prot · G60998 · 1982-12-31 00:00:00 — Det är en illusion atttro att ens en stormakt i ett modernt krig skall kunna ha den snabba och säkraledning som krävs för att alla skall veta allt. Det finns bara en väg bort från den dödsvandring som denständigt ökande kärnvapenupprustningen innebär- att kärnvapenmakterna kommeröverens om en kraffig minskning av sina arsenaler. Vad man behöver börja med är att minska det antalsituationer där ett utnyttjande av kärnvapen kan te sig som en frestelse. Det är i bl. a. det sammanhanget som idén om kärnvapenfriazoner är intressant. Därmed skapas geografiska områden mot vilka man uteslutitanvändning av kärnvapen. Att göra till en kärnvapenfri zon bygger på dentanken. Men också en geografisk begränsning av kärnvapnensstationering är en konstruktiv idé, även om ett sådant arrangemang inte har medfaktisk nedrustning att göra, utan snarare gäller kärnvapnens lokalisering ochdärmed kan vara ett led i s. k. förtroendeskapande åtgärder, som i sin tur skallskapa förutsättningar för förhandlingar om faktiska reduktioner avvapenarsenalen. Om jag förstått saken rätt är det på denna idé som den s.k. förslag om en kärnvapenfri korridor bygger. I ett bälte15 mil brett på ömse sidor om järnridån skall inga kärnvapen vara stationerade. har själv sagt att kommissionsrapportensskrivning är en kompromiss. Somliga har ansett att en sådan korridor kanetableras redan innan man nått balans när det gäller de konventionellastyrkorna, andra att en sådan balans är en förutsättning för en kärnvapenfrikorridor. Kommissionen har löst problemet genom att tala om attkorridoren skulle kunnna genomföras "i samband med ett avtal omjämbördighet och ömsesidiga styrkereduktioner i ". En sådan oklarhet är rimlig i en rapport från en oberoendearbetsgrupp för nedrustning. Men den är, herr talman, inte lika rimlig närförslaget görs till, eller kan uppfattas vara, en regerings förslag. Detta är, som jag ser det, en i raden av felbedömningar iregeringens handläggning av korridorförslaget. har statsministern försvaratsig med att det bara var fråga om en preliminär sondering inför ett eventuelltkommande utspel från den sida. Jag kan inte tycka att detta är ett hållbart försvar. Fördet första är det litet egendomligt att en regering reducerar sin roll i enviktig säkerhetspolitisk fråga till att vara ett slags passiv frågeledare. Fördet andra måste det ju, med den uppläggningen, vara litet svårt för detillfrågade regeringarna att veta vad det är för fråga som den svenskaregeringen egentligen vill ha svar på. Dessutom gjordes rundfrågningen i formellt skrivna noter,på vilka ju också svaren förutsätts få en officiös form. Det är knappast detförfaringssätt man använder om det är en underhandssondering man vill göra. Men om det nu ändå var det man ville åstadkomma måste jagfråga mig av vilket skäl man ger stor publicitet åt en sådan förfrågan sammadag som frågan når de berörda regeringarna. Hade det inte varit rimligare attge dessa regeringar tillräckligt med tid för sina svar än att tillgodose EgonBahrs önskan att kunna hänvisa till det svenska initiativet i sin debatt ityska förbundsdagen? En tredje aspekt på saken gäller just roll. Detär ingenting orimligt i och för sig i att \e har kontakt med en avsina kommissionsmedlemmar, när regeringen tänker gå ut och ge kommissionensförslag i det här avseendet sitt stöd. Men det blir minst sagt egendomligt, när man får veta attden västtyske oppositionspolitikern fått i uppdrag att föreslå formuleringen aven officiell svensk skrivelse. Inte heller denna sak, herr talman, blir bättregenom den förklaring som getts. UD ändrade minsann både på det ena och detandra i Bahrs förslag, har vi fått veta. Det var ju generöst i och för sig mot svenskaUD. Men varför i all sin dar använder man inte, i stället för Bahrsskrivningar, den not som UD självt, enligt gårdagens , varklar med "redan innan man hört talas om Bahrs samtal med "? Denfrågan tycker jag det vore skäl för utrikesministern att svara