prot · G60917 · 1982-12-31 00:00:00 — Under de borgerliga åren var vi på väg att få ennedrustning av industridepartementet och av statens industriverk. Det var etttypiskt uttryck för de borgerliga regeringarnas bristande intresse förindustriutvecklingen. Den sektor som var i störst behov av en aktiv politik varden sektor som man var minst intresserad av. har vi fått en socialdemokratisk regering som satsar påindustripolitiken och en utveckling av det svenska näringslivet. I Bergslagen,på bruksorterna och bland de arbetslösa ställs förväntningar på den enda kraftsom har förutsättningar att vända på den negativa utvecklingen. För att sluta där jag började, vill jagpåminna om att var ett land med ekonomisk balans ochrelativt låg arbetslöshet. Det erkännandet borde åtminstone någon borgerligdebattör ha gett uttryck för under den allmänpolifiska debatten. Jämförelsen mellantillståndet 1976 och borde stämma till eftertanke. AnL 72MARIANNE (): Hur jobben fördelas i landet - möjligheternaför människor att få stanna kvar i sitt hemlän och ändå ha sitt jobb tryggat -hörde fill de frågor som debatterades mycket i skogslänen under valrörelsen.Det är inget konstigt i det. Rätten till arbete är bland de viktigastefundamenten i en människas liv. Hur ser då förutsättningarna ut i skogslänen när detgäller jobben? Hur har det blivit under de sex borgerliga åren? harunder den största delen av haft ansvaret för regionalpoHtiken,som säger sig vara för decentralisering och för glesbygden. Svaret bliratt tyvärr har inte de regionalpolifiska frågorna haft prioritet under desenaste åren - åtminstone inte om man ser fill resultatet. Den industriella expansionen och befolkningstillväxtenunder slutet av och , som ledde till enframtidstro i skogslänen, har under de borgerliga regeringsåren vänts tillmotsatsen. Alla de nya jobb som tidigare kommit till är nu borta och flerdärtill. Precis som i övriga landet duggar det av varsel om permittering ochföretagsnedläggningar i skogslänen, och det är så mycket allvarligare hos osseftersom det finns så litet att ta utav. Även små företagsnedläggningar betyder mycket för de ortersom drabbas. Som exempel kan jag nämna att i i , ettföretag vars existens har diskuterats, med sina 57 anställdabetyder att av de verkstadsindustrianställda är i farozonen på den orten.Det är ytterst små marginaler vi lever med i glesbygden. Mot bakgrund av vadindustriministern sade här i kammaren förutsätter jag attsysselsättningen och driften vid i kommer att tryggas. Mitteget län, , är fortfarande det minst industrialiserade länet ilandet. har inte förändrat detta faktum. Låt mig få lämna ytterligare några fakta från mitt eget län. uppgifter som jag f. ö. fått från upplysningstjänsten, sådet är inte någon klagovisa från oss i länet utan uppgifter från officiellstatisfik. Befolknings- och sysselsättningsläget i länet blir alltmerakut. Indikationerna på detta är många. All tillgänglig statisfik pekar- moten fortsatt tillbakagång för huvuddelen av länet. Ändå vill jag påstå attsysselsättnings-och befolkningsstatistiken inte tiU fullo speglar denallvarliga situation länet befinner sig i. Jag skall ge några exempel. När det gäller befolkningsutvecklingen ochbefolkningsstrukturen skiljer sig centralorten markant från detövriga länet. Trots att länets befolkning i sin helhet ökat jämfört med år1970, har fem av våra åtta kommuner fått vidkännas en fortsatt befolkningsminskning.Vi har en ovanligt stor andel äldre människor. Länet har den näst lägsta förvärvsfrekvensen i landet.Trots detta kan sägas att den relativt goda sysselsättningssituafionen iÖstersund med omnejd ger en ljusare bild för länet än vad som annars vore fallet.Jämtlands län är det mest utpräglade glesbygdslänet i riket, och enligt 1980års folk- och bostadsräkning bor av befolkningen utanför tätorter. Idessa områden uppgår förvärvsfrekvensen fill . Det här slår emellertidinte igenom i anmärkningsvärt höga arbetslöshetstal, och detta beror sannoliktpå att det utanför