prot · G60972 · 1982-12-31 00:00:00 — a. ettmindre antal linjer inom sektorn än tidigare, uppdelning av ekonomlinjen ietapper, lokalisering av den grundläggande etappen av denna till ett stortantal orter samt ett smärre resurstillskott till linjen. Däremot har regeringeninte ansett det vara ekonomiskt möjligt att förlänga utbildningen i enlighetmed vad utredningen, UHÄ och en massiv remissopinion önskat. Jag har ingenting att invända mot den föreslagnalinjeindelningen inom sektorn men beklagar djupt den uteblivna förlängningen avekonomlinjen, eftersom en sådan skulle möjliggjort en väsentlig förstärkning avbl. a. revisorsutbildningen, vilken även i ett internationellt perspektiv ärsärskilt eftersatt. Jag tror dessutom inte att denkorta utbildningen på 120 poäng i realiteten kommer att innebära en besparing.Studenterna kommer ändå, på ett eller annat sätt, att skaffa sig den behövligakompetensen -genom att gå enstaka kurser eller att ta påbyggnadskurser. Endamöjligheten att hålla den totala kostnaden nere är att sätta en gräns förstudiemedlens tid - studiemedel fill 120 poäng och inget mera. Är det dettaregeringen vill? Regeringens förslag om etappindelning avekonomutbildningen avvisar vi moderater bestämt. Förslaget är belysande försocialdemokratisk utbildningspolitik. Trots de negafiva erfarenheterna frånden grundläggande rättsutbildningen, som är en etapp i juristutbildningen,trots att fler ekonomer utbildas än vad t. o. m. AU-utredningenförutsatte att det skulle finnas arbetsmarknad för och trots att flertaletremissinstanser av betydelse påpekat att marknaden för"etappekonomer" torde vara synnerligen begränsad, föreslår man attekonomutbildningen etappindelas, att den - hel eller som etapp - skall ges påinte mindre än 18 orter och att antalet platser skall utökas. På de mindre orterna kommer utbildningen att blikvalitetsmässigt underlägsen de större högskolornas. Lärarna på de mindreorterna kan omöjligt vara kompetenta inom ett fillräckligt brett område. Oaktatdetta kan de komma att undervisa inom ett flertal skilda specialiteter förvilka andra högskolor kan erbjuda kanske fyra eller fem lärare med särskildkornpetens. Forskningen är av avgörande betydelse förvårt samhälles utveckling. nuvarande välstånd har sin grund itillgången på omfattande naturresurser men också i det kvalificeradeforsknings- och utvecklingsarbete - från humaniora fill teknik - som bedrivitsvid våra universitet och högskolor, inom industrin och av enskilda människor. Grundforskningen vid universitet och högskolor är ennödvändig förutsättning för ett kvalificerat utvecklings- ochtillämpningsarbete vid offenthga institutioner och i näringslivet. Grundforskningen kan inte styras eller regleras fram.Forskarna måste vara fria i valet av arbetsform och metod. En högkvahtativgrundforskning förutsätter att det finns flera, sinsemellan fristående,anslagsgivare. Forsknings- och utvecklingsarbetet i industrin är därförav avgörande betydelse för vår industriella styrka. Det är oroande attFoU-andelen av svenska företags förädlingsvärde väsentligt undersfigermotsvarande andel i många av länderna i den industrialiserade världen. Desvenska skattereglerna är i viss mån orsak till detta förhållande. Vi villredan nu bestämt avvisa regeringens i finansplanen uttalade propå om att det s.k. FoU-avdraget skulle ersättas av selektiva statliga subvenfioner. En sådanåtgärd torde leda till att FoU-andelen av företagens förädlingsvärde i ställetför att uppvisa en önskvärd tillväxt kommer att minska med ökade svårigheteratt förbättra samhällsekonomin som följd. Kvalificerad forskning och utbildning är beroende avnågorlunda varaktiga resurser och av rimlig stabilitet. Forskningsinriktning,metoder och problemställning får inte skifta enbart därför att en forskare somsysslar med ett ämne eller problem försvinner. I en miljö där forskningenriskerar att upphöra kan aldrig det långsiktiga arbete bedrivas som krävs föratt forskningskvaliteten skall kunna vidmakthållas. Forskningsenheter