på under den härdebatten. Vi har också fått veta att UD har fått gehör för sinsynpunkt att de två f. d. västtyska regeringscheferna borde konsulteras-eftersom, som man sade, frågan var så känslig. Men detvar väl i all sin dar, herr utrikesminister, inte för det västtyskasocialdemokratiska partiet eller för socialistinternationalen, som representerar, som frågan i så fall var känslig. Det var välför och för dess regering. Hade det då inte varit naturligt att UD i stället - elleråtminstone - hade föreslagit att man skulle förhandsinformera densittande tyske regeringschefen och/eller hans utrikesminister - allra helst somdet ju pågick ett viktigt val i ? Det har diskuterats mycket i vilken utsträckning som EgonBahr har påverkat tidtabellen för detta utspel. får jag säga att, alldelesoberoende av hur det förhåller sig med den saken, tidtabellen var ovanligtolyckligt vald, dvs. man gick ut med ett förslag som väsentligen gällerVästtyskland, och som var flitigt debatterat just i , där det justdå pågick en valrörelse. Det kände rimligen den till. I konsten att vårda våra relationer med andra länder ärhanteringen av korridorförslaget fakfiskt inte något mästerstycke, om jag fåruttrycka mig försikfigt. Så är inte heller fallet när det gäller att bevara dettraditionella samarbetet mellan regering och opposition i i viktigautrikespolitiska frågor. Jag kan i detta avseende nöja mig med att instämma idet som har sagt. Det går inte heller att komma ifrån att hela den här sakenär ovanligt fumligt skött. Och det är inte heller fråga om något"engångsfummel". Det har hänt ganska mycket i den vägen sedanregeringsskiftet. Får jagbara ta några exempel: Utrikesministern kritiserar, som jag har varit innepå, ;s politik i , får svar på tal och retirerar med att sägaatt det inte var som han kritiserade. UD:s nedrustningsambassadör, , säger attÖstersjön inte behöver ingå i arrangemanget för en kärnvapenfri zon i Norden.När hon får klartför sig att detta inte stämmer med regeringens politik, skyller hon alltihop påSvenska . Utrikesministern etablerar något som liknar en ny svenskdoktrin, enligt vilken vi får kritisera politiska händelser, men inte det hankallar ländernas "politiska konstruktion". Förvirring uppstår, ochutrikesministern skyller alltihop på Per . I en intervju för A-pressen får vi veta attutrikesministern är tveksam till att PLO-ledaren inbjuds till Sverige.Av andra tidningsuppgifter - som inte har dementerats - framgår att ialla fall skall komma till . Jag delar utrikesministerns första bedömning - den från inovember. Det kanske han gör själv också. Men det är väl andra som fått råda.Mitt råd är: Låt stanna hemma. Väriden befinner sig i kris, bådesäkerhetspolitiskt och ekonomiskt. Jag delar regeringsdeklarationensuppfattning att 1983 kan bli ett avgörande år när det gäller möjligheterna attnå framsteg på nedrustningsområdet. De förslag och motförslag som korsatvarandra mellan och måste nu ge några resultat. Idén om frysning av kärnvapenrustningarna kan inte varafel. Ingen av supermakterna har "brist" på kärnvapen. Att avgöra närdet råder absolut balans lär aldrig vara möjligt. Att starta en nedtrappningfrån den nuvarande nivån, måste vara det riktiga. Bakom det kravet finns inte bara militär ellersäkerhetspolitisk sakkunskap utan också en bred folklig opinion, manifesteradi den mäktiga fredsrörelsen. Det är i ingens intresse att fortsättakapprustningen. Det är i allas iritresse att hejda den. Det är också, herr talman, i allas intresse att hejda denekonomiska krisen. Också detta kräver samarbete och ömsesidigt förtroende. Parallellt med kapprustningen, som slukar ofattbarasummor, ökar arbetslösheten i de industrialiserade länderna. För de fattigaländerna är stagnationen i världsekonomin på väg att bli den slutligakatastrofen. För många av räcker exportinkomsterna i daginte ens till för att betala räntor och amorteringar på deras skulder, änmindre till att betala importen ens av livsnödvändiga varor. De här problemen kan inget land klara i isolering. Någonform av global skuldkonsolidering är nödvändig, om de fattiga länderna skallkunna överleva ekonomiskt. Industriländer med överskott i sina affärer medomvärlden måste vara beredda att föra en mer expansiv politik. Om inte, kommerländer med underskott inte att klara den åtstramning som är nödvändig för att kommai statsfinansiell balans och i balans i sina utrikesaffärer. Vad världen behöver är en gemensamstrategi för fred och en gemensam strategi mot underutveckling, arbetslöshetoch ekonomisk stagnation. 