prot · G60964 · 1982-12-31 00:00:00 — Under slutet av sitt besök samtalade kabinettssekreterarenockså med chefen för det sovjetiska utrikesministeriets skandinaviska avdelningoch framhöll då det angelägna i att man respekterar rätten för medborgarrättskämparnaatt fritt tala för sin sak. Vidare har de sovjetiska judarnas situation berörts här. Iett gripande brev i inlägg har förhållandena belysts. Den judiskabefolkningens svårigheter har även tagits upp av den svenska delegationen i desamtal som de hade med den sovjetiska delegationen i den 15 december1982. Jag känner stor tillfredsställelse över att företrädareför olika partier har uttalat det angelägna i att - i vilketväderstreck det än är fråga om -fortsätter att hävda de mänskliga rättigheternai princip, i enskilda fall och för enskilda nationella minoritetsgrupper. 6 protokoll 1982/83:63-64 60ANITA BRÅKENHIELM (m); Jag tackar för de kompletterande svaren.Naturligtvis är det riktigt, som utrikesministern säger, att de mänskligarättigheterna kränks både här och där i världen, men det är ju specielltgraverande när det sker i länder som skrivit under fler sådana här avtal än vadandra länder har gjort. Utrikesministern säger att konventioner ärbättre därför att där finns ett sanktionssystem. Ja, ett sanktionssystem somkan användas om den anklagade staten går med på att det används, vilket sombekant inte särskilt ofta sker när det gäller vissa i belägna stater. Svaret i blev att saken skallundersökas, vilket ju är ett hårresande svar när det gäller förhållanden somhar rått . Jag tycker att det är utomordentligt tillfredsställandeatt höra att kabinettssekreterare tog upp de här frågorna vid sittbesök i . Han fick naturligtvis inte heller där något särskilt upplysandesvar, såvitt jag kunnat förstå. Annars borde man ju ha haft tillfälle att sedanden undersöka saken. Det kan väl vid nästa förfrågan påpekas att är densovjetiska byråkratin visserligen naturligtvis är gigantisk, men den bordekunna uträtta någonting på de månader som går mellan framstötarna. Jag hoppasnaturligtvis på att den svenska delegationen i och regeringen på allasätt fortsätter att stöta på i de här enskilda fallen. Jag tycker fortfarande att min andra fråga iinterpellationen är väl så viktig, den större frågan om huruvida det över huvudtaget är meningsfullt att samtala så länge vissa stater inte vill låtsas om deavtal som redan är ingångna. Jag har en känsla av att situationen i är på flerasätt annorlunda än den var 1975. 1 de västliga demokratierna växer sigstarka folkliga opinioner allt större och större för fred och nedrustning,vilket är mycket glädjande. I dessa rörelser och opinioner är man dock oftaaningslöst omedveten om vikten av att poängtera även frihet och mänskligarättigheter som förutsättning för framgångsrikt nedrustningsarbete. Från östsidan kommer allt tätare "utspel" ifreds- och nedrustningsfrågorna. Jag undrar om utrikesministern kan se någotsamband mellan dessa allt tätare "utspel" och den skärpning som nusker i alla länder bakom järnridån när det gäller de mänskliga rättigheterna? Det polska exemplet känner vi väl till. Det har på ettmycket bättre sätt än övriga regimers övergrepp fått berättigad uppmärksamhet ivärlden. Det polska folket har ju gjort en massdemonstration och dessutom haftstöd av en stark kyrka. Men hur många i vårt land känner till att det faktisktstår om rätten att bilda fackföreningar i Helsingforsdokumentet? Och hur mångavet att fortfarande uppskattningsvis 1 500 rnänniskor sitter fängslade i Polenför påstådda eller icke preciserade s. k. politiska brott och att tolv av demhotas av dödsstraff och desperat, bl. a. genom Amnésty, vädjar omrättegångar som är öppna för insyn även för observatörer från väst? Ett parmedlemmar av en spontan fredsorganisation i har arresterats därför att de vid ett sågverk samlatnamnunderskrifter bland arbetarna på ett upprop för förtroendeskapande åtgärderoch kärnvapennedrustning. 