränteregleringen denna har en allmän karaktär. För bankerna har tillämpats enregel om högsta medeltal för utlåningsräntorna och för försäkringsbolagen ettallmänt högsta tak. Någon annan kontroll av lånens räntevillkor görs inte. Omvid tillsyn framkommer omständigheter som bör komma till bankinspektionenskännedom, underrättar inspektionen härom. Omvänt gäller attbankinspektionen vid sin tillsynsverksamhet underrättar omiakttagelser som görs och som bör komma till kännedom. Med hänsyn till den komplexitet som utmärkerbankverksamhet och det faktum att verksamheten står under tillsyn av tvåmyndigheter, kan del inte uteslutas atl oklarhet i vissa fall uppstår om rätttillsynsmyndighet. Chefen för har uttalat atl sådanaoklarheter angående tillsynen skall lösas efter samråd mellan bankinspektionenoch (se prop. ' [I fullmäktiges beslut hardeltagit ordföranden samt , , ,, och .) NU 1983/84:34 26 1974:168,s. Samma gäller naturligtvis då ett ärende faller under bådamyndigheternas verksamhetsområde. och bankinspektionen har såledesett nära samarbete beträffande tillsynsverksamheten och någrakompetenskonflikter har inte uppstått. Det föreligger utifrån riksbankenssynpunkter därmed ej behov att precisera instruktionen för bankinspektionen. På fullmäktiges vägnar:G.E.