prot · G609128 · 1982-12-31 00:00:00 — Jag har självfallet inte någon avgörandeinvändning emot att också den del av veterinärtjänsterna som betalas meddjursjukvårdsavgift av djurägarna står för sin andel av kostnadsökningarna. Mendet kan ju rimligen inte vara på det sättet, , attkostnadsökningarna för den del som lantbruket står för motiverar enavgiftshöjning från . Det skulle i sämsta fall vara enökning av kostnaden med 5 gånger, och med 2,5 gånger med ett mera fördelaktigtsätt att räkna. Här måste ju ha hänt någontingannat under resans gång som motiverar denna stora ökning. Jag har svårt att förstå en annan sak också. Om man närriksdagens beslut skulle effektueras fann andra kostnader, så borde väl denomräkning som skedde i lantbruksstyrelsen och som regeringen fastställderimligen ha inneburit att man hade garderat sig för den kostnadsökning som varomedelbart förestående? En höjning med ytterligare en femma på det nyabudgetåret framstår även med det synsättet som helt orimlig och svårförståelig. Men jag tycker att det är mindre intressant att gräla omdetta, som har skett. Jag fäster stort avseende vid att jordbruksministern harsagt; Skulle fara för distriktsveterinärorganisationen föreligga, så är viberedda att vidta åtgärder. Jag är tacksam för det svaret, helt enkelt därföratt vårt land har så olika förhållanden från norr till söder, att skulle viinte ha en distriktsveterinärorganisation som tar ansvar för både de sämre ochde bättre distrikten, kommer vi att få mycket olika djurhälsovård i landet.Detta fäster jag mycket stort avseende vid, och jag är fullt och oinskränkttacksam för den delen av jordbruksministerns svar. 24INGEMAR HALLENIUS (c): Jag vill avslutningsvis bara konstatera attden majoritet som stod bakom riksdagsbeslutet inte verkarvara fullt så enig längre., Helt kort: De kostnadsberäkningar som gjordesav utredningen var en kalkyl. Det var ändå en kalkyl på ett kostnadsläge somligger så pass långt tillbaka i tiden att den utveckling vi har haft sedan dessenligt min uppfattning mycket väl motiverar de förhöjningar av avgiften som ärvidtagna. 26 i (): Som ledamot av utredningen är jag självfalletmedveten om att det var en kalkyl. Men man får inte, och kan inte, bortse ifrånatt det förhållandevis låga belopp som omnämndes i proposition 122 föregåendevår onekligen satte sin prägel på beslut och hade betydelse för attdet blev som det blev. Vi som inte röstade för förslaget tyckte väl attbeloppet som sådant, bortsett från den administration det innebar att ta inpengarna, var tämligen harmlöst. Som jordbruksministern nu har sagt om25-kronan, kunde det så mycket mindre påverka jordbrukarens budget. Så är intefallet -den uppfattningen har jag kvar. Det är inte kostnaden som sådan, utanvad kostnaden för med sig som är den allvarliga frågan. Men den har jag nu fåttsvar på, och jag är nöjd med det. Överläggningen var härmed avslutad. Om ökat rättsskydd för barn vid insemination 6 §Svar på interpellation 1982/83:107 om ökat rättsskydd för barn vid insemination har frågat mig om jag ärberedd att skyndsamt föreslå en lagstiftning som skyddar barnens rätt att fåveta vem som är den biologiska fadern vid insemination. Som bekant finns det en särskild utredning (Ju 1981:04)som överväger frågan om lagreglering av artificiella inseminationer. En avutredningens uppgifter är att ta ställning till om den biologiska fadern bör fåvara anonym. Utredningen avser att lägga fram ett betänkande omartificiella inseminationer detta år. Först sedan betänkandet harremissbehandlats är jag beredd att själv ta ställning till vilka lagregler somkan behövas. Men jag vill redan nu betona det mycket angelägna i att barnensintressen i dessa sammanhang tas till vara. Den dom som högsta domstolennyligen har meddelat bekräftar också att rättsläget inte ärtillfredsställande. 