prot · G60971 · 1982-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1982/83:71 1 § Kompletteringsval till utskott Moderata samlingspartiets partigrupp har som suppleant ilagutskottet under ledighet anmält hans ersättare . Talmannen förklarade vald till i (m) 2 § Justeradesprotokollen för . Jag får anmäla att () utsetts tillordförande i kulturutskottet. 4 § Upplästes följande inkomna skrivelse: Anhåller härmed att bli entledigad frän uppdraget somordinarie ledamot av revisorer. Kammaren biföll denna anhållan. Nr 71 5 § Föredrogs och hänvisades 2 februari1983 1982/83:13 till finansutskottet Allmänpolitisk § Föredrogs och hänvisades 1982/83:2205-2211till skatteutskottet 3 ,(m): Regeringens fältrop tycks vara: Uppskjutgärna till morgondagen vad du borde göra . Det har talats mycket omlångbänkar - inte minst i denna kammare. Men de söm drar saker längst ilångbänk är nu socialdemokraterna när de står inför kravet att anpassa sinpolitik till den kärva ekonomiska värld vi lever i. Trots att vår kris - om detta råder stor enighet både härhemma och utomlands - främst beror på én alltför stor och alltför snabbtväxande offentlig sektor och alltför höga skatter, stiger de samlade utgifternai stat och kommun snabbare än någonsin - snabbare än vårasamlade inkomster. Trots att regeringen höjer skatterna på snart sagt allaområden växer underskottet i statens finanser. Den offentliga sektorns utgifterkommer att motsvara av vad vi sammanlagt producerar. 7 kr.av 10 fördelas genom politiska beslut här i . Det är ett föga hedrandevärldsrekord, men ett världsrekord är det ju. Och trots att vi levtöver våra tillgångar går endast en bråkdel - , . av varje hundralapp -avde ökade utgifterna i stat och kommun till investeringar, som vi så välbehöver. Vi har tidigare kunnat skönja något av ett begynnandekrismedvetande i det socialdemokratiska tänkandet. I krisprogram ochdebattartiklar har analysen varit både vederhäftig och pregnant . Det harfunnits tendenser till självkritik och omprövning. I debattinlägg frånsocialdemokratiska nationalekonomer, nu senast från , manaspartivännerna till besinning. skriver: "Med snart 100miljarder kronor i budgetunderskott och arbetarrörelsen helt oförberedd införuppgiften att gripa sig an frågorna ser det mörkt ut. Den politiskt nödvändigaförberedelsetiden är säkert mänga år, medan den tillgängliga respittiden föratt bevara ett väl fungerande kanske är väsentligt kortare." Vi har nog alla anat att krismedvetandet knappast varitallmänt inom socialdemokratin. Vi minns ju den löftespolitik som prägladepartiets sex är i opposition, och vi minns inte minst socialdemokraternasuppträdande i valrörelsen. Vi moderater varnade då socialdemokraterna för attförsätta sig i en position där de förr eller senare skulle tvingas välja mellanatt svika sina vallöften eller ansvaret för ekonomi. sitterregeringen där, och sitsen är i hög grad själyförvållad. Verkligheten har redan tvingat regeringen att svika mångalöften. Först sveks löntagarna. "Inga fortsatta standardsänkningar",hette det i valet. får de som arbetar en reallönesänkning på ,främst på grund av devalveringen. Sedan sveks pensionärerna. I , valrörelsen hette det"värdesäkrade pensioner". 1984 blir det ingen värdesäkring längre. I valrörelsen utsattes vi moderaterför en stormeld från bl: a. socialdemokraterna när vi ville spara påu-landsbiståndet. döljer socialdemokraterna att biståndet sänks genom s. k.budgetöverföringar. Och sviks kommunerna. ", utropadesocialdemokraterna närde borgerliga kom överens om att vissa delar avkommunalskattemedlen skulle dras in till staten. bevittnar vi både etthäleri och planeringen av en framtida storstöt, riktad mot kommunerna. Och, herr talman, låt oss integlömmasveket mot LudvigSvensson i . Det var han som skulle få sälja gardiner till de ungafamiljer som skulle flytta in i alla de bostäder som lovade attbygga. Inte bara kunde vänta sig sötebrödsdagar. Hans Werthénskulle få sälja kylskåp och dammsugare och möbelfabrikanterna få säljasoffgrupper och köksbord. Så skulle det bli i socialdemokraternasSvängrumssverige. har vi litet av facit här. Det står i svart på vitt inationalbudgeten. Bostadsbyggandet kommer att fortsätta att minska. Färre ungafamiljer behöver gardiner. Allt fler får allt mindre över efter devalveringenoch skattehöjningarna för att köpa de kylskåp och dammsugare som utlovades.Nej, och får nu inrikta sig på att sälja sinaprodukter till stat och kommun. Möbelhandlarna får inrikta sig på att säljakommunala kontorsmöbler. Nog har