prot · G60918 · 1982-12-31 00:00:00 — Det är inte bara så att det i hög grad är eleverna igrundskolan som är de största konsumenterna av video och att de normer ochvärderingar som prånglas ut via videovåldet står i knivskarp kontrast till ochkonflikt med de värderingar som skolan har förklarat som sina, utan risken ärockså stor att känslan för andra människors lidande långsamt avtrubbas.Tröskeln höjs för vad man reagerar på i fråga om våld mot annan person. När mansår vind får man skörda storm. Det gäller förvisso inte bara på det ekonomiskaområdet. Skolan ligger ofta mitt i byn, mitt i samhället. Denförklarar genom sin placering att den är samhäUets gemensamma angelägenhet,satsning och ambition, avsedd för de unga. Den vill inte vara en kallinstitution bara, utan försöker knyta till sin verksamhet föräldrar ochnärsamhället - det gäller alltså både arbetsliv, föreningsliv, kyrkor ochsamfund, och det har verkligen börjat ske i allt större utsträckning. En skola med skolgård är ofta omgiven av ett staket, menman får inte förledas att tro att skolan försöker isolera sig . Den villtvärtom ta alla goda krafter i anspråk I Samhället borde i högre grad änhittills få vara en pedagogisk resurs och miljö, och samhället blir det i högregrad om människor ute i samhälle, yrkesliv och föreningsliv också kan göra enpedagogisk insats. Detta är långsamt på väg att ske. Skolan öppnar sig alltsåför samhället, och samhället öppnar sig för skolan. I ett sådant ömsesidigt givande och tagande kan många godakrafter i samhället samverka till det bästa. Ställ mot detta återigen det grovavideovåldets månglare. Nog borde de med lagens bestämda hand köras ut i öknenprecis som syndabocken. Och jag vill fillägga att den seriösa videobranschengärna skulle hjälpa till, för det har man lovat vid en konferens som vi höll ivåras om det här problemet. Skolan som arbetsplats mitt i samhället, i ömsesidigkontakt med det övriga närsamhället, det är en vision som det är värt att tavara på. Verkligheten blir inte begränsad till klassrummet på det viset. Praogör arbetsplatsen fill en skola för livet, men skolan blir i sin tur också enarbetsplats, och just detta att erövra kunskaper är ett arbete så gott somnågot. Skolarbetet är alltså ingen lek, även om det ibland ochför vissa kan gå som en lek. För de flesta kommer det att förbU ett nog såansträngande arbete, som kräver ordning och reda. Det aktualiserar detförhållandet att skolan ställer krav på eleverna, men krav måste också ställaspå skolan att den anpassar sig till eleverna, speciellt till dem som annarsfaller utanför ramen. Därför måste också arbetsmiljön vara föremål föruppmärksamhet. Den som ägnar sig åt att vandalisera och skräpa ner, hanförsämrar arbetsplatsen inte bara för sig själv, utan också för andra. Skolan är föremål för ständig debatt. Den är också föremål för ständig kritik, som naturligtvis ofta är berättigad, mendet finns behov av en balansering. Varje plåga har sitt skri, men hälsan figer sfill. Bildenav skolan blir inte riktigt sann, om man glömmer bort den stillatigande delen,och den är faktiskt ganska stor. Mitt intryck är att det arbetas i skolan i dagoch att den på många håll har funnit sin form, en form som man naturligtvisinte får konservativt stelna i, så att den blir ett pansar, utan sökande ochundersökande växa i. AnL 85RUNE (): Låt mig inledningsvis konstatera att svenskutbildningspolitik alltför länge har kännetecknats av en vilja att genomlångtgående ingrepp anpassa utbildningen fill aktuella polifiska mål. Föruniversitet och högskolor har detta medfört genomgripande organisationsförändringarunder . Vittgående reformer bör därför enligt min uppfattningundvikas . Uppgiften att rätta fill de missförhållanden som haruppstått kommer att vara krävande nog. Utöver detta måste huvudmålet vara attge universitet och högskolor möjlighet att utveckla sina särarter och attomsätta de polifiska målen efter sina egna förutsättningar. Den senaste högskolereformen trädde i kraft den 1 juli1977 och har alltså fungerat . Tiden är nu inne att utvärderaden reformen. Troligen är det inte möjligt att redan nu utläsa de fullaeffekterna i alla avseenden. Förändringar av högre utbildning och forskning fåri många fall fuUt genomslag först efter en period av fem . Det finnsemellertid fillräckligt underlag för att kräva förändringar på en radpunkter. Rent generellt kan sägas att administrationen har ökat påett oroväckande sätt, vilket också har påvisats i olika undersökningar.