28MARGARETA (): Jag tackar för svaret, som inte innehållernågot annat än att vi får vänta på inseminationsutredningen. Justitieministernbekräftar dock att rättsläget är otillfredsställande och att barnens intressenmåste betonas. Orsaken till att jag ställde frågan på sin spets var denoerhörda upprördhet jag kände när högsta domstolens dom kom . Vitillåter alltså i att barn får komma till på ett sätt somomöjliggör att de får en far. Insemination har förekommit mycket länge i , mendet är först nu den börjat få en större omfattning. Några hundra barn födsvarje år i , och antalet ökar snabbt. Fortfarande-har vi ingen som helst lagstiftning.Fortfarande har vi ingen ordentlig offentlig debatt om detta. Orsaken äruppenbarligen den oerhörda hemlighet som råder kring den här verksamheten. Allainblandade blir rådda att inte tala om det för någon, inte ens för barnet. Detta är mycket märkligt och strider fullständigt mot allkunskap man fått av adoptioner. gjorde man samma sak medadoptivbarn -de skulle likna pappan så mycket som möjligt, och de skulleingenting få veta. Men vad hände? i vuxen ålder fick barnet ändåreda på hur det låg till - ofta dessutom på ett upprörande sätt. Det blev enlivskris. Att ha levat på en livslögn skapar en stor kris i en människas liv.Och någon större livslögn än att vara lurad på kunskapen om sitt ursprung kanjag inte föreställa mig. I har adoptivbarn t. o. m. startat organisationer föratt få reda på sitt biologiska ursprung- oavsett om förhållandet tilladoptivföräldrarna är bra eller inte. Det har inte med den saken att göra. Jagtalade med en mamma som adopterat ett barn från Indien.De har ett mycket gott förhållande. De åkte till , och flickan fick sebarnhemmet. fick semuren där hennes biologiska mor en gång lagt henne och försvunnit spårlöst.Flickan sade att hon ville veta så mycket som möjhgt, det kändes som om honkommit ur ett svart tomrum. "Och det har inte med dig och mig attgöra", sade hon till sin mamma. Vi är alltså helt på det klara med att adoptivbarn frånförsta stund skall få veta hur det ligger till och skall få veta så mycket sommöjligt. I andra sammanhang talar vi för männens rätt till sinabarn. Vi säger att ett barn alltid har både en mamma och en pappa. I de härfallen reduceras den biologiska pappan till en ansiktslös donator, enigångsättningsapparat. Ändå är ju inte det sant. Biologiskt är han pappa i allafall. Att det sedan blir den pappa barnet växer upp tillsammans med som blirden känslomässiga pappan och den som präglar barnet är en helt annan sak. Mendet biologiska arvet finns där ändå. Ofta har vi diskuterat hur mycket det här med arv ochmiljö betyder. Jag tillhör själv fortfarande dem som menar att det biologiskaarvet är tämligen ointressant, det är den sociala miljön som är-det viktiga. Oavsett detta har kunskapen om adoptivbarnen nu visat ossatt det visserligen är den sociala miljön som ger barnen trygghet som människoroch som sociala varelser, men att många av dem ändå känner en oro. De vill heltenkelt ha kunskap om sitt biologiska ursprung. Det handlar inte om att man villupprätthålla en kontakt, man vill bara veta hur man kom till det här livet. Är det inte egentligen så att hela mänskligheten sökersitt ursprung - i religion, i filosofi, i vetenskap - att vi alla på något sättgrubblar över varför vi kommit till? Då är det ju inte särskilt konstigt attbarn i den här situationen vill veta varifrån de kommer. Verksamheten med insemination håller nu på att utvecklasig till en mycket osmaklig, kommersiell hantering i vissa länder. Man kan frånolika spermabanker beställa sperma för att få ett speciellt utseende och, somman hoppas, hög intelligens hos barnen. I vissa fall blandar man sperma. Påmedicinskt håll har många varnat för vad som skulle kunna hända. Vi kan kommaatt utsättas för manipulation och för forskning. I förlängningen skymtarförfärliga perspektiv. Jag skall inte gå närmare in på detta , men bara hotetom en sådan utveckling visar att en lagreglering är utomordentligt angelägenoch att det är bråttom - mycket bråttom. Det första utredningsförslaget på dethär området presenterades i , men ingenlagstiftning infördes. kan vi inte vänta många