Östersundsområdet med ett par undantag inte finns någraegentliga arbetsmarknader.. Det beror i sin tur på näringslivsstrukturen ochden ojämna befolkningsfördelningen. Vetskapen om att det inte finns någonfungerande arbetsmarknad att vända sig till gör att folk inte anmäler sig somarbetssökande vid arbetsförmedlingarna. Bristerna på arbetsmarknaden tar sig istället andra och kanske allvarUgare uttryck än i höga arbetslöshetstal. Av landets samfiiga län har Jämfiand den näst störstaandelen av befolkningen placerad i någon form av arbetsmarknadspolifiskaåtgärder. Därtill kommer att mer än 7 000 personer, eller av befolkningeni arbetsför ålder, är förtidspensionerade. var varsjätte invånare i arbetsför ålder arbetslös, placerad i åtgärder ellerförtidspensionerad. Den situationen har inte förbättrats under senare kvartaldet här året. Trots detta är det sällan situationen i länet fokuseras imassmedierna eller på annat sätt röner uppmärksamhet. Friställningar ellerföretagsnedläggningar inom länet får sällan stora rubriker. En orsak filldetta är säkert att det finns ytterst få stora arbetsställen i . Ettenda arbetsställe har fler än 500 anställda. Industrisektorn domineras helt avsmåföretag. Av samtliga arbetsplatser inom industrin har färre än 50anställda. Konkurser och friställningar vid dessa småföretag sker i tysthet. I samma riktning, pekar statskontorets inventering av destadiga stödinsatserna . Utredningen inom statskontorethar bl. a. studerat det s. k. icke permanenta stödets fördelning på länen.Dessa extraordinära medel, som företrädesvis utgått till företag i akutekonomisk kris, har Jämtlandsföretagen i mycket liten utsträckning fått del av.De totala icke permanenta insatserna har utgått ien omfattning som motsvarar . per invånare i landet.Fördelas det stöd som fått på samma sätt, innebär det perinvånare. Ett gammalt ordstäv som jag här hört tidigarei kammaren lyder: Små skador måste man akta sig för, de stora aktar sig själva.Sanningshalten i det ordstävet har vi från skogslänen fått mångabevis på. Den hittiUs bedrivna regionalpoHtiken har inte förmått attförbättra situationen i mitt eget län eller i något annat skogslän. Detlokaliseringsstöd som beviljades utgör realt sett ungefär tvåtredjedelar av det som beviljades 1973, då den aktiva regionalpolifiken ännuvar ung. Det står helt klart att vi måste söka nya metoder inomregionalpolifikens område för att komma tUl rätta med de stora svårigheter inteminst skogslänen möter. Jag har tagit som exempel, men jagskulle ha kunnat ta ett annat skogslän och ändå ha fått ungefär samma resultat. Det var med tUlfredsställelse som jag noteradeindustriminister försäkran om att regionalpolitiken fortfarandeär en prioriterad fråga för den socialdemokratiska regeringen. Det fanns de som blev oroliga för regionalpolitiken,eftersom den inte direkt omnämndes i regeringsförklaringen. kan alla kännasig lugnade. Jag vill också passa på tillfället att understryka hurviktigt det är för sysselsättningen i skogslänen och kanske främst förkvinnorna att den offentliga sektorn kan utvecklas även fortsättningsvis. Vi från skogslänen hoppas mycket på den socialdemokratiskaregeringen. Vi är emellertid medvetna om att det råder kris i snart sagt allaregioner i landet, som det finns mycket små resurser att fördela. Detta ställer oerhört stora krav på den kommanderegionalpolitiken. Det ställer stora krav på oss alla här i och påaUa andra ute i landet som arbetar med närings- och regionalpolitiska frågor.Det gäller att utnyttja de resurser varje landsända har att bjuda på. Vi måstealla hjälpas åt att arbeta oss ur krisen, precis som finansminister konstaterade här i kammaren. Han tiUade: "Låt ossinte försitta den chansen." Jag vill verkligen instämma i hans ord. Inteminst vi från skogslänen har mycket att erbjuda till landets försörjning. Vihar skog, energi, mineraler och turistattraktioner, och vi har arbetskraft. Omvåra resurser utnyttjas, kan skogslänen bli en vikfig fillgång i landetsåteruppbyggnadsarbete. AnL 