Ökningen beror naturligtvis även av andra faktorer än själva reformen, somexempelvis den nya arbetsplatsdemokrafin genom MBL-lagstiftning och annat, menoavsett detta måste åtgärder vidtas, så att de medel som avsätts för högreutbildning och forskning i större utsträckning än f. n. kommer självaverksamheten till godo. I de undersökningar för att belysa det här problemet somhar gjorts, bl. a. vid , talar man om ett bortfall av enarbetsvolym motsvarande 100 lektorstjänster. Att ta så stora resurser frånutbildningen och forskningen kan inte vara rimligt. Förenkling av olika rutineroch en minskning av antalet beslutsnivåer skulle säkert leda en bit på vägen.Vi i moderata sarnlingspartiet har i det här sammanhanget sedan längeframhållit att vi vill avveckla regionstyrelserna, som utgör en onödig mellannivå. Kommer regeringen att stödja den moderata tanken i den härfrågan? Ett klarläggande från ministerns sida skulle vara välgörande. Och hur blir det med anslagssystemet? Det fungerar inte påett tillfredsställande sätt, och det kan enligt min uppfattning förenklas påmånga och avgörande punkter. Men det största problemet inom högskolan är f. n.antagningssystemet. Det är oerhört komplicerat och svåröverskådligt. På ettmycket effektivt sätt har PUKAS-reformen och högskolereformen visat den tröghetsom präglar , administrativa regleringar av den högre utbildningen. Jämfört medadministrativa regleringar utgör de studerandes egna reaktioner genomförändrade studieval och ändrade preferenser för högre utbildning en smidig ochkänslig anpassning av studierna till de förändrade yttre förhållandena.Undersökningar visar att den sociala snedrekryteringen snarare tenderat attöka än minska efter högskolereformen. Genomströmningen i den högre utbildningenhar minskat kraftigt, och antalet studieavbrott har ökat. Medianåldern för demsom påbörjar studier har för många utbildningslinjer höjts. Den s. k. ungdomspuckeln, skapad av de höga födelsetalen ibörjan av , då krigsårens stora barnkullar själva skaffade sig barn,har lämnat , svämmar över bräddarna i gymnasiet och trycker påportarna till högskolor och universitet. Detta inträffar i när vi talarom rekordhög ungdomsarbetslöshet. I en sådan situation borde det ligga i allasintresse att underlätta för elever som lämnar gymnasiet att komma direkt in pånågon högre utbildning och inte tvinga dem att ge sig ut i arbetslivet för attdär skaffa sig yrkeslivspoäng och sedan söka in på den högre utbildningen. Omde kunde komma in direkt, skuUe man i någon mån kunna lindra den svåraungdomsarbetslösheten. Dessutom är det ju så att bildning och utbildning ärbördor som lätt kan bäras, vart man än går i livet. Litet har för all del gjorts. Maximal poäng förarbetslivserfarenhet erhålls nu mot tidigare . Den s.k. direktövergången från gymnasieskolan till högskolan har ökat från avantalet platser inom kvotgrupp 1 och 2 till en tredjedel av samtliga platser påen utbildning. Det skall sägas i det här sammanhanget att detsocialdemokratiska förslaget ursprungligen omfattade av dessaplatser. Vi moderater har sagt att detta inte är tillräckligt ochatt i stället minst hälften av platserna på en utbildning måste reserveras fördem som kommer direkt från gymnasiet. Vi har i olika sammanhang fört fram dettakrav, men vi har fått mycket Htet stöd. har dess värre tåget kanske gått för att få ett nyttantagningssystem eller en radikal förändring av det nuvarande systemet. Finnsdet möjligen något hopp om att den socialdemokratiska regeringen