5LARS (vpk): Två problem står i förgrunden för människornaoch regeringarna i : den ekonomiska krisen och kapprustningen. Problemenberör länderna både i öst och väst, oavsett samhällssystem. Handel ochekonomiskt utbyte stagnerar. Kärnvapenarsenalerna iEuropa ökar hoten och riskerna. Länderna i borde ha ett gemensamt intresse att lösaproblemen. Många ställer frågan: Är det möjligt? Är det möjligt med dennuvarande politiska delningen av , stormaktsmotsättningar, med nuvarandemilitära och ekonomiska pakter i öst och väst? Vårt svar är att det är möjligt. Men vad som behövs är enny Europapolitik, där de europeiska regeringarna frigör sig från stormakternasekonomiska, poHfiska och militära dominans över , en politik där de olikaregeringarna i öst och väst kan inleda ett ekonomiskt och politiskt samarbeteöver de politiska gränserna och nationsgränserna, skapa förutsättningar för ensamverkan mot den ekonomiska krisen och möjliggöra en långtgående militärnedrustning i . utnyttjar de stora transnationella amerikanskabolagen sin överlägsna ekonomiska styrka för att försöka styra världsekonomin.Reaganadmini-strationens strama ekonomiska politik tvingar de västeuropeiskaregeringarna till lydnad. Rivaliteten mellan de två stormakterna Förentastaterna och skapar ett ansträngt internationellt klimat, somframför allt drabbar de mindre nationerna i öst och väst. Reaganadministrationen söker t. ex. stoppa handelsutbytetmellan de västeuropeiska och socialistiska länderna i . De västeuropeiskaregeringarna protesterar; en del förespråkar en annan ekonomisk internationelloch ekonomisk politik. Men det är som bestämmer. I skärps förtrycket mot dem som vågar protesteramot militärstyret, mot dem som kräver demokratiska och mänskliga rättigheter.I har undantagslagarna temporärt upphävts, men dialogen ochförnyelseprocessen har praktiskt taget helt avstannat. I vann högerkrafterna det viktigaförbundsdags valet, och det är inte alls otroligt att den reaktionärepolitikern får en ministerpost. Detta är oroande föravspänningspolitiken och nedrustningssträvandena. Det inger oro för denfortsatta politiska utvecklingen i . har alltmer dragits in i stormakternas militärastrategier, inte minst stormakternas kärnvapenstrategier. NATO har ökatförhandslagringen av tung krigsmateriel i mittersta och norra . PåKolahalvön har den sovjetiska basen förstärkts. Båda stormakterna har utsträcktsina militära operafioner till . Vi vet att allt fler ubåtar finns i vårtnärområde - en sovjetisk ubåt har t. o. m. avslöjats inom militärtskyddsområde. når oss nya uppgifter om kränkningen i . 1våra grannländer och regerar konservativa regeringar,vilkas politik försvårar och ställer nya krav på arbetet för en nordiskkärnvapenfri zon. I södraAfrika skärps motsättningarna. och beväpnar rebellgruppersom bekämpar de folkvalda regeringarna. ockupation av Namibiafortsätter och omintetgör FN-planen samt skapar spänningar i hela södra och utsätts för regelrätta attacker. Betydande delar avAngola ockuperades av de sydafrikanska rasisterna. Vår solidaritet med deförtryckta i dessa länder måste innebära total bojkott av . IMellanöstern vägrar att dra sig tillbaka från och fortsätterbosättningspolifiken på de ockuperade områdena. Terrorn mot det palestinskafolket blir allt värre. I det här sammanhanget tror jag att det är bra attPLO-ledaren inbjudits till . Det kan bidra till att ökapressen på Beginregimen och bryta väg för en palestinsk