med endast en eller några få forskarekan normalt inte utgöra en grund för forskning inom högskolan.Kommunikationerna mellan ibland helt obesläktade ämnesområden bidrar starkttill en kreativ forskningsmiljö. Dessa kontakter uppstår sällan då enbart ettfåtal forskningsinriktningar finns företrädda på en ort. Man uppnår då inteden s. k. kritiska forskningsmassan. Som tidigare nämnts måste forskningsresurserkoncentreras. Materiella och personella resurser saknas för att upprätthålla enutspridd forskning'av hög standard. Vårt lands begränsade förutsättningar för ett brettforskningsarbete accentuerar behovet av internationella kontakter, inte minstpå det nordiska planet. Ett samarbete över gränserna möjliggör även en merobjektiv värdering av svensk forskning och högre utbildning. En sådan värderingkan göras till ett led i statsmakternas prioritering mellan skildaforskningsfält. har den s. k.sektorsforskningen vuxit i omfattning. Sektorsforskning kan definieras somforskningssatsningar av departement och verk, där forskningen organiseras inära samarbete med beslutande organ och är direkt inriktad på att skapaunderlag för beslut. Det finns ett antal organ för skilda slag avproblernorienterad sektorsforskning inom den offentliga sektorn. Styrelsen förteknisk utveckling (STU) under industridepartementet, försvaretsforskningsanstalt (FOA) under försvarsdepartementet och statens råd förbyggnadsforskning under kan nämnas som exempel. Delar av sektorsforskningen är av mycket hög standard.Skilda förhållanden medverkar emellertid till att sektorsforskningen ofta integer det utbyte som skulle ha kunnat uppnås om medlen i stället kanaliseratstill universitet och högskolor. Det fria och obundna sökandet efter nya problemriskerar att gä förlorat genom en nära anknytning mellan forskning ochmyndigheter. Sektoriseringen medför att forskningens tillgänglighet ochoffentlighet minskar såväl för allmänheten som, vilket är än viktigare, förforskarsamhället utanför sektorinstitufionen. Därmed minskar möjligheten attbedöma forskningens värde. De avvägningar som låg till grund för beslutet omforskningsinsatsen riskerar vid en intern bedömning att prägla utvärderingen.Forskarens karriärmässiga beroende av uppdragsgivaren kan ha en oförmånliginverkan. Internationella kontakter och därmed sammanhängande prövning avresultaten förekommer i alltför liten utsträckning. En olägenhet med sektorsforskningen är dessutom att den ärsvår att överblicka. Beloppen för sektorsforskning i skilda departement har vidundersökningar visat sig vara behäftade med stora systematiska fel. Forskningoch utveckling är attraktiva anslagsposter, vilka kan användas som etiketterför andra, ibland kanske rent administrativa verksamheter. Sektorsforskningen leder därför enligt min uppfattningtill en ökad byråkratisering och minskad insyn genom den specialisering somsker. forskar och andra administrerar. Sektorsforskningen har nuockså nått en sådan storlek och omfattning att den hotar att bli en verklig gökungei det svenska forskningssamhället. En klar obalans har uppstått. Universitetenklarar snart inte av de anspråk som sektorsforskningen ställer på grundutbildningenm.m. Antingen måste mer forskning från sektorsorganen tillbaka tilluniversiteten, eller får sektorsorganen svara för grundutbildningen också. Detsenare kan vi moderater under inga förhållanden acceptera, och jag tror inteheller att sektorsorganen är intresserade av att ta över en del avgrundutbildningen. Delar av den nu sektorsbaserade forskningen måste därförenligt min och moderata samlingsparfiets uppfattning föras tillbaka tillhögskolan. Om inte detta sker, kommer högskolan att splittras. Detta får inteinträffa! Genom att statliga myndigheter beställer forskning av universitet ochhögskolor skapas en naturlig kanal för anknytningen till den statligabeslutsprocessen i övrigt. Högskolan får genom en sådan förändradanslagsgivning större möjligheter att anställa kvalificerade forskare; till endel kunde sysselsättningen för nyutexaminerade doktorer och för doktoranderlösas och samspelet mellan den tillämpade forskningen och grundforskningensäkras på ett mycket bättre sätt än . Idéer från den senare kan geincitament till nya metoder och infallsvinklar, medan frågeställningar inom dentillämpade sektorn kan berika och stimulera grundforskningen. 