kommer atttänka om på den här punkten? De uttalanden som gjorts av statsrådet ger enligtmin uppfattning inte någon vägledning. Det nuvarande systemet leder till takfikval ochbetygsinflation. Så har t. ex. antalet elever med genomsnittsbetyget 5,0 ökatfyrfaldigt på den naturvetenskapliga linjen . Förmodligen beror dettapå den hårda konkurrensen till vissa utbildningslinjer och på att endast elevermed medelbetyget 5,0 får delta i lottning om platser på populära linjer, t. ex.läkarlinjen. Lottning borde enligt min uppfattning inte få förekomma. Ihöst krävde inte mindre än 460 olika utbildningsalternativ på olika ortermaximal poäng av de sökande som kom direkt från gymnasiet för att de skulle fåen chans att delta i lottningen och därmed få en chans att komma in. Omdirektövergången ökade till , som vi moderater förespråkar, skulledetta underlätta för dem som kommer från gymnasiet, ochlottningssituationen skulle bli mindre vanlig. Ett annat allvarligt problem med det nuvarande systemet äratt betyg på tvååriga gymnasieUnjer i många fall konkurrerar på lika villkormed betyg som ges på treåriga linjer. Det leder av lättförståeliga skäl filltakfikval i gymnasiet, där elever väljer en lättare utbildning för att få etthögre betyg. Vi moderater menar att treårigt gymnasium i större utsträckningbör vara inträdeskrav till universitet och högskolor. För att förbättramöjligheterna för studerande med tvåårigt gymnasium och de utomgymnasialautbildningarna borde man inrätta en förberedande utbildning. Den utbildningenskulle ge behörighet fill olika ämnen och utbildningsvägar på högskolan.Kunskapsredovisningen där bör givetvis ske i form av prov, och de skallbetygsättas. Den här föreslagna utbildningen skulle med fördel kunnaförläggas till existerande vuxengymnasier och de mindre högskolorna. Ett sådantsystem skulle vara rättvisare än det nuvarande, och ingen skulle behöva tänkapå taktikval i gymnasiet. Alla sökande till en viss utbildning på högskolanskulle då ha samma utbildningsnivå, vilket skulle vara till fördel för både lärareoch elever. orsakas många av de studieavbrott som sker just av bristandeförkunskaper. Om alla har samma förkunskaper undviker man dessa avhopp ibetydligt större utsträckning än f. n. AnL 86ING-MARIE (): Gmndbulten i vårt samhälle utgörs av enallmänt accepterad känsla för rättvisa och solidaritet. En medvetenhet om dessagrundbegrepp kan växa fram och formas först efter det att en egen idenfitet ochsjälvkänsla har skapats och grundläggande fysiska behov har fillgodosetts. Vid fara eller hot ökar påfrestningarna och därmed riskenför regression. Känslan för solidaritet kan svikta, och en primitiv egoism lättbreda ut sig. Den omställning som vårt samhälle nu genomgår medstrukturförändringar inom stora delar av industrin, med en kärv ekonomi ochsamfidigt en rasande snabb teknikutveckling upplevs som ett reellt hot. Viläser om företagsnedläggningar, varsel och korttidsvecka.Arbetslöshetssiffrorna speglar omfattningen men inte det mänskliga priset förmarknadsekonomins vånda. När tryggheten rycks undan ställs solidariteten påhårda prov. Det är då viktigare än någonsin att yttrandefrihetenskyddas, inte bara i det tryckta och talade ordet. Det är angeläget att allavägar står öppna för att frigöra tankar och känslor. De olika konstnärligauttrycksformerna får inte förkvävas i den framvällande underhållnings- ochpåverkansindustrins störtflod. Man måste ha möjlighet att lösa problem, belysa problemoch debattera problem. Vi måste se verkligheten och inte fly den. Drömmar kan vara en meningslös flykt undan verkligheten.Drömmar kan upplevas som ouppnåeliga hägringar. De kan vara ett glitter, somblir pannkaka i kontakt med verkligheten och som vid uppvaknandet gör vardagen ännu gråare och tristare. Drömmar undanverkligheten förmedlas ofta som en förvriden och förljugen manipulation medvårt nakna behov av uppskattning, medinflytande, kärlek och trygghet. Men drömmar kan också vara uttryck för vilja och styrka.Marfin är ett