stat, för fred ochsäkerhet för alla människor i . Försökenatt medla och få ett slut på kriget mellan och har inte lyckats - ibåda länderna skärps förtrycket mot oliktänkande. Folken i och Irakbehöver fred och frihet. Den internationella opinionen måste mobiliseras föratt man skall få ett slut på kriget och möjliggöra en demokratisksamhällsutveckling. IAfghanistan pågår fortfarande strider. militära invasion, som påsin fid betecknades som en tillfällig s. k. hjälpåtgärd, är nu inne på sittfjärde år. FN:s generalsekreterare skall nu inleda förhandlingar. Vårt partisuppfattning är att det finns bara en lösning: att all utländsk inblandningupphör, att alla främmande trupper dras tillbaka och att det afghanska folketsjälvt får bestämma över sitt land och sin framtid. ICentralamerika fortsätter att hålla de reaktionära regimerna kvar vidmakten med ständigt ökade vapenleveranser. Det befriade hotas medväpnad intervention. Befrielserörelserna i och kämpar föratt befria sina länder från inhemska och utländska förtryckare - man vill ingethellre än att få leva i fred och frihet och utveckla sina länder. Itredje världen ser människorna sina livsvillkor försämras alltmer- också ettresultat av den ekonomiska krisen. "För att köpa en lastbil" -säger president - "måste vi i producera tregånger så mycket kaffe eller fyra gånger så mycket bomull eller tio gånger så myckettobak, som det kostade att köpa samma lastbil ." Det är enbeskrivning av hur hans eget land och många andra fattiga länder drabbas av deni väst skapade ekonomiska krisen. Mångaländer står inför ekonomiskt sammanbrott, inför konkurs. Det gäller intebara fattiga länder som utan också stora betydelsefulla länder som detoljeproducerande och . Konkurserna har kunnatundvikas, främst för att en konkurs skulle dra med sig många storbanker ochleda till ekonomiskt kaos också i den kapitalistiska västvärlden. Vifår därför aldrig bli så upptagna av våra egna - i detta sammanhang marginella- problem, att vi inte inser de problem jag här nämnt. Med all rätt anklagaross tredje världens fattiga länder och folk för att vi förbrukar merparten avjordens livsmedel och energi, som människor dör av 3Riksdagens protokoll 1982/83:98-99 svält ochundernäring i tredje världen. Uppgifterna om att vårt lands överskottav havre skall eldas upp har med rätta upprört många människor. Även om vi isak är djupt oense i många frågor, så borde vi ändå kunna vara överens om attförhindra ett sådant vanvett. Låt oss stoppa detta vansinne och i stället låtavårt livsmedelsöverskott gå till de svältande människorna i tredje världen.Nicaragua har uttalat önskemål om att få del av vårt havreöverskott, och säkertfinns det fler länder med samma önskemål. Låt oss därför åstadkomma enförnuffig lösning på detta problem. blev en besvikelse och ettbakslag. Nedrust-ningsförhandUngarna mellan och har inteheller varit framgångsrika. Men vid sidan av detta finns det positiva tecken.Ett sådant tecken är att den nye sovjefiske statschefen och de övrigastatscheferna i Warszawapaktsländerna har lagt fram en rad förslag. Manföreslår undertecknande av ett icke-angreppsavtal mellan NATO ochWarszawapakten, och man föreslår förhandlingar om kraftiga nedskärningar avkärnvapenarsenalerna. Dessa förslag har välkomnats av statschefer och polifikeri många NATO-länder. Att förhandlingarna ännu inte kommit i gång beroruteslutande på president motstånd. Den amerikanska regeringens tankegångar om att ettkärnvapenkrig går att vinna, teorierna om det s. k. begränsade kärnvapenkriget,är djupt oroande för alla freds- och nedrustningssträvanden. Det tänktaslagfältet för ett sådant kärnvapenkrig är , som används som pant ikärnvapenutpressningen, ett där det redan finns 10 000 kärnvapen -tillräckligt för att utplåna vår världsdel om. Men ändå tryckerUSA på för att börja utplaceringen av en ny generation kärnvapenraketer iEuropa. Det är tankegångar och förslag som innebär en farlig upptrappning avkapprustningen och ökar riskerna för ett