prot · G609163 · 1982-12-31 00:00:00 — Jag har noterat att i sin motion skriver inte kan expandera sig ur krisen - varken globalf eller i ett enskilt land.Det kan stämma för ett enskilt land, men det är helt enkelt inte sant i detglobala perspektivet. Läget är ju det, att den ensidiga åfstramningspolitik somförts i flera stora länder, och som rekommenderar här hemma, är enviktig orsak fill krisen. Genom de starka sambanden mellan de nationellaekonomierna har de åtstramande åtgärderna i olika länder förstärkt varandra.Politikens effekter har blivit starkare än avsett, och vi har hamnat i ennedåtgående spiral. Samma samband kan utnyttjas i andra riktningen. Ävenförsiktiga stimulanser i olika länder kan via den internationella handelnförstärka varandra och ge en påtaglig och stadigvarande tillväxt. Det måste vara en politik som anpassas till resp. landsförutsättningar och en politik som inte blåser nytt liv i inflationen. Mendetta är förenligt med en aktiv politik för bättre tillväxt. I själva verket finns det en bred internationell enighetom behovet av en sådan politik och om vad som i stort behöver göras; hosfackliga organisationer, företagare, ekonomer och många politiker. Problemet äratt några av de i sammanhanget viktigaste politiska ledarna häller tillbaka -av främst ideologiska skäl. Intar man den ståndpunkten, att inget bör eller behövergöras, så har man också sagt att arbetslöshet, social misär, svält ochfattigdom i inte utgör nägon del av den ekonomiska krisen. Mot dettabör vi känslomässigt reagera. Vi anser atf detta är de allvarligaste inslagen i denekonomiska krisen. Dessa problem kan svårligen lösas utan en aktiv politik pådet internationella planet för atf främja produktion och sysselsättning. Därförkommer den efter mått av sin förmåga även i fortsättningenatt försöka driva på i den riktningen. Toppmötet i gav inga konkreta resultat somkan inge några större förhoppningar. Men man försökte ändå, så långt det gick,att undvika direkt konfrontation. Det fanns en strävan att resonera sig samman,och det finns en någorlunda enig bedömning av problemens karaktär. Det sägernågonting om världen av att ett så pass magert resultat inte leder tillstarkare reaktioner, utan pä sina håll t. o. m. betecknas som en framgång. Vi i är beroende av utvecklingen i världen. Detbetyder inte att vi passivt kan sitta med armarna i kors. Vi måste göra vad vikan för att lösa problemen i landet med den egna politiken. Där går regeringen nu - i kompletteringspropositionen -vidare i den ekonomisk-politiska strategi vi dragit upp. Det första steget varalla de åtgärder jag nämnde inledningsvis för att stärka det svenskanäringslivets konkurrenskraft och för att stimulera produktionen, för att ökakapacitets- utnyttjandet och bryta utvecklingen mot allt kraftigare ökningar av Nr 163 arbetslösheten. I detandra steget måste vi nu befästa och förstärka vad som vunnits i det 9 :. gäller det framför allt en aktiv kamp mot inflationen och en fortsatt kamp mot arbetslösheten. Jag kan konstatera att det finns en ganska bred enighet iriksdagen om noliiiken m m denna huvudinriktning av politiken. Mot denbakgrunden beklagar jag att det inte gått att nå bredare samförstånd om delarav finansieringen av de åtgärder som skall vidtas. Socialdemokraterna, och harträffat överenskommelse om skatteomläggningen. Här har vi tagit pä oss ettgemensamt ansvar. Det gäller förändringarna av skatteskalorna ochavdragsgränsen. Det gäller också att omläggningen skall totalfinansieras - detär en skatteomläggnmg som infe syftar till en sänkning av skattetrycket.Dessutom har vi gemensamt uttalat att omläggningen bygger pä förutsättningenatt löneavtalen anpassas med hänsyn till skatteomläggningensfördelningspolitiska effekter. Detta är värt gemensamma ansvar. Vi är ocksåense om behovet av arbetsmarknadspolitiska insatser, även om det finns vissaåsiktsskillnader när det gäller utformningen. Vi är vidare ense om att höjdaenergiskatter i det här läget är en bättre finansieringskälla än