85ING-MARIE (): Kulturen brukar blomma i den sena timmen häri kammaren. Opinionen mot det allt råare underhållningsvåldet växer istyrka ute i landet. Just nu fokuseras diskussionen på videogramutbudet. Det är naturligtvis särskilt upprörande att barn ochungdomar möter denna våldspåverkan, men vuxna människor påverkas ju också ochtar intryck. Det är uppenbart att gränserna successivt förskjutits, att våldetoch sadismen trappats upp. diskussioner och därefter ytterligareförhalning genom bordläggningsförfarande här i frän finnsnu i riksdagstrycket ett beslut om förbud för "närgångna eller långvarigaskildringar av att någon utsätts för rått eller sadistiskt våld", när detdessutom är "uppenbart oförsvarligt". Det har tagit lång fid att över huvud taget komma fram fillnågon åtgärd i den här frågan. Det är nu ytterst angeläget attyttrandefrihetsutredningens förslag kommer fram, så att de grundlagsändringarsom behövs kan komma till stånd. Det framstår som alltmer nödvändigt att fäsamma regler för förhandsgranskning av video som för film, och ansvarsfråganmåste klarläggas. tal om frihet i detta sammanhang har kommitatt stå för ett försvar för kommersialism till varje pris, en kulturpolitikhelt på affärslivets villkor. Samhälletsresurser i förhållande till massmarknadens är närmast mikro- 16 protokoU 1982/83:70-72 Nedskärningar inom en liten och känslig sektorsom kultursidan kan drunkna i våra stora ekonomiska problem men får förödandekonsekvenser. Det är lätt att utveckla förfining och fördjupning för ettfåtal människor, som dessutom kanske inte är särskilt beroende av priser elleravstånd. Men skall kulturen få en bred social förankring och skall enhumanistisk medvetenhet genomsyra vårt samhälle, måste vi utveckla enaktiverande och offensiv kulturpolitik. Vi löser inte problemen med våld, missbruk och utslagningmed enbart förbud. Det är helt klart. Det är som att sopa skräpet under mattan.Vi måste bearbeta orsakerna till att det över huvud taget finns en marknad, ettköpsug för allt det skräp som vräks ut. Mitt i vår höga tekniska standard grinar egentligen det primitivarovdjuret fram. Vår kultur är ojämnt fördelad; som en nyckfyllt smetad fernissasom flagnar. Teknikutvecklingen inom mediaområdet är nu så snabb att viriskerar att tappa greppet på dess effekter. Men vi har fortfarande möjligheteratt styra utvecklingen. Med ett alltmer ökat informationsflöde och med allamedia-burna intryck och upplevelser vi utsätts för är det viktigt attmöjligheten och rätten till överblick inte förloras. Vilka effekter får en stor mediakonsumtion påkoncentrationsförmåga, grundinlärning och tid för bearbetning? Finns tid församvaro och föreningsliv? Behöver vi egentligen mera TV-tid? Barn i åldern i ägnar sig underungefär åt olika tekniska bild- och ljudmedier, som TV,radio, grammofon och kassetter. Ca 100 000 svenska barn somnar framför TV:n ochbärs i säng om kvällarna- kanske just . Beror oron på lågstadiet på för litetsömn och på dålig ordbildning genom att småprat i familjen ersatts medhyssjanden framför TV-apparaten? Den rörliga bildens explosionsartade utveckling innebäroerhört viktiga forskningsuppgifter. Hur kan vi utnyttja tekniken på ettmedvetet sätt? Tekniken kan innebära en ökad yttrandefrihet för många, t. ex.invandrare och handikappade. Den kan användas pedagogiskt och kulturpolitisktsom förstärkning och fördjupning. Bilden och bildpåverkan måste få en helt annan roll iskolan. Föreningar och studieorganisationer måste ha möjlighet att arbeta medmediateknik för att genomskåda och kritiskt granska den påverkan som går ut ochför att förstärka informationen. Stödet till kvalitetsfilm, framför alltbarnfilm, är angeläget. I det hårda