bet · G701KU30 · 1983-12-31 00:00:00 — I 5 § utlänningslagen stadgas att s. k.krigsvägrare inte utan särskilda skäl skall vägras rätt att vistas i . I6§ stadgas om motsvarande skydd för den som inte är flykting men som ändå pågrund av de poUtiska förhållandena i sitt hemland inte vill återvända dit ochsom kan åberopa tungt vägande omständigheter till stöd härför. Fall enligt 6 §har ibland ~ felaktigt - kallats B-flyktingar, trots att det av lagtextenframgår att det inte är fråga om flyktingar. Assyrier och syrianer som kom till 1976-juni 1982bedömdes samtliga vara 6§-faU. I hittillsvarande praxis har även andrautlänningar än sådana med skäl enligt 3, 5 eller 6 § beviljats tillstånd attstanna här på grund av politisk-humanitära skäl. Grunden för detta har varitett uttalande riktlinjer att tillstånd kan beviljas andrahjälpbehövande än asylfall när "synnerliga skäl" föreligger. Detlagtekniska stödet härför finns i utlännings förordningen. I dess 33 § (4 p. )görs sålunda undantag från den allmänna skyldigheten att ha uppehållstillståndvid inresan för utlänning som kan åberopa skäl av synnerlig vikt. Praxis harvarit mycket restriktiv. Exempel på sådana fall är människor som flytt undankrig och inbördeskrig på och i . Någon enstaka gång i praxis harfillstånd beviljats även för människor utan anknytning eller tillräcklig sådanhit som på grund av sin personliga situation och de allmänna poUtiska,ekonomiska eller sociala förhållandena i hemlandet skulle hamna i ett mycketutsatt läge vid en återkomst. Det har sålunda varit fråga om renodlathumanitära fall. EnUgt 3 § utlänningslagen skall en flykfing som behöverskydd inte vägras asyl i . Den praxis som har utvecklats vidtillämpningen av 3 § innebär, att en asylsökande som kan skickas fillbaka tillett tredje land, där han är skyddad mot förföljelse eller mot att skickasvidare till ett land där han riskerar politisk förföljelse, inte får asyl här.Detta är vad som brukar kallas KU1983/84:30 327 principen om första asylland, dvs. att asyl bör sökasgenast eller efter det att flyktingen lämnat sitt hemland och att detbör ske i det första land flyktingen kommer till. har eftersamråd med i en cirkulärskrivelse den 22 december 1982meddelat allmänna råd fill polismyndigheterna (som är första instans iavvisningsärenden). Dessa allmänna råd innebär en viss uppmjukning av dentidigare mycket strängt iakttagna principen om första asylland. I cirkuläretframhålls att huvudregeln alltjämt är att principen om första asylland skalltillämpas. 1 cirkuläret framhålls vidare: Undantag från huvudregeln bör görasom den asylsökande på grund av trafiktekniska skäl som han själv inte råderöver eller akut sjukdom under resan tvingas avbryta resan från hemlandet tillSverige. Några dygns i ett annat land under sådana omständigheter får inte påverkautlänningens rätt att i få sin sak prövad enligt utiänningslagensbestämmelser. Undantag bör också göras då utlänningen i fråga har starkanknytning till men inte till det land till vilket avvisning är möjlig. Sådananknytning till kan utgöras av nära släktingar - normalt minst föräldrar eller syskon - som är accepterade som invandrare här. Anknytningen hit kan också utgöras av lång tidigare vistelse i - som regel med vederbörliga tillstånd, t. ex. som gäststuderande - vilken inte får liggaalltför långt tillbaka i tiden.-- Undantagsreglerna skall dock inte tillämpas om personen ifråga vistats mer än i det land, till vilket avvisning kan ske,eller om personen tidigare avlägsnats från , t. ex. på grund av brotteller underkända politiska eller anknytningsskäl. Det kan också i vissasituationer av starkt invandringstryck från visst land särskilt beslutas attundantagsreglerna inte skall tillämpas. -1 dessa fall blir alltså huvudregelntillämplig, vilket innebär att personens politiska skäl får prövas av detförsta asyllandet eller att han får ansöka om fillstånd i enligtreglerna om uppehållstillstånd före inresan. Det kan noteras attinvandrarverkets allmänna råd