73THURE JADESTIG (s): Om jag skulle sätta en rubrik på mittanförande i den här allmänpolitiska debatten - vilket är ganska ovanUgt -skulle rubriken kunna vara Svår, svårare, svårast. Arbetsmarknadssituationen i är svår, och imånga avseenden kan vi notera en arbetslöshetssiffra som återspeglarsvårigheter av den karaktär som länge har drabbat Norrlandslänen. Det är ingenöverdrift när vi nu säger att är ett hårt drabbat län, inte minstberoendcipå strukturrationaliseringar inom basnäringarna och på enlångvarig lågkonjunktur inom länets industrisektor. Med hjälp av stafistiskacentralbyråns stafisfik kan detta avläsas i såväl minskad sysselsättning somminskad befolkning. Det är få län som relativt sett har högre arbetslöshet, ochendast ett län har haft en svagare befolkningsutveckling. Om läget i länet kan betecknas som svårt, så ärsituafionen i våra industriorter svårare. Detta kännetecknar t. ex. situafioneni den s. k. Kolbäcksdalen, dvs. industriorter som och Surahammaroch Fagerstaregionen. Trots alla svårigheter som vi kan notera måste vi ändockhär i tona fram vårt svåraste område, nämligen Fagerstaregionen. Denär som A-region den minsta i hela landet. Regionen omfattar kommunen ,som står och faller med sitt järnverk . I , som är en annankommun i denna region, har industrisysselsättningen minskat beroende pånedläggningen av Spännarhyttan. Industrisysselsättningen i , somär den tredje industriorten i , är helt beroende avutvecklingen inom ASSLs anläggning. Därför tänker jag nu i första handkoncentrera mitt inlägg på Skinnskattebergsproblemet. Jag bör kanske ändock fånotera att det i har lagts varsel , ochpermitteringshot föreligger för 850 personer. Men åter fill . Boardfabriken iSkinnskatteberg bör läggas ner. Den slutsatsen kommer industriverket fram tilli sin utredning om boardtillverkningen i . Men den utredningen ger maninte mycket för inom och den lokala arbetsgruppen för ASSLs ochboardens framtid. har en utredning - åtminstone i vårt län - utsatts förså förödande kritik. Några punkter mot kritiken i utredningen är: För det första innehåller den en rad sakfel och därmedoriktiga utgångspunkter för slutsatserna. För det andra har utredarna inte tagit tillräcklig hänsynfill Skinnskatte-bergsfabrikens höga standard och konkurrenskraft. Man har bl.a. bortsett från fabrikens flexibilitet och den viktiga biproduktionen avfodermelass. För det tredje har utredarna varit alltför pessimistiska iframtidsbedömningen. Till detta kommer de sociala konsekvenserna av en nedläggning.Direkt och indirekt skuUe bortemot ett par tusen människor beröras. Detta ärnaturligtvis en fråga om bedömningar av boardtillverkningens omfattning ochframtid. Men klart är att man aldrig kan godkänna ett så hänsynslöst bollandemed människor och bruksbygder som man nu befarar kan ske i . Vimåste få till stånd en mera planmässig näringspolitik, där såväl ekonomiska somregionalpolitiska och sociala faktorer vävs samman. Från västmanländsk horisont har vi svårt attacceptera den rapport som statens industriverk redovisar i sin promemoria omträfiberski-veindustrin. Den har sin begränsning i att man främst analyseratindustrin och dess olika fillverkningsenheter i ett mycket kort perspektiv, iett konjunkturläges strukturering. SIND säger t. ex. i sin analys att det"inte har framkommit något som tyder på att det ur industripolitisk synvinkelvore bättre att välja några andra anläggningar för nedläggning än den iSkinnskatteberg". i - som noga följer dessafrågor och har analyserat - har skrivit ett brev fillindustriministern. Jag har här ett ganska långt citat, men det ger enrealistisk syn på själva sakfrågan. Jag citerar alltså från länsstyrelsensskrivning: "Vår uppfattning, vilket också betonats från ASSLsledning, är att ASSLs fabrik i genom sin modernitet har godaöverlevnadsmöjligheter särskilt om den ges samma ekonomiska förutsättningarför sin verksamhet som konkurrenterna. De interna utredningar som förekommitvisar att ASSLs anläggning i kan drivas