ekonomiska läge vi befinner oss i skärpskraven på att utnyttja alla resurser mera riktat. De måste då avstämmas mot enmålsättning. Visar inte problemen i vårt samhälle att vi intekommer förbi värderingsfrågorna: att utarbeta strategier för att brytaliknöjdhet och kyla, att utnyttja förmågan till skapande och delaktighet, attvitalisera idéskapan-de och sammanhållning. Det kräver en bättre samordningmellan de statliga insatserna och insatserna från landsting och kommuner. föreningslivets frivilliga arbete får möjligheter att tapå sig arbetsuppgifter som det bäst kan verka för. . sade i sitt inlägg : Detär inte främst pengar utan idéer som fattas inför den industriella förnyelse vibehöver. , Kanske är det en förkrympt kreativitet som har gjort att vårtnäringsliv stelnat. Kanske har kortsiktiga nyttosynpunkter ocheffektivitetsvinster medfört att vi inte förmår utnyttja formgivare ochidésprutor som kan se möjligheterna i det fördolda. Det konstnärliga utvecklingsarbetet behöver ocksåstimulans. Det måste vara förankrat bland människorna, ständigt finna nyaformer, pröva nya vägar. Det är med stor förväntan som den nya Folkteatern iGävleborg kommit till. Ett län med stora sysselsättningsproblem, ett av de länsom hårdast drabbats av strukturomvandlingen av vårt näringsliv, får plötsligten profil. Det är ett län som vågar tro på betydelsen av teatern somuttrycksform i mediasamhället. Teatern som kommunikation, ett språk bland flera andra,kanske har större betydelse . Den levande teatern, som retar ochangår, kontrasterar mot bildseendet, kan väcka och oroa. Den satsning som görs på , när den nu fårordentliga basresurser redan från start, är betydelsefull. Ändå ville vi någotmera: Pröva ett förankringsarbete ute i kommunerna, skapa dialog med människorna,levandegöra historien och ifrågasätta . hoppas vi i att kunnafinna någon lösning inom länet för att ändå förverkliga detta. En spännandetanke vore en folkrörelsesatsning från länets organisationer. Det skulle stärkaförankringen av just en länsteater. Vi kan inte i den ekonomiska situation som vi nu befinneross i börja ställa omöjliga prioriteringar mot varandra. Vi måste ha engenomtänkt målsättning. Vi kan inte ställa sjukhussängar mot kultur, likalitet som vi kan ställa sjukvård mot idrott. Lika väl som vi tror mer på denförebyggande hälsovården för kroppen måste vi våga satsa på förebyggandeinsatser för själen. Att stärka självkänslan och öka förståelse och generositetkan i dagens samhälle vara minst lika viktigt som att slåss för fullsysselsättning och en ändrad produktion. 86CATARINA RÖNNUNG (s): Kulturfrågor har en sorglig benägenhet attkomma i skymundan i den politiska debatten. De är alldeles för viktiga för det. Efter 1960-talets många utredningar fick vi i mitten av1970-talet en stadig kulturpolitik med tydligt uttalade målsättningar förverksamheten. I jämförelse med , då staten enbart satsade pengar påinstitutioner, råder en annan situation. Pengar går fill litteraturstöd,fria grupper och visnings- och författarersättningar. Staten har tagit ettekonomiskt ansvar över ett vidare fält. Men fortfarande råder en betydande kulturfattigdom iVälfärdssverige. På inget annat område är klasskillnaderna så markerade ochenvist kvardröjan- Bostadsort, skolgång och uppväxtvillkor ärutslagsgivande. Vårt övergripande kulturpolitiska mål, att erbjuda allamänniskor god kultur oavsett materiella förutsättningar i övrigt, kommer inteatt kunna uppfyllas än på åtskilliga decennier. Speciellt i kärva ekonomiskatider gäller det att trots allt inte förtröttas utan att propagera för attkultur inte är lyxvara utan en nödvändighetsartikel. Risken är stor att kommunerna försummar kulturen, attskolan inte tar sitt ansvar och att de statliga satsningarna blir för knappa.Det är ju faktiskt så, att relativt små summor sedda ur stadigtmiljardbudgetperspekfiv kan göra stor nytta. Kommuner med socialdemokrafisk majoritet anslog 1981 igenomsnitt . per invånare till kulturändamål. Kommuner med moderatasamlingspartiet