ibland fått en mycket snäv tolkning. Sålunda hardet i regel (även efter invandrarverkets cirkulärskrivelse) inte varit möjligtför en asylsökande som kommit hit med tåg via andra länder direkt frånflyktlandet att få asylfrågan prövad här. Därmed har i praktiken åtskillnadgjorts mellan personer som kommer hit med flyg och de som kommer hit med andrafärdmedel. I den framlagda propositionen 1983/84:144 med förslag tilländringar i utiänningslagen har föredragande statsrådet mot denna bakgrundföreslagit en uppmjukning av principen om första asylland. Ett särskilt problem vid tillämpningen av principen omförsta asylland gäller utlänningar som har skäl enligt 6§ utlänningslagen. Deflesta länder har inget lagstadgat skydd för andra än konventionsflyktingaräven om de flesta länderna i medger att även andra medflyktingliknande skäl beviljas tiUstånd. Det finns dock inget enhetligtmönster. I regel är det därför svårt att avgöra om den som åberopar skäl enligt6 § kommer att vara skyddad i tredje land mot t. ex. vidaresändande. Följdenhar blivit att den KU1983/84:30 328 som åberopar skäl enligt 3 § utlänningslagen regelmässigtsänds fillbaka till tredje land, där det är praktiskt möjligt, medan den somhar skäl enligt 6 § får stanna i även om det varit praktiskt möjligtatt återsända till ett tredje land. Principen om första asylland får sin största praktiskabetydelse i ärenden om direktavvisning vid gränsen.' Avvisning beslutas avpolismyndighet. Om en utlänning i ett avvisningsärende åberopar skäl enligt 3eller 5 § utlänningslagen (5§ avser s.k. krigsvägrare) får emellertid intepolismyndigheten meddela beslut om avvisning, utan ärendet skall i ställetöverlämnas till invandrarverket för avgörande. får dockbesluta om avvisning om de åberopade skälen är "uppenbart oriktiga"(33 § utlänningslagen). Om utlänningen åberopar skäl enligt 6 § skall ärendetockså normalt överlämnas till invandrarverket. får dock enligt34 § utlänningslagen besluta om avvisning, om de åberopade skälen "kanlämnas utan avseende". Av förarbetena till utlänningslagen framgår attnågon saklig skillnad inte avses mellan uttrycken "uppenbart oriktig"och "lämnas utan avseende". I praxis har dock "lämnas utanavseende" fått en något annan och vidare innebörd. Om polisen beslutar omavvisning, skall awisningsbeslutet skyndsamt anmälas till invandrarverket, somi sin tur skall ta ställning till om verket skall överta ärendeteller inte. har en särskild jourberedskap för sådana ärenden.Invandrarverket skall överta ärendet, om man inte delar polisens bedömning attskälen är uppenbart oriktiga eller kan lämnas utan avseende. När verket harbeslutat att inte överta ärendet, skall beslutet verkställas, dvs.avvisningen skall verkställas. beslut att inte överta ärendet kan inteöverklagas. Däremot kan poUsmyndighetens avvisningsbeslut, som ju blir följdenav att invandrarverket inte övertar ärendet, överklagas, i första hand tillinvandrarverket och sedan till regeringen. Även vissa andra beslut kanförekomma i samband med ett avvisningsärende. Sålunda kan invandrarverket - istället för att besluta att överta ett anmälningsärende eller besluta att inteöverta ett sådant ärende - överlämna anmälningsärendet till regeringen förprövning. kan även till regeringen överlämna andra ärenden föravgörande. I samband med att ett avvisningsbeslut skall verkställas förekommerdet att utlänningen yrkar inhibition, dvs. anstånd med verkställigheten. Detförekommer också att den verkställande myndigheten -polismyndigheten- kan bevilja anstånd i avvaktan på visst avgörande från invandrarverket. beslutar att inte medge inhibition, är detta beslut emellertidinte möjligt att överklaga till regeringen (68 § utlänningslagen).Handläggningen av regeringsärenden av nu nämnda typ ' Avvisning skall i princip ske när en utlänning kommertill eller inom från ankomsten. Avvisning frå aldrig skesenare än från ankomsten (31 § utlänningslagen). En utlänning sominte längre kan avvisas kan i stället avlägsnas härifrån