med posifivt kassaflödevid drift av 2 linjer. Driften skall då ske vid de två unika breda Unjerna (7och 5 1/4 fot). Några svårigheter att skaffa råvara till fabriken finnsinte och enligt en av utförd utredning, ejheller under överskådlig framtid. Investeringsbehovet i produktions- ochmiljöfrågor är mycket lågt. Förutsättningarna för en konkurrenskraftig export har ökatbetydligt genom devalveringen och produktionsbortfall i och . Den flexibilitet som ASSLs boardfabrik har motsvarar dekrav som utlandsmarknaden ställer. Att upprätthålla en lönsam export bordedärför ur bytesbalanssynpunkt vara av intresse. Dessa omständigheter utgör enligt vår mening just deviktigaste av de industripolitiska skäl för fortsatt drift i Skinnskattebergsom SIND inte kunnat upptäcka. Vi kan inte finna att någon berörd kommun fillnärmelsevisskulle drabbas hårt av en nedläggning som urregionalpolitisk synpunkt. Utredningen kan därför i sitt nuvarande skick, enligt vårmening, inte utgöra underlag för någon slutsats om hur stor kapacitetsminskningsom krävs inom branschen, ej heUer hur en sådan minskning skall genomföras.Utredningen är vidare inte av den metodmässiga och innehållsmässiga kvalitetenatt den kan läggas till grund för ett avgörande om framfiden för boardfabrikeni och därmed hela kommuns framtid. Sammanfattningsvis anser i länoch att statens industriverks utredare inte förmåttatt på ett tillfredsställande sätt fullgöra sitt uppdrag som innebar att göraen uppföljning av de utredningsresultat som redovisades av den s. k. . SIND:s utredning har inte heller på ett sakligt sättkunnat belysa vare sig de samhällsekonomiska konsekvenserna eller deföretagsekonomiska förhållandena. Den kan därför enligt vår mening inte ligga till grund förställningstaganden om den svenska boardindustrins kapacitetsanpassning." Kontentan av detta yttrande är att de socialakonsekvenserna är förödande 12 protokoll 1982/83:16-17 för de anställda och och attproblemen uppenbarligen är större här än vid nedläggning av någon annan fabriki vårt land. Även den bedömning som bl. a. och Skinnskattebergskommun gör av de företagsekonomiska förhållandena skiljer sig väsentligt frånutredarnas. Utredarna har varit alltför pessimistiska i sin marknadsbedömning.De har inte heller tagit vederbörlig hänsyn till t. ex.Skinnskattebergs-fabrikens fördelar i form av högre produktivitet, störreflexibilitet, lägre investeringsbehov och en problemfri råvamsituafion. Länets socialdemokratiska riksdagsledamöterkänner stor oro för den utveckling som tonas fram i samband med . Vi hoppas att samhället - som ägare till anläggningen -noga prövar den kritik som riktas från ochlänsstyrelsen. Vi förlitar oss på en allsidig prövning från ASSLsstyrelse och på att det ansvariga statsrådet samråder med länets intressenter.Vi tror på ! AnL 74 i (m): I sin regeringsförklaring framhöllstatsministern att den internationella ekonomin kännetecknas av en fortsatt,allt djupare och långvarig strukturell kris, manifesterad i stagnerandeproduktion, minskande investeringar och ständigt ökande arbetslöshet. För vårtlands del talade han om "grundläggande struktureUa obalanser"- kundedet inte möjUgen ha uttryckts begripligare? - och bland den nya regeringensföresatser nämndes "att skapa balans i vår ekonomi och minska behovet avlån i utlandet". Den svenska ekonomin är naturligtvis starkt beroende avden internafionella. Men att vi har kommit därhän att vårt budgetsaldo nu rörsig om ett underskott på 80 miljarder, eller av bruttonationalprodukten,att vår statsskuld är över 300 miljarder, varav över 60 miljarder i utlandet,och att räntorna på statsskulden är av samma storleksordning som den statligainkomstskatten är inte enbart den internationella ekonomins fel. Det berorockså på att vi haft en serie otUlåtligt sangviniskalångtidsutredningar och att det inom de regeringar som suttit på vissa håll - men inte på alla - saknats poUtiskt kurage att föreslå deåtgärder som man egentUgen borde ha vidtagit. Jag har under