höjdaarbetsgivaravgifter. Jag blev litet förvånad när sade att viinte hade förhandlat om energiskatterna. Vi tog ju faktiskt redan den 9 aprilkontakt pä tjänstemannaplanet. Det sades från mittenpartiernas sida att man varmed på en omläggning till energiskatten och om en totalfinansiering den vägenoch att man inte behövde några särskilda förhandlingar, och man ansåg dem inteheller önskvärda. Vi hade naturligtvis ställt upp. Men jag tycker att det ärlitet konstigt att vi i efterhand anklagas för att inte ha satt i gångförhandlingar, som man faktiskt inte ville ha i det läget. Det borde ha gått att enas om den här finansieringen.Regeringen känner sitt ansvar för statsfinanserna och kan inte avstå frånfinansiering. Därför får vi nu en sämre lösning än den regeringen ursprungligenföreslog. Detta är beklagligt men får inte fördölja det faktum attden inriktning av den ekonomiska politiken som nu förhoppningsvislägger fast i sina huvuddrag följer vad regeringen föreslagit. Dessa beslutinnebär att vi tar ytterligare viktiga steg i det långa, svåra arbetet med attföra ur krisen. Jag har, herr talman, studerat de övriga partiernasmotioner och där finns förvisso mycken intressant läsning. En slutsats man kan dra är att det första steget av regeringens krispolitik varit mera framgångsrikt än vad oppositio nen väntat sig. uppstämdes fasliga jeremiader om de olyckor som skulle drabba den svenska ekonomin och människorna i . Dessa dystra profetior hade. herr talman, varit befogade om vi låtit ekonomin fortsätta att glida i väg i den utförsbacke där den borgerliga politiken placerat den. Men det var ju för att förhindra detta och i stället börja vända utvecklingen som vi tog ett sä bestämt grepp i den ekonomiska politiken. Den ekonomiska politiken, m. m. Onekligen har vi börjat få en delpositiva inslag i den ekonomiska bilden. Industrin har fått den stimulans viavsåg. Produktion och orderingång ökar. Nedgången i investeringarna avtar. Vissa undersökningar ger t. o.m. indikationer på en viss uppgång för åtminstone de större företagensinvesteringar. Prisstegringarna tycks nu bli klart lägre än vi tidigarehade förväntat oss. Det innebär också att reallöneminskningen begränsas. Jagundrar om inte både och där var litet efter sintid. när de talade om de oerhörda reallöneminskningar som skulle komma 1983. -Inte om prisstegringen håller sig under någorlunda rimlig nivå. Även om arbetslösheten ännu ligger på en alltför hög nivåhar vi hejdat den tidigare utvecklingen mot mycket kraftiga ökningar. Vi har -för att återknyta till den bild som jag använde under valrörelsen-sprungit i fatt vagnen och börjat få stopp pä den. skall den så småningombaxas upp igen. De viktiga fackliga organisationer som avslutatsina löneförhandlingar har visat samhällsansvar. Det är viktigt attunderstryka detta. Sä långt ser det nu ut som om vi har goda förutsättningaratt även framöver få de positiva effekter av devalveringen och politiken iövrigt som vi hade avsett, även om - det måste betonas - det fordrasuthållighet för att säkerställa de här vinsterna. Detkan inte hjälpas att man nu erinrar sig oppositionens omdömen om devalveringenfrån . Det talades om "sveket mot ". Flera hävdade attvi inte skulle få några resultat alls. Det var fel tidpunkt. Omvärlden skulleslå tillbaka. De fackliga organisationerna skulle kompensera sig. Inflationenskulle fördubblas - siffror i storleksordningen för inflationen 1983nämndes, jag tror av t. ex. . Och ingenav de andra katastroferna har heller inträffat. förläggeroppositionspartierna katastrofen ytterligare framåt i stället. Men till denna relativt gynnsamma utveckling har de övrigapartierna anpassat sig. har t. o. m. gjort sig delaktig och talar om depositiva effekterna av 1981 och devalveringar. Det är vi glada ochtacksamma för. Genomgången av motionerna bekräftar också den bild jag gavi den allmänpolitiska debatten. Mellan regeringen och mittenpartierna finns förvisso klaraskillnader i vissa avseenden. Det gäller t. ex. uppfattningen i de frågor