genom utvisning. KU1983/84:30 329 går i princip till på samma sätt som redovists ovan underavsnittet om utvisning på grund av brott. Den s. k. första a.syllandsprincipens tillämpning i frågaom vissa iranska medborgare Först började iranskamedborgare i något större antal åberopa politiska/religiösa skäl för att fåstanna i . beviljades tillstånd för vistelse här främst förgäststuderande från . Antalet gäststuderande minskade emellertid kraftigtunder och 1982. ökade antalet asylsökande från . Bland deasylsökande har funnits många kristna armenier men även kurder och iranier somarbetat för politiskt oppositionella organisationer har förekommit. I december1981 anförde invandrarverket i ett meddelande till polismyndigheterna, attverket ansåg att läget i gav anledning till en mycket generös bedömning avde skäl som iranska medborgare åberopade mot att återvända till hemlandet. Deflesta som har åberopat poUtiska eller religiösa skäl har fått stanna här medstöd av 3, 5 eller 6§ utlänningslagen. började tillströmningen aviranier från , vilka åberopade politiska skäl gentemot hemlandetoch/eller risk att inkallas till krigstjänstgöring att öka i antal. Mot denbakgrunden begärde invandrarverket information från ambassaden i föratt få besked om risken för iranska flyktingar i att bli skickadetillbaka till . Enhgt de inhämtade uppgifterna riskerade iranska flyktingari inte att skickas tillbaka tiU . Dessa uppgifter bekräftades ocksåbl. a. vid kontakter med FN:s flyktingkommissarie. har visserligen baraanslutit sig till i fråga om europeiska medborgare, menenligt invandrarverkets bedömningar har iranier som kommit till Turkietåtnjutit ett faktiskt skydd mot återsändande därifrån. ficksedermera besked om att ett 50-tal iranier faktiskt skickatstillbaka till från . beslöt därförinvandrarverket att inte längre avvisa iranska medborgare till . I samband med att en större grupp iranier (antalet kom såsmåningom att uppgå till mellan 200 och 300 personer) i början av januari 1984kom till på förfalskade resehandlingar aktualiserades på nytt frågan omtillämpningen av principen om första asylland beträffande asylsökande iraniersom kommer hit via . Detta föranledde statssekreteraren iarbetsmarknadsdepartementet att resatill för kontakter med FN:s flyktingkommissarie. Därvid erhölls sådanauppgifter att iranier på nytt anses trygga i . Det har - efter vissaregeringsavgöranden (se fall nr 12 och 13 nedan) - blivit möjligt att på nyttmed tillämpning av principen av första asylland avvisa iranska asylsökandetill . Konstitutionsutskottethar granskat regeringens handläggning av vissa KU1983/84:30 330 ärenden, där tillämpningen av principen om första asyllandbeträffande iranier som kommit till via kommit i fråga. M., iransk medborgare och född1956, kom till med flyg från . M., som hadeförfalskade resehandlingar, åberopade att han var kurd och att han riskeradepolitisk förföljelse som skäl för att få stanna i . Det kan antecknasatt M., efter vad han själv uppgav var handikappad efter en skottskada i benet. beslutade med tillämpning av principen omförsta asylland att avvisa M. till . M. hade vid olikaförhör lämnat uppgifter att han vistats i antingen eller upptill . Polisen anmälde awisningsbeslutet tillinvandrarverket, som , , övertog ärendet. Efter ytterUgareutredning överlämnade invandrarverket ärendet till regeringensavgörande. Verket anförde därvid att M. inte i riskerade att sändasvidare till . Verket förordade att regeringen skulle avslå M:s ansökan attfå stanna här och att verkställighet av avvisningen skulle ske till . Den 30juni 1983 fattade regeringen bl. a. följande beslut: M. är i förhållande till hemlandetatt anse som flykting enUgt 3§ utlänningslagen. Han skall därför inte avvisastill . Med hänsyn till den tid som förflutit sedan M. ankom tillriket och till omständigheterna i övrigt i ärendet skall M. inte heller avvisastill . Regeringen bifaller ansökningen om uppehålls- ocharbetstillstånd samt uppdrar åt invandrarverket att