gångna år emellanåt haft ochdärigenom också fått sista ordet i den allmänpolitiska debatten. Den här gångenbad jag att få säga något om ett centralt ekonomiskt bekymmer - mot enhistorisk, geografisk och konstitutionell bakgrund. På grund av talarUstanskonstruktion blir det här anförandet kanske närmast ett sällsamt mellanspel ien serie redovisningar av andra och väl så pressande lokala bekymmer. Kanske ärdet mitt medicinska förflutna som har medfört att jag inte kan låta bli atttänka i termer av förutseende och beredskap för de ogynnsammaste alternativen,även inom polifiken. Tyvärr har det inte funnits något nämnvärt gensvar för ensådan inställning ens hos den enligt min mening aktningsvärda politiskabegåvningsreserv som denna kammare representerar. När dennya forskningsrådsnämnden såg sig om efter aktuella men eftersattaforskningsområden föreslog jag som ämne "anpassningsåtgärder till enstagnerande ekonomi". Jag ville att vi skulle vara förutseende och göraoss beredda att hantera en sådan utveckling. Varken nämndens ledamöter ellerdet s. k. forskarsamhället var nämnvärt intresserade. Man hade varkentillräcklig fantasi eller fillräcklig lust. Trots segt motstånd kom dock vissaprojekt till stånd, men har verkligheten redan hunnit i fatt och förbi detman skulle ha förutsett och berett sig för, och forskningen får väl nu gällahistoria i stället för framtidsstudier. Ettannat behov som anmälde sig var att försöka förbättra egnaförutsättningar att bedöma viktigare och mera långsiktiga förslag, som läggs pådess bord, genom att - i likhet med den amerikanska kongressen - skaffa sig ettinstrument för konsekvensanalys (mofion 1979/80:764). Inte heller detta var manintresserad av (protokoll 1979/80:121-122). Statsskuldenoch den utländska lånebördan växte emellerfid snabbt, och det blev svårt attundgå att fundera över "formerna för finansiering av statensutgifter" (motion 1980/81:869) med utgångspunkt i regeringsformen 1 kap. 4§: "stiftar lag, beslutar om skatt tUl staten och bestämmer hurstatens medel skall användas" - i nu nämnd ordning - samt 23 § ireglementet för , där det anges för vilka ändamål sagda kontorfår upptaga lån för svenska statens räkning. Finansutskottetverkställde fill följd av motionen en intressant utredning av ändringarna isättet att se på budgeten , men tyckte att det kunde räcka med detta.Man ansåg visserUgen att motionen vittnade om "bristande filltro fillstatsmakternas vilja och förmåga att av egen kraft sätta gränser förstatsutgifternas stegring och finna en rimlig avvägning mellan inkomster ochutgifter", och utskottet ansåg sig t. o. m. kunna ha en viss förståelseför detta, men för egen del hyste utskottet "tilltro till riksdagensförmåga att fatta beslut som vänder utvecklingen". Att kanske inte alla ärHka säkra på detta skall jag, herr talman, be att få återkomma fiU. Finansutskottetsredogörelse snuddade emellertid också vid en utredning i saken, som DagHammarskjöld som statssekreterare i hadepresenterat statsverksproposition och som vid närmare studiumbefanns ytterst läsvärd i dess helhet. Det gavs också ett tillfälle att delgeen handfull kammarledamöter och kanske några fiU, som läser protokoUen (protokoll1980/81:103), vissa huvudpunkter i denna kristallklara och märkvärdigtförutseende analys av konsekvenserna av en Keynesiansk finans- ochbudgetpolitik - i sitt slag ett finanspoUtiskt "vägmärke". Jagber, herr talman, om tillgift för denna tillbakablick, men erfarenheten avriksdagsarbetet har numera lärt mig att verksamheten här kräver att manemellanåt tillämpar upprepningens pedagogik. VadDag Hammarskjöld framhöll var bl. a. att när man övergav kravet på årUgbudgetbalans fill förmån för budgetens användning som konjunkturpolifisktinstrument, så medförde detta risker av flera slag. I första hand oroade hansig för att en tillfällig underbalansering inte skulle komma att följas av entillräcklig överbalansering senare, som teorin fordrade. Trots att han bara räknademed inhemska lån - sådana som man nu är