därsocialdemokratin ställt ut sina fyra vallöften. Det gäller nu beredskapen attfinansiera skatteomläggningen och arbetsmarknadspolitiken. Men det finns ocksåmånga beröringspunkter. Vi kritiserade före regeringsskiftet mittenpartierna föratt de inte var beredda att sätta in tillräckliga arbetsmarknadspolitiskaåtgärder. Det var det vi avsäg med att ni medvetet tillät arbetslösheten attstiga, eftersom ni drog ner pä de arbetsmarknadspolitiska insatserna samtidigtsom arbetslösheten steg. Vi påpekade att om man hadesatt in samma resurser som året tidiaare, hade arbetslösheten kunnat sänkas med35 000 kan vi konstatera attdessa båda partier är beredda att dra upp nivån i stort sett så som regeringenföreslagit. Jag är alltså glad att ni har tagit den utsträckta handen när detgäller arbetsmarknadspolitiken och går med pä den kraftiga satsning påarbetsmarknadspolitik som regeringen föreslår. Vi har, som jag nämnde, åsiktsskillnader ifördelningspolitiken, men också i viktiga hänseenden en samstämmighet ibedömningen. Vi har kunnat träffa en överenskommelse i ett konkret spörsmål isäkerhetspolitiken och har därtill en övergripande samsyn när det gäller heladet säkerhetspolitiska fältet. Mittenpartierna kritiserar oss mycket för detstora budgetunderskot-fet, men ser man till de konkreta resultaten av derasegen politik så är skillnaderna marginella, såsom har visat idebatten . Sakligt sett finns det alltså utrymme för ett bredaresamförstånd. Jag har viss förståelse för svårigheterna för mittenpartierna attkomma överens med regeringen och att ni inte vill detta. Det kan finnaspartitaktiska skäl, kvardröjande bitterhet efter valrörelsen och i synnerhetvalutslaget eller andra skäl. Därtill kommer ju att om nägon inom mitten såmycket som andas om samförstånd med socialdemokraterna, sä riktigt häver sigmoderaterna över personen i fråga intill förföljelse. 1 vissa fall har dettagit sig nästan otäcka former. Det är möjligt att jag, som det har sagts, varför tidigt ute när jag här i tog upp tanken på denutsträckta handen. Men sakproblemen förblir ju desamma: nödvändigheten attlyfta landet ur den ekonomiska krisen, nödvändigheten att hålla tillbaka deaggressiva högerkrafter som släpper kraven pä social rättfärdighet. Därförförtröttas vi inte, utan kommer även fortsättningsvis att sträva efter bredalösningar i den svenska . Sammanfattningsvis vill jag hävda att detta i detväsentliga varit ett framgångsrikt och konstruktivt , som uträttat ettvärdefullt arbete till gagn för de svenska medborgarna. Det finns emellertid ett borgerligt parti somhelt maler sig ur. nämligen moderata samlingspartiet. Om man studerar dessmotioner finner man till att börja med att häller pä att skriva omhistorien och att de i betydande utsträckning ägnar sig åt ren mytbildning. Låtmig citera inledningsmeningen i den moderata partimotionen; "ekonomiska problem är ett uttryck för densocialdemokratiska modellens strukturkris." Det låter pampigt. Men varför den socialdemokratiskamodellen? Varf tog de sex borgerliga åren vägen? Det här är till en del en fortsättning på de tidigaremoderata försöken att dra sig undan ansvaret för vad som hände under dessa sexår. Det var ju i själva verket i hög grad då som de djupa ekonomiska problemenskapades. Det börjar visserligen bli något tjatigt att upprepa vadsom inträffade under de borgerliga regeringsåren, men jag lovar moderatasamlingspartiet Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska pohtiken, m. m. att varje gång de gör ett försök att slingra sig undansitt ansvar, så skall jag upprepa fakta. Det var under de borgerliga åren - med somstörsta parti -som den svenska industrin försvagades å det allvarligaste.Produktionen gick ner till den nivå vi hade ,investeringarna minskade till den lägsta nivån pä ochindustrisysselsättningen sjönk med mer än 150 000 personer. Det var under de borgerliga åren - med somstörsta parti -som de stora underskotten byggdes fast i vår ekonomi. Det varborgerlig politik som förde budgetunderskottet från