kärnvapenkrig. Kärnvapenarsenalerna måste frysas och successivt monterasner. De sovjetiska SS 20-robotarna måste bort. Målet måste vara ett Europafritt från kärnvapen och blockpolitik. Vi menar att det finns hopp om en sådan utveckling. Reaganpressas av en växande fredsrörelse i och av ett allt starkare politisktmotstånd mot det amerikanska rustningsprogrammet. Ännu dröjer dockgenombrottet, och därför måste opinionsarbetet fortsätta. I sinom fid kommer deansvariga politikerna i olika länder att tvingas ta hänsyn till fredsrörelsens välgrundadeoch folkligt starkt förankrade nedrustningsiver. Att de politiska partierna i riksdag har varitöverens om vår proklamerade neutralitet och alliansfrihet har varit och är enstyrka. Det har varit bra för oss själva, och det har varit bra för att skapaett stabilt säkerhetspolitiskt mönster i . Men alliansfriheten och neutralitetspolitiken har intealltid varit oomstridd här i landet. Låt mig bara erinra om att olika krafterunder krigsåren förordade ett närmande till . uppstodoenighet om huruvida skulle skaffa en atombomb och anslutas till NATO.Oenighet uppstod också om förslaget att ansluta till EEC eller EG. Men fredsrörelsen, vänsterkrafternaoch andra progressiva krafter slog tillbaka dessa strävanden. Alliansfrihetenoch neutraliteten bestod. De som hade arbetat för en annan ordning anpassadesig efter realiteterna och anslöt sig i varje fall i ord till den officiellasvenska alliansfriheten och neutralitetspolitiken. Efterden borgerliga valsegern 1976 försäkrade den då tillträdande borgerligaregeringen - det upprepades av de efterföljande - att den traditionella linjenlåg fast och inte skulle ändras. Någon dramatisk omläggning av den svenskautrikespolitiken ägde heller inte rum - inte någon dramatisk sådan. Men enmängd enskilda händelser och beslut har skadat filltron fill vår ställningsåsom ett neutralt och alliansfritt land. Jagtänker då inte bara på dåvarande försvarsministerns märkliga uttalande om att"även om vi betraktar oss som neutrala, så vet vi var vi hör hemma".Detta uttalande och andra uppgifter väckte uppmärksamhet inte bara inom landetutan också internationellt. Det skadade tilltron till den svenska linjen. Närsedan NATO:s överbefälhavare i sade att man ser "som ettslags försvarssköld för NATO i norr" och när den amerikanskeförsvarsministern inför sitt Sverigebesök sade att "jag anserinte att vi har ett neutralt ", innebar detta att tilltron tillalliansfriheten skadades ytterligare. Omvår vilja att vara neutrala och alliansfria inte bara skall vara tommadeklarationer, förutsätter det att man internationellt erkänner och harförtroende för vår uttalade linje. Det måste därför vara en central uppgift attundanröja de tvivel som kan ha uppstått . Underåren med borgerliga regeringar uppstod oenighet mellan regeringen ochopposifionen. Men det är också ett välkänt faktum att det fanns spänningar ochibland också direkta motsättningar inom den borgerliga regeringen mellan deolika partierna. Framför allt var inte överens med mittenpartierna.I valrörelsen gick moderata utrikes- och säkerhetsexperter så långt att deförsökte misstänkliggöra den dåvarande mittenregeringen när det gälldeförhandlingarna om mittlinjen i . Centernoch var t. ex. mer positiva till en nordisk kärnvapenfri zon änmoderaterna. var ovilligt att ge dispenser för svenska företags investeringari . partipolitiserade biståndspolitiken ochkrävde och kräver fortfarande stora nedskärningar. Moderaternahar gått åt höger - inte minst i utrikespolitiken. De har mer och mer fjärmatsig från de övriga partierna i och utgör egentligen ett egetblock i de utrikespolitiska frågorna. De står i långa stycken ensamma mot allaandra partier i . De gör det trots långa försäkringartidigare att de är överens med oss andra om den svenska alliansfriapolitiken. Menfaktum är ju att i t. ex. sin syn på kapprustningen ochstyrkebalansen mellan stormakterna skiljer sig inte bara från de övrigariksdagspartierna utan också från de