15 av dem som skrev på anmodades av KGB att avlägsnasina namnteckningar. Han är också nu arresterad. I hårdnar det. har annars tillåtit en vissfrihet, men bokförsäljning och författare som förut tolererats har hindrats. I har en ung man, , häktats för atthan cyklat genom med en polsk flagga på vilken det stod "solidaritetmed folk". Låt oss göra jämförelsen att någon skulle cykla genom Stockholmmed en norsk flagga på vilken det stod "solidaritet med folk". Om inte det hela vore så fruktansvärt, skulle det ju varaskrattretande. Regimer som ingriper mot sina medborgare på sådana grunder måtteinte känna att de sitter där med sitt folks förtroende. Och dessa regimer villatt vi skall tro att de menar allvar med sina utspel om avspänning ochnedrustning. Jag vill sluta med att säga att jag önskar att jag kundevåga hoppas att utrikesministern trots detta kan känna sig optimistisk införESK-förhand-lingarnas fortsättning, men han måste då ha okända källor att ösaur eller okända förtroendekapital att bygga på. 61KARIN AHRLAND (fp): Först vill jag säga att jag undrar om AnitaBråkenhielm egentligen menade att det är speciellt graverande när stater som äranslutna till Helsingforsöverenskommelsen bryter mot mänskliga rättigheter. Vimåste väl ändå vara ense om att brott mot mänskliga rättigheter alltid och varde än begås, i vilket väderstreck det än sker, är mycket graverande. Däremot är det lättare för oss att på diplomatisk vägprotestera när stater som står bakom Helsingforsdokumentet bryter mot det. Ochnär det är lättare för oss att protestera, bör vi använda varje chans och varjemöjlighet. Av utrikesministerns svar nr 2 framgår också - och dettycker jag är bra -att den och dess representanter har nämntnamn vid sina kontakter med . Vi som deltar i debatten här har nämntnågra namn. Vi kunde räkna upp många fler men - och det är viktigt - de problemvi talar om rör faktiskt inte enbart de nu namngivna personerna. Dessa har isitt hemland protesterat när det gäller de problem vi talar om; det är alltsåförföljelser som drabbar tusentals människor, som vi aldrig kan lära kännanamnen på. Det viktiga är att vi ständigt minns att det rör oändligt mångamänniskor. Av den anledningen måste vi räkna med att driva detta så långt vikan. Den måste ständigt påminna de länder där förföljelseförekommer om vår ovilja. 62 (): Jag nöjer mig med att uttala min storatillfredsställelse över att regeringen uppenbarligen aktivt synes ha utnyttjatsina möjligheter att ta Om utformningen av u-landsbiståndet uppsituafionen för bl. a. Sjtjaranskij och andra ledamöter av MonitoringGroup. Jag vill också understryka att regeringen har vårtuttryckliga stöd för nya framstötar och påtryckningar för att förmå atti framtiden respektera och för att pressa Sovjetsmyndigheter att sluta trakassera dem som sökt verka i detta avtals anda. 63 (): Jag vill bara till säga, attnär jag framhöll att det var speciellt graverande att mänskliga rättigheterkränks i länder som undertecknat , menade jag inte att självakränkandet av rättigheterna i sig skulle vara mera graverande i de fallen än iandra fall. Det graverande är att detta handlande är ägnat attundergräva förtroendet inför de utspel som just dessa länder kan göra i andraförhandlingssituationer. Det är naturligtvis, för hela världens skull,speciellt graverande när det gäller en av de stormakter som verkligen harnågonting att säga till om på världsscenen. Det var den dimensionen jag menade. Överläggningen var härmed avslutad. 