dagar till. Jag återkommer till frågan om det biologiska faderskapet.I dag är det bara läkaren som vet vem den biologiske fadern är. Han eller honensam sitter inne med kunskapen om ett barns biologiska ursprung. Många läkareförvarar handlingarna i speciallåsta skåp. Orsaken till att de - åtminstonevissa av dem - sparar handlingarna är att de vill kunna använda sammaspermagivare om familjen vill ha ett syskon till sitt barn. Vilka följder kandetta få? Jag kan illustrera det med ett exempel. Om en tonåring plötsligt får klart för sig att hans pappainte är hans "riktiga" pappa, kan det utlösa både vrede och sorg. Om ökat rättsskydd för barn vid insemination Om ökat rättsskydd för barn vid insemination att hablivit grundlurad. Onfi han i den situationen får reda på att det faktisktfinns en som vet, att en viss läkare känner till vem hans biologiske far är ochatt läkaren har handlingarna om detta i ett låst skåp, då är det inte såunderligt om detta barn till varje pris vill komma åt dessa handlingar. Skallhan då bryta sig in hos läkaren och göra ett inbrott för att få tillgång tilldem? -Det hela är absurt. För adoptivbarn och även för andra barn som inte vet vempappan är gäller regeln att de i vuxen ålder kan få tillgång till allahandlingar.. Men för inseminationsbarn gäller inte den regeln. Hur kansamhället ställa upp olika regler för olika barn? Varför skall inte ettinseminationsbarn ha samma rätt att få veta sitt ursprung som ett adoptivbarn?Hur skall man kunna upprätthålla ett rättssamhälle på sådana grunder? Självfallet anser jag inte att den biologiska pappan skallha några som helst juridiska förpliktelser gentemot barnet, utan samma reglerskall gälla som för biologiska föräldrar vid adoption. Orsaken till mininterpellation är att det är så fruktansvärt bråttom med ett beslut. Vi måsteockså få en omfattande offentlig debatt om de här frågorna. Ingen man bordekunna frånsäga sig ett faderskap som han har tagit på sig i ett inseminationsfall.Alla barn borde ha rätt att, om de vill, få kunskap om sitt biologiskaursprung. Jag vill fråga om justitieministern kommer att handla snabbt, så attbarnens rättsskydd garanteras. Hur vill man stimulera en debatt som gör attsvenska folkets kunskap om detta ökas och en diskussion om huruvida barn skallha rätt till kunskap om vem som är den biologiske fadern? Jag delar åsikt att enlagreglering är mycket angelägen och att frågan brådskar. Därför har jagförvissat mig om att utredningen arbetar snabbt - får vi alltså ettförslag. Jag instämmer också i att det är angeläget att vi får en omfattandeoch grundlig debatt om dessa mycket svåra och betydelsefulla frågor. Men dendebatten gagnas mest av att vi har ett ordentligt underlag, och det får vi medutredningsförslaget . Att vi väntar på utredningen - jag vill försäkra att ävenjag väntar otåligt på den - hindrar inte att jag kan upplysa om några av deöverväganden som har skett och sker i utredningen. Jag har bl. a. fått reda påatt man överväger och sannolikt kommer att föreslå en lagregel som innebär attden som har gett sitt samtycke till insemination inte skall kunna ändra sig.Det som inträffat genom högsta domstolens dom kommer med en sådan lagregel inteatt kunna upprepas. Jag har också fått veta att utredningen kommer att föreslåatt ett inseminationsbarn skall ha rätt att få veta att det kommit till genominsemination. Jag tycker detta är rätt självklart. En betydligt viktigarefråga, som också tog upp, är om barnet skall få veta vem somär dess biologiske fader. Till den mycket svåra frågan har utredningen ännuinte tagit ställning. 