världsnamn som väl har visat riktigheten i detta. Mendå måste drömmarna utgå från verkligheten, och det är bara genom att se och taemot intryck från omgivningen som vi verkligen kan tända känslor och tanke. Detär inte förljugenhet och förvanskning av verkligheten som ger styrka tillmålmedvetet arbete. Det är vikfigt att koppla det här synsättet fill ett kärvtoch dystert ekonomiskt kUmat. , i våra bistra fider, behöver vi kultur merän . Hur skall vi ta oss ur krisen genom solidaritet ochrättvis fördelning om inte människor upplever att däri finns en värdegemenskap?Risken är att även vi polifiker dras med i ett kortsiktigt s. k. kristänkandeoch börjar låta som försiktiga kamrerare, som ständigt anpassar sig tillkrympande ramar men glömmer att en målsättning kan förändra prognoserna likaväl som en brist på målsättning gör negativa prognoser självuppfyllande. Vi upplever hur våldet ökar i samhället. UllaTilländer belyste det i sitt inlägg, och många andra har också gjort det underdagens lopp. Ungdomsarbetslösheten når rekordsiffor, familjesplittringen ärstörre än någonsin, drogmissbruk och ekonomisk brottslighet smyger sig öveross. Samhällets ansvar för att garantera yttrandefriheten genomen mångfald av uttrycksformer och informationsvägar är viktigare ännågonsin. Sponsorer, reklam och krav på ökade biljettintäkter riskerar alltidatt påverka konstnärligt innehåll och form och därmed att hota yttrandefriheten. Särskilt tungt är samhällets ansvar för barns ochungdomars möjligheter att se det äkta. Att hitta former och vägar för attutnyttja och stimulera deras delaktighet i vårt samhälle är vår kanskeviktigaste uppgift. Regeringens avsikt att direkt under statsministerntillsätta en barndelegation är därför något utomordentligt angeläget ochpositivt. har numera förutsättningar att bli ettmångkulturellt samhälle, men för att vara öppna för andra kulturer måste viockså känna en egen identitet i en svensk kultur. Trycket från framför allt denamerikanska kulturen är så hårt att den infiltrerar våra livsmönster ochhämmar vårt eget kulturskapande. Ufifrån folkrörelsernas idéarv är det heltfrämmande värderingar som sprids och underbygger okunnighet ochfrämlingskänsla. Ett invandrarvänligt samhälle fömtsätter en akfivkulturpoUtik. Inför tendenserna fill invandrarhat måste vi på ett offensivtsätt ta tag i de här frågorna. Samspelet mellan stat, landsfing och kommun är ocksågrundläggande för vad vi kan åstadkomma med trots allt begränsade resurser.Hela vår målsättning och kulturpolitik bygger på ett förtroende mellan dessainstanser för den inriktning och målsättning som staten genom 1974 årskulturpolitik har gått före och angivit. Det känns posifivt och viktigt att det i regeringsdeklarationen slagits fast att de kulturpolitiskamålet skall gälla och fortsätta att förverkligas. Det är viktigt att staten står fast vid sitt ansvar. Ute ilandet har nästan alla landsting nu avslutat sina kulturutredningar och läggerfram förslag och visar en vilja till fortsatt regionalisering avkulturinstitutionerna. Att fullfölja uppbyggnaden av en sådan regionaliseringär ett ansvar som staten måste ta. Det är kommunerna som har det största ansvaret och som gerde största anslagen till kulturen. Där hotas man naturligtvis avbudgetnedskärningar. De färskaste och yngsta nämnderna i kommunerna ärkulturnämnderna. Det får inte bli så att den verksamhet som kom sist in förstmåste prutas ut. Det är viktigt att det i kommunerna förs en målsättningsdebattom innehållet i verksamheterna och också om hur förhållandet är ute i de olikakommundelarna. Det är i möjligheterna att utveckla former för skapandeverksamhet i boendemiljöerna och på arbetsplatserna som chansen finns att frångrunden bearbeta och utveckla en svensk kulturtradition och skapa de verkligaalternativen. Därför är det viktigt att kommunerna ges möjlighet att fullföljaett utvecklingsarbete med kulturverksamhet i kommundelarna. Men budgetnedskärningarna har också inneburit en senareläggningav många