utfärda erforderligatillstånd. Z., medborgare i och hennesfyra barn födda åren 1972, 1973, 1977 och 1978 anlände med flygtiU från . Hon uppgav att hennes man var kurd och att han varitaktiv för kurdernas sak och suttit fängslad för detta när han tre månadertidigare lämnade . Z. uppgav att hon bl. a. på grund av sjukdom kommit attstanna ca i , i beslutade attkvinnan och barnen, med hänsyn tiU att det förelåg risk att de annars skullehålla sig undan, skulle tas i förvar. , , beslötpoUsmyndigheten att Z. och hennes barn skulle avvisas. Enligt beslutet ansågpoUsmyndigheten det uppenbart att Z. i , dit avvisningen skulle ske,inte löpte risk att sändas vidare till . Beslutet anmäldes tillinvandrarverket som dock inte övertog ärendet. Z. besvärade sig över avvisningen till invandrarverket ochbegärde inhibition av beslutet på humanitära grunder. beslötden att inte ställa in verkställigheten. Z. och barnen skullealltjämt hållas i förvar. Z. begärde inhibition på nytt, på KU1983/84:30 331 avslog den 8 juni 1983även denna begäran. Den 14juU 1983 avslog invandrarverket Z:s besvär över avvisningenden . Även hennes ansökan om uppehålls- och arbetstillstånd lämnades utanbifall. Z. överklagade invandrarverkets beslut till regeringen.Besvären inkom till . återvände Z. och hennes barntill med flyg från . , , beslutadepolismyndigheten om nytt förvar. Z. åberopade humanitära ochmänskliga skäl för att få stanna här. beslöt senare underdagen att Z. och hennes barn skulle avvisas. Liksom tidigare ansågpolismyndigheten att det var uppenbart att Z. i inte riskerade att blisänd vidare till . Awisningsbeslutet anmäldes till invandrarverket som (alltjämt ) meddelade att verket inte övertogärendet. Den dag som hade bestämts för verkstälUghet, den 14augusti 1983, försvann Z:s äldsta dotter från iKnivsta, där familjen placerats i förvar. inkom besvär överpolismyndighetens andra avvisningsbeslut till invandrarverket ävensom ettanhållande om inhibition. beslöt jourhavande polischef attverkstälUgheten skulle anstå med hänvisning till dotterns försvinnande. Senarepå dagen, , beslöt polismyndigheten att verkställighet skulle skebeträffande Z. och de övriga tre barnen. inkom besvär över den andra avvisningentill invandrarverket. Därvid yrkade Z. även inhibition av verkställigheten"i avvaktan på regeringens beslut i besvärsärende över SIV:s beslut1983-07-14" m. m. i avvaktan på regeringens prövning av den förstaavvisningen). beslöt samma dags förmiddag att inte bifallainhibitionsyrkandet. fick invandrarverketkännedom om att den äldsta dottern försvunnit. Detta faktum ävensom en förnyadansökan om inhibition per telex föranledde inget annorlundabeslut från invandrarverkets sida. Dagen innan, , inkom en ny besvärsskrivelsefrån Z. till . Besvären gällde invandrarverketsvägran att ge anstånd med den andra verkställigheten. Enligt uppgifter fråndepartementets handläggare var detta första gången som man på departementetfick veta att Z. kommit till igen. Departementet beställde enligt sammakälla omgående handlingarna från invandrarverket som sände över vissa handUngarper telefax. Resten av handlingarna fanns hos JO, som vid den tidpunktenhandlade ett klagomål över invandrarverkets handläggning av den första avvisningen. föredrogs ärendet en förstagång på grundval av det telefaxade materialet för invandrarministern . Påföljande morgon, , hämtade ett bud fråndepartementet KU1983/84:30 332 handlingarna hos JO. beslutadeinvandrarministern att ärendet skulle tas upp vid regeringssammanträdet tvådagar . Återigen , , verkställdes den andraavvisningen. Den äldsta dottern till Z. hade då ännu inte kommit till rätta. I ett beslut anförde regeringenföljande. (Ärendet avsåg Z:s besvär över invandrarverkets beslut den 14 juli1983 att inte ändra polisens första avvisningsbeslut.) Z. får anses ha anfört sådanaomständigheter av humanitär art att sådana skäl av synnerlig vikt som avses i33 § första stycket 4. utlänningsförordningen (1980:377, omtryckt 1982:1112)har