bedömningar fristående och välansedda När alla andra gör den bedömningen att stormakterna i stort ärjämstarka och "överrustade", ansluter sig oreserverattill propagandistiska bedömningar och program för amerikanskamiljardrustningar. Alla andra partier stöder förslaget om en frysning avkärnvapenarsenalerna. ensamma är motståndare till detta. skiljer sig också från alla andra partier isin syn på nedrustningssträvandena, fredsrörelsen och fredsarbetet här i landetoch i övriga . De har alltid invändningar mot nedrustningsförslag somandra partier lägger fram - utom förslag. Men själva har de aldrig lagtfram ett enda nedrustningsförslag, bara upprustningsförslag. Kommer vi någonsinatt få se lägga fram ett eget nedrustningsförslag här i ? När alla andra partier välkomnar den växandefredsrörelsen, vad gör då ? Jo, de ser fredsrörelsen som ett stödför förtryck i öst och som ett hot mot freden! har för sin delfastslagit att hemvärnet är den enda verkliga fredsrörelsen här i . I valrörelsen vägrade - som enda parti - attdelta i den fredsdag de övriga partierna genomförde veckan före valet. Som endaparti har de också vägrat stödja kyrkornas namninsamling för fred ochnedrustning - en aktion som förtjänar allt stöd och som har fått stöd av övrigapartiledare i samt av kds-ordföranden. Det är bara som saknas. skiljer sig från alla andra partier i sin synpå förslaget att inrätta en nordisk kärnvapenfri zon. När alla andra partierser en sådan zon som ett bidrag till nedrustningssträvandena och sökerkonstruktiva lösningar, ser den som ett hot mot vår säkerhet ochmotarbetar följdriktigt förslaget. Det är ingen överdrift att säga att det varav uppenbart taktiska skäl som röstade för förslaget inför valet1982 - har de malt sig ur den enigheten. skiljer sig också från alla andra partier isin syn på bistånd och internationell solidaritet. När alla andra partier serbiståndet som ett uttryck för vår sohdaritet och vilja att stödja tredjevärldens fattiga länder och folk, ser det främst som ett sätt attgynna svensk industri och att öppna nya exportmarknader. Med dessa exempel har jag velat visa hurmoderaterna står för en egen utrikespolitisk linje. Det torde vara svårt,för att inte säga omöjligt, att förena den moderata poHtiken med vårt landstraditionella utrikespolitik, med den internationella solidariteten och med vårneutralitet och alliansfrihet. Därför utgör ett eget block iutrikespolitiken. De är i opposition mot övriga partier. De står närmareStrauss, och . Slutsatsen är att övriga partier har ettgemensamt intresse att försvara den svenska neutraliteten och alliansfrihetenemot attacker. Efterarbetarrörelsens valseger har man i både öst och väst mycketnoga iakttagit efter vilka linjer svensk utrikespolitik skulle utformas. Dennya regeringen har också på ett helt annat sätt än tidigare varit aktiv ochpådrivande. Det är bra att man redan haft överläggningar med de övriga nordiskaregeringarna - trots svårigheterna i ett par länder - om bl. a. en nordisk kärnvapenfrizon. Det är också bra att man har haft överläggningar med stormakterna. Bra ärvidare det förslag som regeringen har lagt fram och som bygger påPalmekommissionens förslag om att inrätta en kärnvapenfri korridor i Europamellan NATO- och Warszawapaktsländerna. De initiativen har vårt partis stöd.De är nämligen konstruktiva förslag som är förtroendeskapande och somtillsammans med förslaget om en nordisk kärnvapenfri zon kan bryta väg för dennödvändiga nedrustningen i . Den debatt som har förts om korridorförslaget har tyvärrmest handlat om formaliteter, t. ex. om hur utformningen av noten till deberörda regeringarna har gått till och om hur partierna i har ellerinte har hållits informerade. har statsministern medgivit att formellamisstag har begåtts, att partierna borde ha informerats och att så skall ske ifortsättningen. Med det borde kanske den delen av debatten kunna avslutas, såatt man i stället kunde övergå till en sakbehandling av korridorförslaget ochnedrustningsförslaget.