löften svikits, men ändå inte så många löften somansvaret för vår ekonomi skulle ha krävt. Och visst innehåller denna budget enibland både korrekt och förnuffig- om än halvfärdig - analys, men när detkommer fill slutsatserna sover regeringen gott. Mera utgifter, nya åtaganden,högre skatter och stigande priser. I valet mellan att svika löftena eller att svika ansvaretför ekonomi har regeringen valt att göra båda delarna. Vår ekonomi skulle med ett "konkret ochhandfast program", sade ni i valrörelsen. skriver rörelsens egenkvällstidning, som en kommentar till att regeringen bara devalverar och integör någonting annat, att "regeringen ber till ". ekonomiska problem låter sig intelösas genom ingripanden av högre makter, som tycks tro, eller av,som regeringen ger intryck av att tro, andra makter - som förentastater. Nej, vi får inte balans i vårekonomi genom att lita till vad andra gör. Nej,härför krävs först och främst en analys och en förståelse av vad som skapat dagens problem. Sedan måste vi angripa sjukdomensverkliga orsaker -en alltför långtgående och detaljerad politisering avekonomin-och inte via ökade regleringar och mer politisering försöka döljasymtomen. Jag skall bara ta ett exempel. Om den utveckling som vi bevittnar i denna budgetfortsätter kommer räntorna på statsskulden - jag säger bara räntorna - om tioär att vara lika stora som statens samlade inkomster. Inte ens om alla andrastatliga utgifter som genom ett under plötsligt skulle upphöra, kan vi betalavåra skulder. Vartenda öre av våra inkomster skulle då gå till att betalaräntorna. Detta har inget med politiska åsikter att göra. Det ärfakta, otrevliga och obehagliga fakta, som vi visserligen kan blunda för mensom ändå finns där. Det tillför inte längre debatten något att idetalj kritisera och recensera regeringens budgetförslag. Där fullföljs dengamla vanliga socialdemokratiska politiken, som vi moderater kritiserat ändasedan mitten av , då de första tecknen visade vart vi var på väg.Regeringen fortsätter oförfärat och till synes omedvetet mot stupet - låt varaatt vi alla gör det i första klass. Jag föredrar i stället, herr talman, attnärmare gå in på den alternativa strategi som måste följa, om vi skallövervinna krisen. Vi måste alla, oavsett partifärg och åsikter, accepteravissa grundläggande ekonomiska sanningar. Vi måste inse att den kris som vi harär hemmagjord. Andra länder har visserligen problem som liknar våra, men detändrar inget. De har gjort samma misstag som vi svenskar har gjort. Deekonomiska problem som vi gemensamt brottas med är ingalunda enbart ettresultat av en internationell lågkonjunktur, av dollarkurser eller avoljekrisen. Dessa faktorer har förvisso bidragit till att förvärrasvårigheterna, särskilt för som har haft sådan obalans i sin egenekonomi, men problemet är ett annat. Med undantag för något är har den offentliga sektorns utgifter - statens och kommunernasutgifter - varje ar vuxit snabbare än värdet av vad vi gemensamt producerat. Enallt större del av det vi tillverkat och skapat har blivit föremål för politiskabeslut. Den del av vår ekonomi som styrs av marknaden har blivit allt mindre.Då har också vår förmåga att anpassa oss och vår produktion till ändradeförhållanden utomlands försvagats i motsvarande mån. Vi har också genom politiska beslut bundit oss förutgifter . De besluten byggde på antaganden om att denekonomiska tillväxten skulle fortsätta som och att lönernaständigt skulle stiga. Då menar jag reallönerna, ett uttryck som visserligeninte fick användas men som ju nu är allmänt accepterat. Vi byggdeut förvaltningar, myndigheter och statliga företag, fonder, delegationer,kommittéer och utredningar. Syftet har varit väl och gott, och mycket fintarbete uträttas i offentlig verksamhet. Men fantasin, flexibiliteten och nyskapandet i den privatasektorn har fått allt svårare att göra sig gällande. Denna väldiga utveckling istat och kommun har krävt regler, lagar och författningar, som kostar tid,pengar och arbete både för dem som skriver dem och för dem som skall levaefter dem. Den enskildes valfrihet har minskat när det allmänna har tagitmonopol på viktiga områden. Då har resurserna använts allt mindre effektivt.Det har blivit viktigare att tillfredsställa politikernas och myndigheternasefterfrågan än den enskilde medborgarens. Alla dessa utgifter måste också betalas. Skatteslagen harblivit många. De har tagits ut från olika källor, och ibland har man kallat demavgifter. Men det kan inte dölja det faktum att alla skatter och utgifter -oavsett