mindre än 4 miljarder1975/76 till den nuvarande nivån på runt . Det var underdessa är, , som bytesbalansunderskottet stadigt låg på en hög nivåoch statens utlandsskuld gick frän i stort sett ingenting till uppemot 100miljarder kronor. Det var under de borgerliga åren - med somstörsta parti -som arbetslösheten drogs upp pä en högre nivå än någonsintidigare . Under en mycket stor del av hade etthuvudansvar för utformningen av den ekonomiska politiken. Därför är allt detta,hela den ekonomiska nedgången, i hög grad moderata samlingspartiets ansvar, ochdet skall ni inte få smita undan. Ni hade på er. och ni misslyckades.När ni nu för fram er kritik, är det budgetunderskott, moderaternasutlandsskuld och inflation ni kritiserar. Här fick vi höra hur beskärmade sig överbudgetunderskottet. Men vi hade knappast något budgetunderskott när vi lämnaderegeringsmakten , medan vi har ett gigantiskt budgetunderskott . Vem harställt till det? Jo, , som hade ett huvudansvar för landetsfinanser. hade vi ingen statlig utlandsskuld alls. har vi en skuldpä 100 miljarder. Vem var det som drog på oss denna jättelika utlandsskuld- somåkte runt, skrev under: , alias G. - som barn ochbarnbarn skall betala tillbaka? Egentligen ligger det något mera och kanske allvarligareunder talet om att de ekonomiska problemen är resultatet av densocialdemokratiska modellens strukturkris. Det är i själva verket ett uttryckför att moderata samlingspartiet numera hyser ett djupt missnöje med denpolitik som själva bedrev under de borgerliga regeringsåren. Påflera ställen i deras motion förekommer en utomordentligt hård kritik av dennapolitik. Vad ni i realiteten säger sida upp och sida ner i er motion är attmoderata samlingspartiet och dess tidigare ledning inte kunde regera landet. Det står allt klarare att vi har fått eller håller pä attfå ett förändrat högerparti i svensk politik. Det är det unga gänget frånstudentförbundet som har tagit över partiet och gradvis omorienterarpolitiken. De förefaller ha spolat och det han och hans generationstod för. Låt mig för att klargöra detta pedagogiskt citera GöstaBohman - det brukar jag inte göra så ofta-från en debatt här i kammaren för femår sedan. I ett meningsutbyte med bl. a. bemötteBohman den socialdemokratiska kritiken för att trepartiregeringen lätbudgetunderskot-fet växa okontrollerat. Sä här sade han bl. "1 den fas av vår ekonomiska återhämtningsprocess somvi nu befinner oss bör inte ekonomin stramas åt och budgetunderskottet minskas.Det blir aktuellt när den ekonomiska återhämtningsprocessen fortskridit och vibörjat närma oss fullt kapacitetsutnyttjande och när den ekonomiska tillväxtenminskar behovet av stora näringspolitiska och arbetsmarknadspolitiskasatsningar." Och vidare sade ; "Man frågar sig då: Vilket ärert recept för att bringa ned det här underskottet? Skall man anslåmindre pengar till AMS. eller menar ni att man skall syssla mindre mednäringspolitiska satsningar? Man skall alltså inte hoppa in i varven, inte istålindustrin, inte i handelsstålindustrin, inte i textilindustrin och inte iskoindustrin osv. Där kan man naturligtvis spara pengarom man vill. Eller ärdetden sociala tryggheten ni vill dra ned på? Eller är det högre skatter ni villha för att täcka det. enligt er mening, alltför stora underskottet?" är det utomordentligt svårtatt föreställa sig att den som sade detta var moderata samlingspartietsordförande för sä som . har partiet övergivit heladet tänkande som den gången försvarade. Den sociala tryggheten skall försvagas.Näringspolitik är bara bortkastade pengar. Arbetsmarknadspolitik skapar barasysselsättning men inga riktiga jobb. säger dagens moderatledare. Förvisso hade vi socialdemokrater åtskilliga duster dengången med , men man måste nästan sentimentalf och nostalgiskt konstateraatt han ändå försvarade synen att staten har ett ansvar för vad som händer isamhället, inte minst i fråga om sysselsättningen. Dagens moderata ledningsäger tvärtom. Staten kan inte ta ansvar för sysselsättningen, säger man. Detfår arbetsmarknadens parter göra. att det är fackföreningarnas fel omarbetslösheten stiger. Det är vad som står i den moderata motionen. Det finns mycket klart belyst i motionen vad manegentligen tänker sig, även om man inte helt vågar föra fram det i konkretaförslag. Man leker nu öppet med tanken att skära bort de 35 miljarder somsatsas på arbetsmarknadspolitik och näringspolitik. 