15§ Svar på interpellation 1982/83:48 om utformningen av u-landsbiståndet har i en interpellationhänvisat till stöd till standardiseringsbyrå och angettvissa exempel. Han har ställt följande fråga till mig; Vilka principiellaslutsatser av här refererade exempel drar utrikesministern rörande svenskabiståndsinsatsers placering och i objekt för att ge bästa resultat enligtmålsättningen "hjälp till självhjälp"? Jag vill som svar på fråga genastsäga att det förefaller mig svårt att dra några principiella slutsatser av ettenda biståndsprojekt som dessutom är något speciellt till sin inriktning ochsitt upphov. , och var förenade iden Östafrikanska gemenskapen. Inom gemenskapen hade man sedan bildandet 1967fastslagit vikten och behovet av gemensamma standarder. Efter en utredningbeslöt de tre länderna 1976 att upprätta en gemensam standardiseringsbyrå somskulle förläggas till gemenskapens huvudkontor i . är ett land som spelat en betydelsefull roll i detinternationella standardiseringsarbetet. Det beror på det goda arbete somutförts av . När vid Östafrikanskagemenskapens upplösning stod inför uppgiften att ensamt bygga upp egnaprovnings- och standardiseringstjänster och dessutom vände sig till vardet naturligt för oss att hjälpa att bygga upp en standardiseringsbyrå.Det ligger helt i linje med vår önskan att ge bistånd på områden därSverige har ett särskilt kunnande. Om utgångspunkten för detta biståndsprojekt kanske varnågot speciell vill jag tillägga att jag tror att det är viktigt också föru-länder att ha ett centralt nationellt organ med huvudansvar för mått och viktsamt för införande av enhetliga nationella standardbegrepp på olika områden.Tanzanias standardiseringsbyrå är inte bara ett standardiseringsorgan utanockså en provningsanstalt. Livsmedelsprovning och livsmedelsstandarder är avsärskild betydelse för ett jordbruksland som . Hälso- och säkerhetsaspekternabör inte heller underskattas. Standardiseringsbyrån spelar också en stor rollbåde för importörer och lokala tillverkare såväl inom livsmedelssektorn sominom den växande industrisektorn. Standardiseringsbyrån bör också göra detmöjligt för att tillgodogöra sig de internationellt accepteradelösningar som dokumenterats i tusentals internationella standarder inom olikaområden. Detta slag av internationellt samarbete fanns inte dåSverige utvecklades till industrination. I detta perspektiv ter sig det svenskastödet till standardiseringsbyrån också som ett gott exempel på hjälp tillsjälvhjälp. Jag tror också att det är viktigt att konstatera att ennationell standardisering jämte kvalitetsstyrning och kvalitetsmärkning i dagbör införas i industrialiseringsprocessen. Det är ocksåen viktig förutsättning för en framgångsrik jordbruks- och livsmedelsexport.Detta har också de flesta över hela världen insett, och de harpraktiskt taget undantagslöst upprättat nationella standardiseringsorgan. Vad beträffar kostnaderna för driften av Tanzaniasstandardiseringsbyrå är det klart att en institution av detta slag knappast kanräkna med att bli självfinansierande. Å andra sidan bör provningsavgifterna medtiden komma att ge förhållandevis stora inkomster. Vidare har någon form avstandardiseringsavgift från all berörd industri i börjat diskuteras.Byråns ekonomiska situation bör därför inte behöva bli mera kostnadskrävandeän motsvarande institutioner i industriländerna. Om utformningen av u-landsbiståndet 65STEN (); Jag tackar utrikesministern för svaret. Inledningsvis deklarerar utrikesministern sina svårigheteratt dra några principiella slutsatser av ett enda biståndsobjekt. Efter enhistorisk beskrivning av utvecklingen av standardiseringsfrågan under den kortatidrymden innehåller svaret en argumentation förstandardiseringens värde samt, slutligen, en allmän förhoppning om framtidastora inkomster från provningsavgifter. Svaret är otillfredsställande. Det ger en svepandebeskrivning av lättillgängliga, i det här sammanhanget ovidkommande fakta,uttalar en lösligt grundad förhoppning på det ekonomiska området och saknarvarje försök till en djupare analys av frågeställningen. Min fråga ärobesvarad. Jag har aldrig ifrågasatt värdet av standardisering. I mininterpellation belyser jag standardiseringens utveckling i , varavframgår att industriutvecklingen i vårt land hade nått långt, innan de förstaorganiserade 7 protokoll 1982/83:63-64 Om utformningen av u-landsbiståndet har ännulångt kvar innan landet nått motsvarande industrialiseringsgrad. Helt naturligtuppkommer då frågan om tillvägagångssättet är rationellt, dvs. att först skapaen byråkratisk apparat och sedan den