byggobjekt och därmed färre arbetstillfällen för bild- och formkonstnärerna.När man analyserar tillämpningen av enprocentsregeln, konstaterar man snart attden tillämpas mycket olika. Inte ens de statliga affärsdrivande verken tyckstillämpa den generellt. Det är viktigt med hänsyn till konstnärernas fillfällentill arbete att man verkligen ser över vad som kan göras inom detta område.Arbetslösheten är för kulturarbetarna högre än för de flesta andra grupper.Välutbildade, kreativa människor tvingas leva under existensminimum ellerförsörja sig med andra arbetsuppgifter. TCO och LO gjorde ett gemensamtuttalande, där kulturarbetarnas rätt fill ett arbete för sin försörjning påsamma sätt som alla andra löntagares slås fast. Samfidigtkolliderar arbetsmarknadspolifiska mål med kravet på att det är konstnärligakvalitetskrav som skall utgöra underlag för fördelning av arbetsuppgifter.Utrymmet för reguljära arbetsfillfällen och arbetsuppgifter för kulturarbetaremåste öka i förhållande till de medel som fördelas viaarbetsmarknadsstyrelsen. När det gäller den kommunala kulturverksamheten vet vialla att biblioteken är de kulturinstitutioner som har nått längst, som harhaft den effektivaste spridningen och som utnyttjas mest. Det är därför mycketglädjande att biföll den socialdemokratiska motionen sominnebar att 10 milj. kr. anslogs för att sprida litteraturstödda titlar ut tillfolkbiblioteken. Det innebar att man fick en intressant koppling mellanlitteraturstödet och folkbiblioteksanslagen. Boktillgången ute på filialernaoch biblioteken runt om i landet kan nu ökas, och arbete pågår för attverkställa beslutet. Men det är också viktigt att erinra om det beslut somriksdagen fattade och som innebar att kommunerna inte fick minskaöppethållandetiden eller skära nedbokinköpsanslaget, utan att stödet verkligen skulle innebära ett fillskott ochen förstärkning av det utbud av god litteratur som vi vill finna på bibliotekenute i landet. Inte minst inför den snabba medieutvecklingen, som jag förmodaratt kommer att belysa i sitt inlägg, ser jag det somsynnerligen angeläget och tillfredsställande att kunde göra en sådanförstärkning av boktillgången runt om på biblioteken. AnL 87CATARINA RÖNNUNG (s): Informafionsteknologin är världensstörsta industri och därtill snabbt växande. Allt fler sysselsätts i medieyrkenoch med automafisk databehandling. Vi befinner oss i de elektroniska mediernasbarndom och kan bara göra oss tämligen vaga föreställningar om det framtidainforma-fionssamhällets struktur. All tillgänglig information och dokumentationkan via teledata nå in i hemmen och ut på arbetsplatserna. Televisionen når ossvia kabel eller satelliter som dygnet runt sänder över alla världsdelar. Fördet tekniskt möjliga som kan åstadkommas med mikroelektronik verkar det intefinnas några gränser. Men naturligtvis är det en politisk fråga av högstadignitet att se till att vi inte blir slavar under den nya tekniken utan läross att utnyttja den rätt. Vi måste vara observanta på att utvecklingen går ien rasande fart. Våra sociala och kulturella livsmönster och vår nationella ochpersonliga identitet kan komma att utsättas för attacker som vi inte kan värjaoss mot. I stället för att vi bättre skall kunna orientera oss i omvärldenfinns risken att vi drunknar i information och hårt marknadsstyrtunderhållningsskval. Jag målar upp en pessimistisk bild - men med den förhoppningenatt den inte blir verklighet. De elektroniska medierna kan användas på ettannat vis -på lokal nivå, i närsamhället, av många informatörer på ett aktivtoch skapande sätt - och det är den utvecklingen som behöver sfimuleras. Men, fru talman, många tendenser i det elektroniskamediesamhället skrämmer mig. Det beror delvis på att vi så dåligt har lyckatsbemästra de kulturimperialistiska och kommersiella krafter som redan i dagbehärskar underhållningsutbudet i TV och video. Dessutom slukar medierna såstor del av vår fritid på bekostnad av vårt engagemang för levande och närakultur, för