vad de kallas, var de tas ut och vart de går - til syvende og sidstmåste betalas av produktionen. Skapandets drivkrafter, incitamenten, motiven - vilket ordman än väljer-för att arbeta, spara och investera bryts ner av höga skatter ochett bidragssystem som ger orimliga marginaleffekter. När sparande beskattashart lönar det sig bättre att konsumera för stunden än att spara för framtiden.När arbete beskattas hårdare ju mer man jobbar, lönar det sig bättre att varaledig än att jobba över. När avkastningen efter skatt sjunker ju framgångsrikareen investering är, desto mindre benägna blir vi att ta risker och satsa påframgång. När vi, herr talman, till något slags samhällsmoral höjtuppfattningen att det är finare och mer moraliskt att fördela andras pengar änatt förtjäna egna, då har vi börjat såga av den gren vi sitter på. Skall vikomma till rätta med obalansen i ekonomin måste vi satsa på att göra villkorenbättre för dem som skall producera. Vi moderater föreslår inte en frysning avde offentliga utgifterna - statens och kommunernas utgifter - och ett lägrebudgetunderskott för glädjen att föreslå besparingar. Ingenting ärlättare än att föreslå mer pengar till stora grupper. Och sådant kan löna sigvid.val; det vet ni socialdemokrater. Men det kommer en morgondag också, närnotan skall betalas. Vi föreslår ett lägre budgetunderskottän regeringen, därför att det är vår övertygelse att minst detta krävs för attSverige skall klara framtiden. Fortsätter vi som att öka budgetunderskottet,drabbas vi snart av det som danskarna kallar för räntedöden - det blir aldrigtillfälle till investeringar. Fortsätter vi som kommer vi snart nog alla attarbeta i den offentliga sektorn. Fortsätter vi som gröper vi ur basen förframtidens jobb. Det går kanske att låna pengar till arbete i AMS-regioch att låna pengar till förlustbringande statliga företag. Men lånen skallbetalas tillbaka med ränta pä ränta. Och det kan bara ske genom överskott - jagupprepar överskott. Underskott ger som bekant inte några pengar till attbetala,igen gamla skulder. Många besparingar kommer att märkas i de enskildamedborgarnas plånböcker. Därför vill vi sänka skatterna, och vi vill hindra deautomatiska skatteskärpningar som följer av inflationen - det som populärtkallats för indexregleringen. Då ökar medborgarnas - människornas -betalningsför- 5 protokoU 1982/83:70-72 mäga, och det allmänna, dvs. stat och kommun, kan minskasina bidrag till än dét ena och än det andra. Om man läser finansplanen får man klart för sig attsocialdemokraterna tycks tro att skatterna bara har en kameral funktion. Men såär det inte. Tvärtom, skatter påverkar utvecklingstakten och dynamiken i ettsamhälle. Fler skattehöjningar kommer att hämma arbete ännu mer, kommer atthämma viljan att spara och investera, och därmed just de drivkrafter som Uggerbakom nya inifiativ som ropar efter. Därför vill vi inte ha ytterligareskattehöjningar. Det är precis motsatsen som behövs om vi vill få fart påSverige. Vi moderater vill också finna nya former för delar av denviktiga service -jag understryker viktiga service - som ges genom denoffentliga sektorn. I våra partimotioner ger vi förslag och exempel på vad mankan åstadkomma genom en privatisering, en marknadsanpassning, en ökadkonkurrens och en ökad avgiftsfinansiering av olika typer av offentligverksamhet. Jag skall ta två exempel. På bostadspolitikens område vill vi ha mindre regleringaroch färre normer. Vi vill ha större frihet för människorna att själva välja hurde vill bo. Det skall vara lättare att äga sin lägenhet. Vi vill att människorskall få äga sin lägenhet om de vill äga sin lägenhet. Vi tror att det gerbättre och billigare bostäder. Vi vet också att det vi själva äger, det vårdarvi och det sköter vi om. Att äga är att ta ekonomiskt och personligt ansvar,och befriar vi också stat och kommun från stora kostnader i form avbidrag och en omfattande byråkrafi för att styra allt in i minsta detalj. Låtmig också i klartext säga att det finns inte några som helst hinder för dem somhar litet kapital, inget kapital eller låga inkomster att också fä äga sinlägenhet. Detta kan åstadkommas för var svensk medborgare om vi bara vill,därför att stat och kommun kan gå i borgen för dem. I lägenheten har stat ochkommun en fullgod säkerhet för lånen. Inga skall behöva uteslutas frånmöjligheten att äga sin lägenhet om de vill göra det. Vårt socialdemokratiska parti tycker av någon anledningatt det är fint rned höga skatter, men, det är omoraliskt med höga hyror.Därför betalar vi