böjd att negligera, eftersom "viju bara lånar av oss själva" - och det därtill tiUdrog sig i enlågränteperiod, ansåg han att upplåning endast borde få ske för lönsammainvesteringar, inte för förbrukningsändamål. Om man bröt mot dessa principer,bleve följden endast försvagad behovsprövning, minskat underlag för fortsattnationaUnkomstökning, stigande priser, ökad skuldsättning och ökadnettoräntebörda. Justså är det och just så har det blivit, och detta är inte bara en finanspolitiskeller budgetteknisk fråga. Det rör sig också om ett fördelningspolitisktproblem, men inte främst en horisontell fördelning mellan olika grupper idagens samhälle, utan en vertikal fördelning mellan generationerna - dengenerafion som tillgodogör sig de upplånade "förmånerna" och deframtida generationer som får betala räntorna och amorteringarna. Om den förrafördelningen talar man gärna och i moraliska termer. Om den senare tiger man.Vi kommer längre fram under detta riksdagsår att få ta ställning till ett nyttreglemente för . Det kan finnas anledning att i detsammanhanget ta upp frågan om de ändamål för vilka lån får upptagas. utfärdade sin orlovssedel för regering och riksdag var mankanske inte på det klara med att ett förslag om etttiUägg till den amerikanska konstitutionen med ett krav på balansering avbudgeten hade väckts i . Denna fråga har där i ett ochett halvt års tid nu varit föremål för en synnerligen grundlig behandling, somskulle förtjäna ett närmare studium - också i finansutskottet - även omförslagets öde ännu inte förefaller definitivt avgjort. När man tar del avmaterialet skall man finna att nästan alla uppbådade experter är bekymrade överden växande skuldbördan och de politiska instansernas oansvarighet. Ävenden Keynesianska ekonomin kräver balans i statsfinanserna, om icke för detenskilda budgetåret så dock över en hel konjunkturcykel. Underbalansering harvarit lätt att åstadkomma, men den däremot svarande överbalanseringen haruteblivit. Om behovet av balans råder ingen oenighet i , fastänbudgetunderskottet där är av bmttonationalprodukten. Vårtunderskott är av bruttonafionalpro-dukten. Vad man har haft olika meningarom i kongressen är möjligheten att skriva in den balanserade budgeten ikonstitutionen. DetskaU nog mycket till när budgetminister förklarar att "the Federal budget is out of control". Helabudgetprocessen är ur balans: av sex har budgeten varit underbalanserad.Regeringen anser sig behöva en lagstiftning som tvingar dem som är ansvarigaför budgeten i kongressen att se tiU att utgifter och inkomster motsvararvarandra på ett förutsebart sätt. Annars riskerar man snart att få en heltohanterlig låneskuld i . Det är tydligt att man nu på aUvarbörjar stäHa frågan om det inte är så att varje parlament, sammansatt pådemokratisk väg, i själva verket är oförmöget att fatta ansvarsfulla ekonomiskabeslut utan ständigt frestas att uppskjuta betalningen för räkningen tillkommande generationer. Den förestäUningen har numeravunnit stor spridning här hemma, att lån förmodligen aldrig behöver betalastillbaka och att om det ändå måste till, så sker det ju i alla fall medinflationspengar. Sådana omoraliska föreställningar är i varje fall inte utanvidare fillämpliga på utländska lån i en ekonomi där kronan genom upprepadedevalveringar förlorat bortemot hälften av sitt värde. Hur lättdet blir att ta upp inhemska lån i ett inflationsklimat utan att höja de räntorsom av många skäl skulle behöva sänkas återstår att se. Under har vi nu levt i förhoppningen att mannågon gång - för varje gång alltmer avlägsen - skulle kunna fyllaut budgetunderskottet och balansera budgeten. Om vi inte snart kommer överensom en definitiv stoppsiffra utan bara skjuter den framför oss, har vi förloratkontrollen över statsfinanserna. Jag måste därför fråga mig om man inte i frågaom såväl regeringsformen 1 kap. 4 § som reglementet för måstevidga synfältet när det gäller frågan om "hur statens medel skallanvändas" och avväga utgiftssidan mot både skatter och lån.