verksamhet som denna byråkrati skall tjänaoch styra. Då frågan lämnas helt obelyst i utrikesministerns' svar, uppreparjag den här. Är det principiellt riktigt att skapa en byråkrafi och därefterbygga upp den verksamhet byråkratin är avsedd för? Avhängigt av svaret blir den fortsatta analysen av det avmig anförda exemplet med standardiseringsbyrå. Är dennas tillkomstinrymd i ett genomtänkt system, vari objekt av här refererat slag ingår medprioriteringens accent? Om så är fallet, kan man förvänta sig att finnaytterligare exempel av liknande slag i den hittillsvarande svenska biståndsverksamheten.Samtliga har då tillkommit efter en målsättning som utrikesministern här beskriver,utan några som helst förbehåll, som varande "helt i linje med vår önskanatt ge bistånd på områden där har ett särskilt kunnande". Jag hoppades att detta uttalande vid en närmare utvecklingav dess innehåll skulle ha försetts med vissa förbehåll. Det är väl ändå så,att inte alla de områden på vilka besitter ett särskilt kunnande ärlämpade för överföring till ett biståndsland oberoende äv detta landskulturella, sociala och tekniska förutsättningar. Vilken har målsättningen varit i här aktualiserade fall?De av 1978 fastställda fyra stora målen för svenskt bistånd är:resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning, ekonomiskt och politisktoberoende samt demokratisk samhällsutveckling. Som förklaring till dennamålsättning ges \ det uttalade motivet att visa solidaritet med fattigamänniskor i tredje världen och höja dessa fattiga människors levnadsnivå. Vilket av dessa våra fyra biståndsmål har främjats avuppförandet av ett hus åt standardiseringsbyrån till en kostnad av ca 20 milj.kr.? Jag vill fråga utrikesministern; Har de 20 miljonerna ökat Tanzaniasresurstillväxt, bidragit till ekonomisk och social utjämning, ökat detekonomiska och politiska oberoendet eller, slutligen, fört den demokratiskasamhällsutvecklingen framåt? svaga ekonomi saknar kapital för täckande av ettenormt investeringsbehov på snart sagt alla områden. I den situationen är detviktigt att de knappa resurserna satsas på objekt som ger snabba resultat, ejminst genom att generera nytt kapital för investeringar. Jag förmodar attutrikesminister och jag är helt ense i bedömningen att till denna typav företag hör ej standardiseringsbyrån. Dess kostnader i tär i stället påredan alltför knappa resurser. Förutom frågan om den gjorda biståndsinsatsen faller inomnågot av de primära svenska målen, återstår bedömningen huruvida rätt objekthar prioriterats. Mot vilka andra behov skall då vägningen ske? Låt oss gå till och lyssna till vaddelegaterna utifrån landets olika delar tog upp för frågor till debattexempelvis . 1 centrum för intresset stod landetskatastrofala budgetläge, den negativahandelsbalansen och bristen på utlandsvaluta. Olika förslag diskuterades'om hurexporten kunde höjas och importen minskas. Enighet rådde om attindustrialiseringstakten måste dras ner och ökade ansträngningar inriktas påjordbruksfrämjande åtgärder så att landet åter blev självförsörjande pålivsmedel. Parallellt härmed måste exporten av jordbruksprodukter öka - enexport som redan ger landet större delen av dess utlandsvaluta. Största hindret, även för landsbygdsutvecklingen, ärbristen på infrastruktur. Landets fåtaliga järnvägar är bristfälliga och har lågkapacitet. Materielen är nedsliten och måste förnyas. Vägsystemet är fögautbyggt, bristfälligt underhållet, och t. o. m. fåtalet allvädersvägar blirotjänliga för trafik under regntid. Nödvändiga transporter, exempelvis avdrivmedel, industrivaror, livsmedel och exportvaror, kommer icke fram.Skogstillgångar står outnyttjade, då de ej kan transporteras dit därkonsumenterna finns. Bristen på reparationsverkstäder, reservdelar och kunnigpersonal är skriande. Industri och handel har svårigheter med att överblickasin ekonomiska situation på grund av bristen på utbildad bokförings- ochredovisningspersonal samt på grund av bristfälliga och oenhetliga