30MARGARETA (): Jag tackar för upplysningen om atträttsskyddet förmodligen kommer att garanteras , så att man intekommer att kunna smita undan sitt faderskap. Men det ajlvarliga i det här fallet är att vi fortfarandeär ganska osäkra när det gäller frågan om barn skall ha rätt att få reda på vemsom är den biologiske fadern. Jag är medveten om att det här hafidlar om enmycket svår debatt, men den inrymmer ytterligare ett problem; Om det tar någraår innan svenska folket har tagit ställning till den här frågan, så kommer detunder att göras hundratals eller tusentals inseminationer. Kommer manatt se till att handlingarna i samband med dem inte förstörs? Skulle vi omnågra år komma fram till att barnen skall ha rätt att få kunskap om sittbiologiska ursprung, då måste de också ha möjlighet att utnyttja den rätten.Man måste alltså se till att inte alla handlingar hinner förstöras . Jag vill fråga: Finns det möjlighet att införa en reglering somgaranterar att handlingarna förvaras i avvaktan på ett slutligtställningstagande? Om psykologisk terapi för män som har dömts för våldtäkt Jag är litet osäker på om jag kan ge ettklart svar på den frågan. Jag kan bara säga att jag tycker att det ärsynnerligen angeläget att man verkligen ser till att bevara ett sådant underlagatt man kan fatta beslut även i fråga om inseminationer som skett innan vi fåttde slutliga lagreglerna. Överläggningen var härmed avslutad. 7§ Svar på interpellation 1982/83:108 om psykologisk terapi för män som hardömts för våldtäkt har frågat mig om jagkommer att ta initiativ till att de män som dömts för våldtäkt också fårpsykologisk terapi. har antalet män som dömts för våldtäkteller våldförande uppgått till omkring 100 eller något därunder. avfallen har den dömde överlämnats till sluten psykiatrisk vård. I sådanafall sker behandlingen enligt lagen (1966:293) om beredande av slutenpsykiatrisk vård i vissa fall. I flertalet fall har kriminalvårdspåföljder, i allmänhetfängelse, ådömts. Jag begränsar i det följande mitt svar till att gälla defallen, eftersom jag förmodar att det är dem åsyftar. Enligt lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skallvården utformas så, att den intagnes anpassning i samhället främjas ochskadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Enligt en särskild bestämmelsei lagen skall en intagen som är i behov av medicinsk-psykologisk eller annanliknande Om psykologisk terapi för män som har dömts för våldtäkt behandlingberedas sådan, om det kan ske med hänsyn till anstaltstidens längd och denintagnes förutsättningar. Behandlingen måste i dessa fall givetvis varafrivillig. En grundläggande princip för kriminalvården är den s. k.normaliseringsprincipen, som innebär att kriminalvårdens klienter har sammarätt till sjukvårdens och resurser och i övrigt till samhälletsstöd och hjälp som andra medborgare. För kriminalvården i frihet gäller sålunda enligtfrivårdsförordningen (1977:329) att skyddskonsulenten skall förmedla kontaktermed myndigheter, organisationer eller enskilda personer som kan främja dendömdes anpassning i samhället. Av naturliga skäl kan normaliseringsprincipen intetillämpas fullt ut för intagna i kriminalvårdsanstalterna. Så långt det ärmöjligt försöker därför kriminalvården med egna resurser tillgodose de intagnasbehov av psykologisk hjälp. Detta gäller särskilt vid större riksanstalter,som har egna heltidsanställda psykologer. Vid övriga anstalter anlitas en inoinregionen anställd psykolog och i viss utsträckning konsulterande psykologer förklientarbete. Inom ramen för kriminalvårdens egna resurser kan meralångvarig och djupgående psykoterapeutisk behandling erbjudasbara i enstakafall, då det finns ett starkt individuellt behov av sådan terapi. Sannolikt skulle psykoterapeutisk hjälp ofta kunna vara avvärde för dem som döms för våldtäkt eller liknande brott. Detsamma gäller i såfall för en stor del av övriga intagna med liknande bakgrundsfaktorer. Jag ärsjälvfallet också generellt sett positiv till att de dömda både underanstaltstiden och efter frigivningen skall få sådan behandling som är ägnad attmedverka till deras anpassning i samhället. Här liksom i så många andra sammanhang där resurserna ärbegränsade gäller att insatserna måste koncentreras fill de fall där behovet ärstörst. Det innebär att man måste ta hänsyn till de individuella faktorerna hosde intagna. Till dessa bör, som jag ser det, också räknas det brott som harföranlett intagningen. Regeringen försöker på olika sätt minska användningen avfrihetsberövande påföljder. Därmed ökar också möjligheterna att göraändamålsenliga insatser i de fall då frihetsberövanden inom kriminalvården ändåmåste göras. Det gäller bl. a. för flertalet allvarliga sexuella övergrepp. 