1 stället skullearbetsgivaravgifterna sänkas med 10 eller . 100 000 nya jobb skulle bliresultatet, påstås det. Lät mig slå fast följande. För det första: Med dettaresonemang ansluter sig nu öppet till de ekonomiska teorier medvilka man försökt styra politikenit. Man vill irealiteten göra oss urarva närdet gäller grundläggande värden och synsätt i denekonomiska politiken, värden som i princip alla partier ställt upp bakomtidigare. Det handlar just om att staten skall ha ett övergripandeansvar för den ekonomiska utvecklingen. Konjunktursvängningar skall utjämnasgenom en aktiv stabiliseringspolitik, som innebär att man stimulerar ekonominpä olika vägar i konjunkturnedgångar och stramar åt i uppgångar. Nödvändigaomställningar och omstruktureringar i ekonomin skall underlättas genom insatserinom arbetsmarknads- och näringspolitiken. En rad åtgärder sätts in Den ekonomiska poUtiken, m. m. Den ekonomiska poUtiken, m. m. för att göra arbetsmarknaden tillgänglig för grupper somhar svårt att konkurrera på marknaden. Hela detta synsätt vill nu överge, avresonemang och mofioner att döma, till förmån för de nykonservativa teoriernaatt staten i stort sett bara skall inrikta sig på att hålla nere inflationenvia kontroll av penningmängden. För det andra: redovisar inte de fullakonsekvenserna av sin tänkta politik. Man säger alltså att slopadearbetsmarknads- och näringspolitiska utgifter skulle lämna utrymme för sådanaavgiftssänkningar att 100 000 jobb skapades. Om det vet vi intet. Men annat vet vi alldeles säkert. finns ca 185 000 personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Och de skulle bli arbetslösa över . Vi har runt 80 000 ungdomar som harberedskapsarbete, som skaffar sig yrkeskunskaper inomarbetsmarknadsutbildningen eller som tar del i verksamheter inom ramen förskolans uppföljningsansvar, ungdomsplatser och annat. Det finns ett stort antal vuxna som också - inom ramen förarbetsmarknadsutbildningen - skaffar sig yrkeskunskaper som är bättreanpassade till de krav arbetsmarknaden ställer nu och . Många vuxnahar också beredskapsarbeten. Inte minst utför ett stort antal byggnadsarbetareproduktivt, för samhället nyttigt arbete som beredskapsarbete. Tiotusentals människor med handikapp eller på annat sättnedsatt arbetsförmåga befinner sig på arbetsmarknaden, antingen ianställning med lönebidrag eller anställda av Samhällsföretag. Totalt är alltså 185 000 personer bara inomarbetsmarknadspolitiken. skulle skapa 100 000 nya jobb. Det blir 85000 över. Och vi vet precis vilka det blir. Det blir i första hand de svagagrupperna pä arbetsmarknaden, de handikappade, ungdomar och andra som saknaryrkeserfarenhet. Och har vi alltså räknat pä arbetsmarknadspolitiken.Men skulle använda också industridepartementets pengar. Ennedskärning över skulle fä mycket långtgående konsekvenser för varven,stålindustrin, gruvnäringen, teko osv. De sysselsättningssvaga regionernaskulle berövas stödet från regionalpolitiken. Sammantaget skulle en sådan politik som den som skisserasi den moderata partimotionen snabbt leda till en flerdubbling av den öppnaarbetslösheten i landet. Det är begripligt att man inte konkret för fram sinaförslag. Men det utgör i sak enligt min mening utomordentligtdystra framtidsvision för det svenska samhället. Den andra aspekt på den moderata politiken som mäste tasupp till granskning är fördelningspolitiken. Moderata samlingspartiet står förett budgetalternativ som enligt deras egna påståenden skulle ge budgetförstärkningarmed väldigt stora belopp. Våra beräkningar visar på mycket mera blygsammaresultat. Men även om den moderata budgetpolitiken