förelegat i awisningsärendet. Hon och hennes barn borde därför inte haawisats. Regeringen upphäver awisningsbeslutet. I ett annat regeringsavgörandesamma dag beslöt regeringen att inte ta upp besvären över invandrarverketsbeslut från att inte medge anstånd med verkställigheten avpolisens andra avvisning. Som skäl för att avvisa dessa besvär anfördes iregeringsbeslutet att invandrarverkets vägran att ge anstånd inte fåröverklagas. Som en följd av regeringsbeslutet att upphäva den förstaavvisningen beviljade invandrarverket Z. och hennes barn inresevise-ringsamt uppehålls- och arbetstillstånd . Den 17september 1983 biföllinvandrarverket "med hänsyn till omständigheterna" Z:s besvär överden andra avvisningen. I sistnämnda beslut antecknades dock att grund förelegatenligt utiänningslagen att avvisa Z. och hennes barn. handläggning av ärendet har granskats avJO som i beslut bl. a. funnit vissa betänkligheter i attutlänningar i enlighet med principen om första asylland återsänds till etttredje land där vederbörande inte är formellt skyddad från vidaresändande utanendast får ett visst faktiskt skydd. har för JO uppgivit attdet inte förelåg något klart besked att regeringen inom kortavsåg att ta ställning till det första awisningsbeslutet. JO har inte funnitanledning att ifrågasätta den uppgiften. JO har vidare funnit att det saknasanledning att anta att invandrarverket i så fall inte skulle ha vidtagit densjälvklara åtgärden att kontrollera med departementet hur besvärsärendet lågtill. N., iransk medborgare och född1943, kom till med flyg från , där hanvistats nästan en månad. beslutade att avvisaN. I beslutet angavs att N. i är skyddad mot att sändasvidare till land där han riskerar politisk förföljelse. anmäldesbeslutet för invandrarverket som med eget yttrandeöverlämnade ärendet till regeringens avgörande. Verket anförde bl. a. följande: Vad N. anfört mot att återsändas till utgör enligtverkets bedömning KU1983/84:30 333 sådana skäl som avses i 3§ utiänningslagen. har tidigare bedömt att iranska medborgaresom vistas i inte riskerar att mot sin vilja återsändas till . Motbakgrund av den information som fanns tillgänglig för verket var det såledesklart att de iranska medborgare som lämnat gränsområdet till inte löptenågon risk att skickas tillbaka till . fick invandrarverket besked om att ettsextiotal iranska medborgare återsänts till . beslöt därförden att tills vidare - i awaktan på ytteriigare information -inte avvisa iranska medborgare till . Det har senare framkommit att detrört sig om personer som vistades i gränsområdet till . Vidare har dethävdats att åtgärden inte stod i överensstämmelse med politik ochdärför bör ses som en engångsföreteelse. Med stöd av nu föreliggande uppgifter anser siginvandrarverket kunna återgå till sin tidigare bedömning att iranska medborgarei inte längre löper någon risk att återsändas till . Dennabedömning överstämmer med vad som anförts från UNHCR'. Till bilden höremellertid att många av de iranska flyktingarna i befinner sig i svåraekonomiska och sociala omständigheter. Mänga känner sig troligen utsatta sålänge de befinner sig i hemlandets närhet. överlämnar enligt 69 § utlänningslagenanmälningsärendet beträffande N. till regeringens avgörande. Verket motsättersig inte att regeringen beslutar att inte överta det av polismyndighetenanmälda awisningsbeslutet. Isammanhanget erinrar verket om vad invandrarpolitiska kommittén (IPOK)uttalat---- nämligen "att det vid den summariska prövning som polisenhar att göra i ett ärende rörande direktavvisning i regel inte är praktisktmöjligt att göra åtskillnad mellan dem som har skäl enligt 3 § och dem som harskäl enligt 6§ utlänningslagen. Den prakfiska svårigheten" ----- "fårsärskild betydelse när det är fråga om ett beslut som skall verkställastill tredje land". I samband med remissbehandlingen av IPOK:s betänkandeInvandringspolitiken (SOU 1983:29) har prövningsförfarandet ochöverlämnandereglerna vid en avvisningssituation berörts. Erinran