33MARGARETA (): Justitieministern konstaterar att det i lagenom kriminalvård står att vården skall utformas så, att den intagne som är ibehov av medicinsk och psykoterapeutisk hjälp skall kunna få det. Det är ettviktigt konstaterande. Det är viktigt eftersom denna bestämmelse uppenbarligeninte praktiseras i verkligheten. Men redan nu skulle detta kunna fungera, omman bara ville. Jag konstaterar också att justitieministern säger att hanär generellt positiv till att de intagna får en sådan behandling att derasanpassning förbättras. får en känsla av attjustitieministern i sista stycket av svaret säger att det nu kanske finnsutrymme för att göra mer på det här området, och det är sannerligen viktigt. studie som har gjorts om våldtäktsmän och i andra undersökningar, bl.a. av , samt i amerikanska undersökningar kommer man fram fill attåterfallsfrekvensen vid sexuella brott är tämligen stor. Återfallsfrekvensenvid våldsbrott är också stor. De som dömts har berättat att de har gjort mångafler våldtäkter än vad som kommit fram. Mörkertalet är mycket stort. Vadsom också kommit fram är att det inte är den sexuella lusten som skulle varaden avgörande faktorn. Endast en tredjedel uppgav att de på något sätt käntsexuella lustkänslor. Det var egentligen helt andra saker som orsakadevåldtäkten. Manhar konstaterat att de här männens bakgrund är mycket svart - en mycketinstabil och auktoritär bakgrund. Dessa män har ofta utsatts för våld ochsexuellt utnyttjande själva. De har inte haft kraft att ändra på sinlivssituation - de är osjälvständiga. Orsaken till själva våldtäkten var oftakänslor av vrede och förtvivlan, inte sällan över någon kvinna som de ansettsvikit dem. Mångaav de här männen, rättare sagt dé allra flesta, har inte fått någon som helsthjälp eller behandling . De få som fått det har upplevt detpositivt. Personalen undvek också att ta upp ämnet, och själva höll de tyst omdet hela inför andra. Brottet tystades ner, och därmed omöjliggörs jubehandling och bearbetning. Denundersökning, Våldtäkt-vanmakt, som just publicerats visar att många av männenuppskattade att få tala så länge om de här frågorna som de fick vidintervjutillfället. önskade samtalskontakt med någon psykolog. Ändå hadede ingen och hade inte heller bett om det. Desom har gjort undersökningen var närmast chockade över det ointresse som visasför de här männens situation. Risken för att dessa på nytt begår liknande brottär uppenbar. Man tror också att det är likartade bakgrundsfaktorer som gör attvissa män begår våldtäkt och andra misshandlar barn och kvinnor. Detsom är viktigt är ju att samhället anser att våldtäkt är ett mycket allvarligtbrott. Ur kvinnors synpunkt är det oerhört kränkande. Ur ett krasst ekonomisktperspekfiv är det från samhällets synpunkt dyrt med brottslingar som begår nyabrott hela fiden och återvänder till kriminalvården. Våldtäktär ett så allvarligt brott och så kränkande för kvinnor att samhället måste setill att det till varje pris hindras att män begår sådana handlingar ochupprepar sitt brott. All erfarenhet säger ju att de intagna med nuvarandefängelsevård inte får någon som helst hjälp med att komma underfund med desvarta hål i personhgheten som gör att de kan begå sådana här brott.Sexualbrottsutredningen har tyvärr inte alls behandlat denna fråga. Jag vill frågajustifieministern: justitieministern att direkt ta Ompsykologisk terapi för män som har dömts för våldtäkt 9Riksdagens protokoll 1982/83:126-129 Om psykologisk terapi för män som har dömts för våldtäkt initiativtill att öka möjligheten till vård? Kommer justitieministern att se till verkligen erbjuder den vård och den terapi som dessa män faktiskt behöver? 