bara skulle ge oförändratbudgetunderskott, skulle det innebära mycket långtgående förändringarav det svenska samhället. Det handlar genomgående om kraftiga nedskärningar pä detsociala området, som i betydande utsträckning används för att sänka skatternaför de välbeställda. Det är betecknande för dagens moderata fördelningspolitikoch samhällssyn,att man t. o. m. föreslär nedskärning av det s. k.mentalvårdsbidragef till landstingen för att få utrymme för sänkningar avförmögenhetsskatt och marginalskatt för de högsta inkomsttagarna. I den allmänpolitiska debatten framhöll jag, som det mestavskriickande exempel på fördelningspolitik jag kunde tänka mig. det som hänt iUSA, där patienter på mentalvårdens institutioner bokstavligen kördes ut pågatan, som ett resultat av social nedskärningspolitik, som betydandeskattelättnader gavs de välbeställda grupperna. Jag måste tillstå att jag intekunde drömma om att uttryck för samma sätt att tänka skulle komma fram här iSverige. Men det gjorde det. Och det skedde snabbt. Det finns ett otal andra exempel från den moderatamotionen som kan tas fram. Jag har t. ex. noterat att om man tidigare enbarttalat om privatisering av den offentliga verksamheten som ett sätt att nå högreeffektivitet, sä kopplar man snabbt samman privafisering ochavgiftsfinansiering. Avsikterna är uppenbara. Vi skall överge de nuvarandeutgångspunkterna för polifiken, att möjligheterna till utbildning, sjukvård ochannat som sköts inom den offentliga sektorn, skall vara en rättighet föralla. Vi har här i landet varit eniga om att den goda utbildningen och den godavården skall vara öppen för alla, och att vi alla skall vara med och betala.Moderaterna vill ge den goda utbildningen och den goda vården till dem som harråd. Andra får hålla till godo med lägre kvalitet. Allt detta är som jag nämnde, en politik med föredömenfrån vissa stora industriländer: kraftiga sociala nedskärningar, ökadeförsvarsutgifter, stora skattesänkningar, särskilt till de priviligieradegrupperna. Det finns då en sak jag tycker skulle hålla iminnet. Just den politiken har skapat en rekordhög arbetslöshet och socialmisär, men den har givit ett så stort budgetunderskott att det gerskadeverkningar pä hela världsekonomin. Jag har här särskilt tagit upp den moderata politiken tillgranskning eftersom den syftar till att mer eller mindre totalt förändra vårtsamhällssystem. Det är en rask flykt från idéerna om solidaritet ochgemenskap, om hänsyn till och ansvar för varandra. Det ekonomiska läget är fortfarande mycketallvarligt. Vi skall inte förledas att tro att de tecken på ekonomisk uppgångsom nu finns, innebär atf vi har löst våra problem. Ett långt, mödosamt arbeteåterstår för att föra ur krisen. Varje steg kommer att vara besvärligt.Medborgarnas tålamod kommer att sättas pä härda prov eftersom arbetet kräveruthållighet under en ganska läng följd av är. 1 den situationen är det särskilt viktigt att vi grimdarvåra ansträngningar pä just de idéer som nu ifrågasätter, på samtali stället för konfrontation, pä den värdegemenskap som utgjort ettsammanhållande kitt Denekonomiska politiken, m. m. Nr 163 i det svenska samhället . Torsdaeenden Därför kommer vi atf söka skapa ettbrett samförstånd i folk och riksdag 2 iuni1983 '°' ''" "' gemensammaansträngningar lyfta landet ur krisen. Det är självklart att vi socialdemokrater känner glädje och stolthet över att Den ekonomiska """' ' första skede iallt väsentligt följer en politik efter de riktlinjer som vi noliiiken m m förelade väljarna i valrörelsen . Vi känner också glädje över att kunna redovisaen del goda resultat och att vi kunnat märka en hel deluppskattning ochförståelse bland medborgarna för vår strävan. Men vi grips verkligen infe av övermod. Vi vet vilkasvårigheter som står framför oss, om vi verkligen skall gemensamt förmå lyftaSverige ur den ekonomiska krisen. Och vi är också medvetna om att i en levandedemokrati är det viktigt att även förmå lyssna och ta hänsyn till vad depolitiska motståndarna har att säga.