politiska och ideella organisafioner. Framför allt har vi lämnat barn och ungdom i sticket påett aningslöst och nästan grymt sätt. Barns fritid ägnas alltmer åt passiviserandemediekonsumtion. Barn ägnar ca fyra fimmar per dag åt olikatekniska bild- och ljudmedier. Vart femte skolbarn ser på TV ellermer . Det är vuxenutbudet som attraherar. av tittandetägnas vuxenprogrammen. Hulken, Baretta och är barns idoler ochläromästare i den mer rumsrena genren av våldsprogram. Våld blir nöje ochunderhåU-ning. Barn indoktrineras att tro att våld är det naturliga sättet attlösa konflikter. Fascistoida fördomar om människors olika värde och den starkesrätt finns inbyggda i våldsunderhållningen. Vi måste göra mycket klart för ossatt skräpkulturen har mutat in en bred sektor av våra barns liv och - det ärdet allvarUga - av våra barns känslomässiga uppfostran. Vad säger forskare om detta? Att ett massivt TV-tittandestör barns kunskapsmässiga och emotionella mognad är en allmän uppfattning. Detleder till passivitet och beroende. Hos underprivilegierade barn skapar detoro, brist på koncentration och aggressivitet. Fikfionsvåldet sfimuleraråskådaren att själv bruka våld. En rad olika test visar att läsförmågan hosamerikanska barn har sjunkit kraftigt under de senare 15-20 åren. Såsom påbröd kommer våldsutbudet i videobranschen - enbransch som omsätter nära 3 milj. kr. Sex av tio kunder efterfrågarrysare, dvs. filmer med våldtäkter, kannibalism, slakt och orgier i tortyr.Motorsågsmas-sakern, som ansågs som en av de absolut grövstafilmerna, har distanserats av åtminstone 25 andra. Slaktavfall och djurblodflyter ymnigt i bildsekvenserna. ställningstagande innebär att barn skallskyddas mot våld eller hot om våld mot människor och djur som harverkUghetstrogen karaktär. Extremvåld av rå och sadistisk natur, som vänder sigfill vuxna, skall förbjudas för försäljning. Det starkaste skälet till detta äratt obetänksamma vuxna sprider filmerna till barn. F. n. har vi en provisorisk lagstiftning av dennainnebörd, som inte kom tUl utan våndor och uppskov. Man sköt på ikraftträdandeti på grund av agerande. hannvideomarknaden etablera sig ordenfiigt, och branschen omsatte . Jag vill påminna kammaren om att socialdemokraterna såsomförsta parti uppmanade regeringen att vidta omedelbaraåtgärder för att motverka en icke önskvärd utveckUng inom videobranschen. Videouthyrarna riskerar böter eller fängelse upp tiU sexmånader för brott mot lagen. Distributörerna kan fällas för medhjälp.Video-Invest, Red Baron, , Duo förlag och Vidax hör fill dem somspecialiserat sig på våld och vars repertoar borde granskas. har många videouthyrare levt i denföreställningen att det varit tämligen ofarligt att sätta sig över lagen. Ävenbarn har haft lätt att komma över grova våldsfilmer. Statsmakternabör göra det klart omgående, att polis och åklagare inte kommer att läggafingrarna emellan utan klippa till emot oseriösa videouthyrare. Folkrörelseroch andra ideella organisationer kan sköta bevakningen på den egna orten. Det är min förhoppning att det kommande förslaget fillpermanent lagstiftning innebär att videofilmerna förhandsgranskas på samma sättsom biograffilm, i enlighet med vad socialdemokraterna tidigare förordat iriksdagen. Då slipper man nuvarande omständliga och tidsödande förfaringssättatt kontrollera den enskilde videoförsäljaren. Naturligtvis kommer vi inte till rätta med skräpkulturbara genom förbud och censur. Folkrörelserna spelar en vikfig roll somopinionsbildare och som kanaler att föra ut god och levande kultur. Vårakulturinstitutioner har ett ansvar att genom uppsökande verksamhet nå nyagrupper. Det som pekade på i sitt inlägg, att ett utvecklingsarbeteför ett bättre lokalt kulturliv måste komma i gång, vill jag varmt understryka.8 Riksdagensprotokoll 1982/83:18-19 Skolan får inte smita ifrån sitt ansvar utan undervisa imassmediekunskap. Barn måste lära sig att använda nya medier på ett medvetetoch kritiskt sätt och studera vilka påverkanseffekter de har.