34 (vpk): Inledningsvis vill jag säga att kvinnoförtrycketinte kan "terapeutas" bort. Anledningen till att också jag tar till orda i den härdebatten är helt enkelt att jag tycker att justitieministerns svar behöverklargöras liksom f. ö. inlägg. Hon avslutade sitt inlägg medatt å ena sidan säga att sexualbrottskommittén inte behandlat denna fråga, åandra sidan åberopa den bok som skrivits av och den undersökning som gjorts aven av experterna i sexualbrottskommittén. Jag vågar med bestämdhet påstå attsexualbrottskommittén förvisso har diskuterat de här frågorna under en längretid. Åter till svar. Jag tycker att det präglas aven allmän och till intet förpliktande välvilja åt alla håll. Det kräver enligtmin mening att justitieministern klargör vissa principer. Jag förutsätter attjustitieministern tagit del av sexualbrottskommitténs betänkande och verkligenläst vad som där står. Som framhöll är ju dessa skilda formerav övergrepp överhuvud tågeten oerhört traumatisk upplevelse för kvinnor. Detframgår, som också sagts tidigare, att det bara är en mycket ringa del avvåldtäktsbrotten som synliggörs och blir föremål för rättsligt förfarande ochdom. Övergreppen sker ofta i parrelationer där inslag av misshandel är vanligtförekommande. har för både prostitutionsutredningen ochsexualbrottskommittén visat att den s. k. sexualorganisationen i ett samhällehar sin grund i arbetsdelningen mellan könen, eller för att uttrycka det kort:sexualiteten formas av de grundläggande ekonomiska strukturerna i samhället. Dåär det uppenbart - och det är detta jag konstaterade inledningsvis - att vi idagens samhälle har ett kvinnoförtryck. Vi har ett patriarkalt samhälle, ettsamhälle som också tar sig uttryck i våld. Frågan är hur man här bäst gör sinainsatser. Om vi nu förutsätter att den undersökning som MargaretaPersson hänvisade till omfattar dem som dömts är undersökningen, även om den ärmycket förtjänstfull, begränsad till en väldigt liten andel av de faktiskavåldtäktsbrotten. Jag åberopar . W. undersökningar ochkonstaterar att av de fullständigt identifierade gärningsmännen vid renavåldtäktsbrott redan tidigare var registrerade för brott. hade merän 20 brott tidigare registrerade. Vad var det för brottslighet som låg bakom alla detidigare registreringarna och domarna? Huvudsakligen rörde det sig omvåldsbrottslighet i allmänhet. Det rörde sig om ett kraftigt inslag av stöldoch grova trafikbrott och i liten utsträckning om våldtäktsmän. Risken för attdessa begår ett liknande brott är - som säger och som manockså kan skönja i jusfifieministerns svar - naturligtvis stor därför att detrör sig om en mycket kraftigtbelastad och socialt utsatt grupp, en grupp som ofta präglas av missbruk ocharbetslöshet, av att man inte fått chans att komma in i produktionen osv. Menatt det skulle röra sig om en viss procent av återfall av våldtäktsbrottmotsägs mycket bestämt i sexualbrottskommitténs betänkande och . W.Perssons undersökningar. Det är i stället fråga om en allmänt mycket gravtbelastad grupp. Men att med utgångspunkt i denna lilla grupp i sin turgeneralisera över huvud taget hur våldtäktsbrott begås i ärallvarligt. Våldtäktfebrotten, menar kommittén, innehåller mera avaggressivitet än av sexualitet. Det är riktigt. Men de ingår också i ettmönster där t. ex. kvinnomisshandel utgör en mycket stor och allvarlig del.Därför kan det vara farligt att bygga upp sitt resonemang på att just de härsocialt utsatta männen skall åtnjuta en viss typ av behandling, därför att debegått en viss typ av brott -i synnerhet om, som justitieministern framhåller,resurserna är begränsade. Det får vi förvisso exempel på, inte minst iden framlagda kompletteringspropositionen, där det föreslås nedskärningarpå utbildningsområdet, på hela den sociala sektorn, på kriminalvård. Då måsteman förvisso prioritera. Men där tycker jag att justitieministern för ettväldigt luddigt resonemang. Jag vill få klarhet i om i sitt svar särskiltville framhålla att de som begår sexuella övergrepp är i behov av psykologiskterapi.