redovisningssystem. Parlamentsdebatten gav en sammanfattande bildav ett land med stora, slumrande naturtillgångar men med brist på det mesta sombehövs för att utnyttja denna potential, ett land med sjunkandelivsmedelsproduk-fion, sjunkande produktion av exportgrödor, växandemarkförstöring och uttorkning i de centrala delarna av landet. Det är ett landdär av befolkningen är knuten till jordbruket - ett jordbruk där denkortskaftade hackan ännu är det huvudsakliga redskapet och där en övergång tilllångskaftad hacka betraktas som ett stort framsteg. Det är ett land där bruketav förorenat vatten till hushållsändamål är ett hot mot folkhälsan, samtidigtsom oreglerade vattendrag under regntid svämmar över och blir ett hot mot bådeliv och egendom. Uppräkningen av bristerna i livets basnödvändigheter iTanzania kan göras betydligt längre. I nuvarande situation är det emellertidsvårt att till dessa räkna in en byggnad för ett standardiseringsinstitut,särskilt som dess uppgifter kunnat lösas vid i esSalaam och vid befintliga institutioner i Arusha. Vägen blir långinnan resultatet av standardiseringsinstitutets arbete når ut från dess väggaroch höjer levnadsnivån för den fattige bonden i hyddan ute på Tanzaniasvidsträckta landsbygd. Med denna analys kommer jag, i motsats tillutrikesministern, fram till möjligheten att dra vissa principiella slutsatserav ett enda biståndsobjekt. I ett första planeringsskede måste varje påtänktbiståndsobjekt bedömas utifrån frågan inom vilket mål för svenskbiståndsverksamhet objektet i fråga passar in. En analys av mottagarlandets aktuella basbehov måsteutgöra grunden för en prioritering av önskade hjälpinsatser. Om utformningen av u-landsbiståndet Om utformningen av u-landsbiståndet Med utgångspunkt från en så framarbetad prioriteringslistaöppnas möjligheten till bedömning av huruvida de önskemål om hjälp somframställs från ett mottagarland faller inom ramen för den svenskafyrpunktsmålsätt-ningen och därtill ligger rätt i tiden. Jag frågar: Har utrikesministern något att invända motdessa slutsatser? Sammanfattningsvis, herr talman, vill jag upprepa de ianförandet nu ställda frågorna. Är det principiellt riktigt att först skapa en byråkratioch därefter bygga upp den verksamhet byråkratin är avsedd för? Är standardiseringsbyråns tillkomst inrymd i ettgenomtänkt system, vari objekt av här refererat slag ingår med prioriteringensaccent? Vilken harmålsättningen varit i här aktualiserade fall? Hårde 20 miljonerna ökat resurstillväxt,bidragit till ekonomisk och social utjämning, ökat det ekonomiska och politiskaoberoendet, fört den demokrafiska samhällsutvecklingen framåt och i så fall medvilket fidsperspektiv? Jagtyckerdet blir ett egendomligt resonemang,om man som betecknar standardiseringsinstitutet som ettbyråkratiskt organ. Det är klart att detta organ inte självt producerar varoroch tjänster, men det utgör ju ett medel genom vilket industrierna, efter handsom de växer fram, kan bli effektivare. Själva gränsen mellan hantverk ochindustri går i varje samhälle mellan det ögonblick då man blir i stånd att medstandardiserade mått arbeta fram varor i stor utsträckning, där det som ärtillverkat på den ena platsen passar på den andra platsen och man kan övergåtill masstillverkning. Därför tycker,jag inte att jämförelsen med på1800-talet är meningsfull: att säga att först fick vi en begynnande industrioch sedan, när den existerat , inrättadesstandardiseringsorgan i . Hade man då vetat vad vi nu vet omstandardiseringens betydelse, hade man börjat mycket tidigare. Men det skullealltså komma att dröja flera decennier in , innan vi fickordentliga industrinormer och innan vi därigenom fick en industriellproduktion, som kunde arbeta med massframställning av varor, som passade in idet industriella systemet. Det skall också påpekas att det stöd för ettstandardiseringsinstitut som har givit utgör bara en del av vårtindustribistånd. I övrigt försöker vi få fram industriell utveckling på mångaandra områden också. Det är i själva verket ett