som största parti i det borgerliga blocket anslog 297 kr.Kommuner med i dominerande ställning satsade minst, . En yrkeskår - kulturarbetarna - blir än mer trängda motväggen när tiderna är dåliga. Deras ekonomiska betingelser, som aldrig harvarit lysande, blir sämre. När reallönerna och köpkraften sjunker och stat ochkommuner sparar, drabbar det trefaldigt. Kulturarbetarna är både en underbetaldoch undersysselsatt kategori. Det finns heller inga garantier för att de fårbetalt efter kvaliteten och prestationen på arbetet, utan säljbarheten, denkommersiella gångbarheten på marknaden, slår igenom. Den post i årets kulturbudget som fått det störstapåslaget är stödet till fria grupper, som ökar med 2,5 miljoner. Riksteaternfår en miljon till barnteater och skall för denna verksamhet knyta fria gruppertill sig. Rättmäfiga fackliga krav är att kulturarbetarna garanterasen med andra yrkesgrupper likartad löneutveckling och likartade socialaförmåner. Kulturarbetarna är skamligt underbetalda. Inga färskare siffror än från 1977finns i vad avser kulturarbetarnas löner. Den mittersta inkomsten i enundersökt grupp, medianen, låg på . för författare och översättare, på10 . för bildkonstnärer och på . för tonsättare för konstnärligtarbete. Det absoluta flertalet måste ha ytterligare ett arbete föratt dra sig fram, och det konstnärliga arbetet kan bli lidande. Även om man utgår ifrån att inkomsterna stigit något sedan1977, har kostnadsstegringarna för ateljéhyror, materielkostnader, transporteroch försäkringar varit mycket kännbara. I en motion till årets riksdag påtalar jag centrumbildningarnas viktiga roll som kulturspridare över landet ochderas kapacitet att ordna arbetstillfällen. Vad man efterlyser är en ny generation barn- ochungdomsförfattare. De flesta som skriver för barn är i 45-50-årsåldern.Avskräcks de yngre av ekonomiskt dåliga villkor? Arbetsmarknaden krymper för författare och kulturskribenter.Kulturtidskrifterna är få. Eftersom de kulturtidskrifter som finns kvarbrottas med ekonomiska problem, får skribenterna dessutom dåligt betalt. Början av utmärktes aven enorm utvecklingsoptimism. Centrumbildningar och fria grupper växte upp somsvampar ur jorden. Ordet barnkultur myntades. Bristen på en genomtänktmålsättning för barnkultur påtalades av socialdemokratenGudrun . stärkte också den multinationellanöjesindustrin markant sin ställning på marknaden med ofta hantverksmässigtskickliga produkter. Men med sin schablonisering av människor och händelser ärden fjärran från vad som kan kallas konst. Videomarknaden, där vålds- ochactionfilmer efterfrågas av sex kunder av tio, har omsattmiljardbelopp. Det kan konstateras att vi har misslyckatskapitalt med att realisera ett av våra kulturpolitiska mål - att motverkakommersialismens negativa verkningar. Att inte överse med detta anser vissakulturdebattörer vara förmynderi och "besserwisseri". Men ingen kanförneka att vår nafionella kultur och våra kulturarbetare har trängts tillbakaytterligare av masskulturöverflödet. Barn- och ungdomsorganisationernas insatser somkulturspridare är av stor vikt. Jag vill ogärna falla in i kören av onyanseratklankande på skolan, men naturligtvis kan den göra mer för att fostra nyagenerationer kulturälskare - ett bättre ord än det marknadsanpassade"konsumenter". Det är med barnen man måste börja. Mycket storaklasskillnader i vad gäller tillgång till kultur finns bland barnen. Det ärskolans uppgift att utjämna dessa. På Unga Örnars seminarium Vilsna barn ivälfärden påtalades att det är barnen till de sämst lottade inom arbetarklassensom drabbas av kontaktlöshet, historielöshet och kulturlöshet. Endast fyra avtjugo pojkar i en söderförort hade någonsin läst en skönlitterär bok, enligt enundersökning. Humaniora - speciellt svenskämnet - bör få en starkare ställning. Något verkligt glädjande håller dock på att hända.Efterfrågan på kulturarbetare ökar i skolan. Direktkontakten mellan elever ochkultur är stimulerande och värdefull för båda parter. Denna efterfrågan