har gjorts omuttalandena i propositionen till nuvarande utlänningslag (prop. 1979/80:96 s.51) och i arbetsmarknadsutskottets betänkanden (AU 1979/80:30 s. 18 och1982/83:3 s. 48). Av uttalandena framgår att när avvisning övervägs till tredjeland varje risk för vidaresändning därifrån till hemlandet måste framstå somutesluten. Likaså måste även varje risk för politisk förföljelse i det tredjelandet kunna uteslutas. Av motiven till överlämnandebestämmelserna, 33 och 34§§ utlänningslagen, framgår vidare att ett påstående om risk för förföljelse idet land dit utlänningen skall sändas, skall föranleda överlämnande av ärendeti praktiskt taget alla fall. Varje påstående om någon omständighet som skallkunna utgöra förföljelse skall alltså leda till överlämnande enligt nämndaparagrafer. Det kan erinras om att lagrådet vid behandlingen av begreppen"uppenbart oriktigt" och "lämnas utan avseende"exemplifierade den situationen att överlämnande inte behövde ske med attutlänningen var medborgare i ett annat nordiskt land. Skulle en sådan restriktiv tillämpning vägleda regeringensbeslut i detta ärende är det mycket tveksamt om återsändande kan ske. KU1983/84:30 334 beslutade regeringen enligt följande: N. har åberopat att han löper riskför politisk förföljelse i . Mot bakgrund av vad som är känt omförhållandena för iranska rriedborgare i får det anses vara uppenbartatt N. i är skyddad mot att sändas tiU . Med hänsyn till den tid som förflutit sedan N. lämnadeTurkiet är det emellertid tveksamt om han nu skulle komma att tas emot iTurkiet. Med stöd av 37 § andra stycket sista meningen utlänningslagen övertarregeringen därför awisningsärendet. Regeringen överlämnadeawisningsärendet till invandrarverket för handläggning. Bröderna , bådairanska medborgare och födda , anlände med färja tillTrelleborg från DDR. De hade vistats i sedan slutet av1983. beslutade att bröderna skulle utvisas. Ibeslutet angavs att bröderna inte ville återvända till hemlandet på grund av depolitiska förhållandena där samt att de i , dit verkställighet skulleske, inte löpte risk att sändas vidare till hemlandet. anmäldesamma dag, , beslutet till invandrarverket som medeget yttrande överlämnade ärendet till regeringens prövning. Beträffande innehålleti verkets yttrande se ovan beträffande fall nr 12. Regeringen fattade genom två likalydande avgöranden den 7februari 1984 följande beslut: E. har åberopat att han löper riskför politisk förföljelse i . Mot bakgrund av vad som är känt omförhållandena för iranska medborgare i får det anses vara uppenbart atthan i inte löper risk att sändas till . Med hänsyn till att E. har kommit till från ettannat land får det emellertid f. n. anses tveksamt om han kommer att tas emot iTurkiet. Med stöd av 37 § andra stycket sista meningen utlänningslagen övertarregeringen därför awisningsärendet. Regeringen överlämnadeawisningsärendet till invandrarverket för handläggning. KU1983/84:30 335 PM angående tillämpningen av medbestämmandelagen iregeringsärenden granskningsbetänkandelämnade en redovisning av vissa förberedelser för tillämpningenav den nya medbestämmandelagen (MBL) på den offentliga sektorn (KU 1976/77:44s. 25 ff.). Utskottet återkom ingående till frågan om hurMBL-systemet fungerar i samband med beredningen av regeringsärenden (KU1978/79:30 s. 13-19). Vid sin granskning 1979 tog utskottet del av ettomfattande skriftiigt material, bl. a. en rad förhandlingsprotokoll frånstatens förhandlingsråd (FHR) angående olika regeringsärenden. Dessutominhämtade utskottet synpunkter på den nya förhandlingsverksamheten genomutfrågningar av representanter för budgetdepartementet, FHR och berördahuvudorganisationer, dvs. /SR, SF och TCO-S. Utskoftet anförde följandemed anledning av granskningen: Enligt utskottet är denförhandlingsverksamhet och de överläggningar som enligt den nyamedbestämmandelagen äger rum med de offentliga arbetstagarnashuvudorganisationer i regeringsärenden av skilda slag av stort intresse inteminst ur synpunkt.