uppdrag som vi fått frånriksdagen att i fråga om biståndet fill koncentrera detta dels tillindustrisektorn, dels till undervisningssektorn. Det standardiseringsinstitutsom vi alltså bidragit till utgör ett led -men inte allt - i vårt industribistånd. Jag vill också nämna att vi i fortsättningen arbetar föratt i -liksom i en hel del andra afrikanska stater - gå in påtransportsektorn. eftersomdet är viktigt att de massframställda varorna också når sina konsumenter. Slutligen vill jag framhålla att detta institut inte barahar till uppgift att fastställa standarder, efter vilka olika företag kantillverka enhetliga produkter, som sedan kan bytas ut mot varandra och passaihop, utan här förekommer också en materialprovning på olika områden, inteminst när det gäller livsmedel av stor betydelse för . Man kan ha många åsikter om var vi skall läggabiståndspengarna, men det är min övertygelse att det standardiseringsinstitutsom vi här bidragit till utgör en ytterligt väsentlig förutsättning för enfortsatt industrialisering av . Om utformningen av u-landsbiståndet 67 (): Jag tackar för det kompletterande svaret. Utrikesministern säger att medel för industrierna attarbeta efter standarder är utomordentligt väsentliga - och visst är det så -men att man i det sammanhanget inte kan göra en jämförelse medstandardiseringsutvecklingen i . När nämligen utvecklingen startade härfanns det över huvud taget inte några standardiseringsinstitut av dagensomfång. Det är väl just det som är en tillgång för , som redanhar börjat med vissa standardiseringsåtgärder inom och inom vissainstitutioner och som därtill har möjlighet att utnyttja den standardiseringsom industristaterna i och kommit fram till. Man kan mycket välmed det som grund i dagens stora bristläge arbeta utomordentligt fint inom denbegränsade industri äger. Det är det som gör att man måsteställa sig frågan om detta institut har kommit fram och utanatt ta bort pengar från områden, där dessa skulle ha gjort betydligt störrenytta för de fattigaste i landet. Jag vill fråga: Hur har Tanzaniasjälvt prioriterat standardiseringsinstitutet? Och hur villigt är atti dag sätta av pengar för dess framtida utveckling? Vad jag förstår har maninte ens möjligheter att skaffa fram bostäder åt de tjänstemän som skall arbetapå institutet, utan har förhoppningen att även bostäderna skall byggas avsvenska biståndsmedel. kan vara lämpat för forskningoch utveckling men knappast för kvalitetskontroll samt utprovning ochfastställande av standarder när det gäller producerande industrier. Jag kan vidare förstå att det kan förekomma en oviljaeller oförmåga hos en del företag när det gäller att bära de kostnader somstandardiseringen medför. Därför lämnar vi bidrag till detta. Men efter handsom industri byggs ut kommer ju fördelarna till synes - inte i frågaom detta institut, som drar en hel del kostnader, men väl i fråga om de företagsom kommer att ge människor sysselsättning och producera varor. Därför är detfortfarande min övertygelse att det beträffande nuvarande Om utformningen av u-landsbiståndet industriella utveckling är lämpligt att tidigt börja medstandardisering av industriproduktionen, inte att upprepa det som förekommit ide äldre industristaternas utveckling. 69 (): Jag kan helt instämma i utrikesministerBodströms syn på institutets framtida betydelse, men endast under förutsättningatt man kan utesluta tidsfaktorn och bortse från de överhängande ochaktuella problem som finns och som ju onekligen är av betydligt större dimensioner. Svenskt bistånd skall koncentreras bl. a. tillindustrisektorn. För att belysa problemen där vill jag anföra ett färsktexempel från svensk biståndsverksamhet i systerindustrier. Dessa äruppbyggda med svenskt stöd genom SIDA. Där levereras även råvaran tillfabrikationen. Fabrikationen är uppbyggd på svensk standard och skulle kunnalöpa mycket bra. Men tyvärr är utnyttjandegraden dålig när det gäller dentillgängliga kapaciteten. När det inte är rent sfillestånd, pendlarutnyttjandegraden .