kaninte alltid tillgodoses. Mycket beklaglig är nedskärningen av anslaget tillskolornas fimme till förfogande - en kraffig nedskärning initierad av denborgerliga regeringen. Detta har ofta inneburit att bara obligatoriska ämnensom samlevnadsundervisning, narkotika- och alkoholinformation fått utrymme.Kulturen däremot har fått stryka på foten. För elever på små orter har dettainneburit att deras enda kontakt med levande kultur spolierats, somkulturarbetare berövats arbetstillfällen. Min förhoppning är att det kärlek till ämnet skrev i 1946 ärs skolkommissions huvudbetänkande skallförverkligas: En av skolans huvuduppgifter skall vara att göra det möjligt förmänniskor att söka avspänning och omväxling, vila, stimulans och livsmod hosden stora konsten. Vid den förra allmänpolitiska debatten ioktober kunde jag här från talarstolen presentera den som regeringen just hade tillsatt. Den har sedan inlett sittarbete i ett mycket högt tempo och kommer att börja presentera sina förslaginom någon månad. Jag har mött oroliga frågor från människor som ärengagerade i den drogpolitiska debatten, om vi nu för narkotikabekämpningensskull försummar alkoholpolitiken. Jag kan försäkra er att det gör vi inte.Insatserna mot alkoholmissbruk skall samordnas med insatserna mot narkotika.Det var en av punkterna alkoholpolitiska beslut. Alkoholmissbruketär dock ett problem av mycket större omfattning, både socialt och ekonomiskt.Alkoholfrågan är alltid lika brännande aktuell. Vi måste oavbrutet varauppmärksamma på alla förändringar, och vi måste med jämna mellanrum granskavåra tidigare insatser och försöka förbättra våra metoder. Vi har kunnat notera en minskadförsäljning av alkohol. såldes ren alkohol, ochunder 1981 minskade försäljningen till 34,9 miljoner innebar perinvånare - den lägsta siffran . Jag har just fått de preliminära siffrorna frånSystembolaget för försäljningen . De visar - som väntat - en mindreökning av försäljningen. Totalförsäljningen - uttryckt i ren alkohol - var 35,9miljoner liter, en ökning om man jämför med 1981 med . Jag säger "som väntat", därför att vi under 1982inte fullt ut använde vårt mest effektiva alkoholpolitiska instrument -prishöjningar. Spritpriset höjdes , men inte priserna på vin ochstarköl. En annan orsak är den s. k. Norgehandeln. Den svararenligt Systembolaget för 0,av ökningen. Norgehandeln orsakades av denlångvariga systembolagsstrejken i vårt grannland. En tredje faktor är att mångamänniskor passade på att hamstra och den väntade prishöjningen. Vin och framför allt starköl stod för hela försäljningsökningen1982. Försäljningen av sprit låg på samma nivå som 1981. höjdes alltså priserna igen. Det harlett till en mycket kraftig nedgång av försäljningen . Preliminärauppgifter från Systembolaget - uppgifter som avser hela månaden så när som desssista dag som var - tyder på en 20-procentig nedgång jämfört medjanuari 1982. Vi följer försäljningsutvecklingen med stor uppmärksamhet.Den långsik-figa trenden till minskad försäljning får inte brytas- då har vimisslyckats med alkoholpolitiken. Jämfört med förhållandena i andra länder är den svenskaalkoholpolifiken synnerligen restriktiv. Det är ett faktum som förtjänar attunderstrykas när många kräver ännu fler restriktioner. Det kanske främstamedlet till vårt förfogande är prispolitiken. Men även opinionsbildning ochförebyggande insatser är mycket betydelsefulla. Vi vet ganska väl vilka effekterna blir av våratraditionella åtgärder. Däremot vet vi mycket litet om konsekvenserna om viinför nya metoder som ransonering eller registrering av alkoholinköp. Vi har enviss beredskap för att införa registrering eller liknande om såbeslutar. ingalunda omöjligt, eller ens särskilt svårt. Det storafrågetecknet gäller konsekvenserna. Är det självklart att konsumtionen minskar,om vi inför t. ex. någon form av registrering? Kan vi hoppas på att behållafolkmajoritetens stöd för en restriktiv alkoholpolitik, om vi tar steget tillbakatill den typen av metoder? Det behöver vi mer kunskap om.