i skyhögaf skatter, men vi får bostadsbidrag avstaten - av kommunerna också för den delen. Men vad är det i själva verket somsäger att var svensk gärna betalar . mer i skatt och . För vår del ter det sig naturligt att minska skatterna, men då ävenacceptera att vi betalar mer för hyrorna. Då får vi verkligen en större chansatt välja. Vi vill kanske göra någonting annat. Vi vill kanske bo i tre rum istället för i fyra. Vi vill kanske använda pengarna till en bil eller till attresa till pä sommaren. Men även här vill jag säga att de som verkligen har detkärvt också skall få hjälp. I vår motion föreslår vi därför att 200 milj. kr.skall gå till just de människor som inte har inkomster och som får problem omhyrorna höjs. Vi vill, för att anföra ytterligare ett exempel, bryta detoffentliga monopol som växer fram inom familjepolitiken. Varförskall stat och kommun bara betala för den barnomsorg som sköts av Vad finns det för rimligt skäl att medskattemedel göra det billigt att använda den dyraste av alla omsorgsformer närdet gäller att se till våra svenska ungar, nämligen daghemmen? Den som självvill ta hand om sina eller andras barn får däremot ingen eller knappt någonhjälp. Vi vill jämna ut dessa orättvisor. Låt familjerna själva bestämma!Samtidigt minskar då kostnaderna för stat och kommun. Familjepolitiken och bostadspolifiken är två exempel påområden där vi vill ge människorna en större valfrihet, och det alldelesbortsett från att ekonomiska skäl gör en omläggning av politiken nödvändig. Den socialdemokratiska politiken har oftapräglats av jakten på ett Columbi ägg, det politiska klippet - om jag fåranvända detta vanvördiga uttryck -, ett beslut som är sä finurligt att detlöser alla problem oavsett vad dessa beror på. Jag skall villigt erkänna att uppfattningen om hur dettaColumbi ägg ser ut har växlat tid efter annan, frän en minister .fill en annan.Ibland har det varit fråga om statliga industriprojekt, gigantiska stålverk iNorrbotten, ibland om fonder och "offensiva devalveringar". I dagsjungs den offensiva devalveringens . är det den som är Columbiägg. Borta är klagosångerna om gröt och elände, som skulle bli resultatet avtidigare devalveringar. Vi minns alla de jeremiader som socialdemokraterna dåsläppte iväg. Nej, devalveringen var offensiv, för den harsocialdemokraterna själva fattat beslut om. Den skall, för att användaKjell-Olof Feldts ord, "skapa förutsättningar för att få ett slut på desenaste årens valutakriser". Det är bara ett problem: det finns inga offensivadevalveringar. En devalvering må vara både stor och chockartad, men den äraldrig offensiv. Tvärtom är en devalvering defensiv, något som man tvingastill. Vi löser aldrig problem, hur mycket vi än undervärderar densvenska kronan, om vi passivt sitter som åskådare när problemen på hemmaplan,våra egna strukturproblem, bara fördjupas. Det är därför som vi inte tror att regeringens politik kanklara jobben och tryggheten för svenska folket. Jag vill gärna betona atthandlingskraften är imponerande när det gäller att manipulera marknaderna, attreglera och att styra mera. Kommittéerna avlöser ju varandra. Det vill jaggärna säga. Men lika tröstlös är handlingsförlamningen när det gäller att botaden verkliga sjukan för att säkra en ekonomisk utveckling som skapar rikfig,lönsam sysselsättning i svenska företag. Vari ligger då, herr talman, logiken i att man genom höjdaskatter och arbetsgivaravgifter stampar ut jobb i näringslivet för att sedananvända de pengar man får in till konstgjord andning i arbetsmarknadsstyrelsensregi? Nej, nya och varaktiga jobb kan bara skapas i företag somär lönsamma, som går med vinst. Den största och vikfigastearbetsmarknadspolitiska insatsen består därför i att öka lönsamheten. "Vissthar vi råd att arbeta", säger regeringen. Ja, men bara om det lönar sig.Och staten kan se till att det lönar sig att arbeta, om skatter och avgifterhålls på en rimlig nivå. Vi måste också försöka fä bort dehinder-både synliga och osynliga hinder - som gör det omöjligt för många attnågonsin komma in på arbetsmarknaden, att någonsin få ett jobb. Vårt parti hardärför till denna riksdag lagt fram ett förslag om lärlingsutbildning.Förslaget syftar till att ge de unga som lämnar skolan en chans att komma in påarbetsmarknaden och lära sig ett jobb. är det inte så lätt, tyvärr. Vihar genom lönesättning, avtal och lagstiftning byggt upp en mur kringarbetsmarknaden - en mur som är svår att ta sig över för dem som står utanför.Ökningen av arbetslösheten har också främst drabbat just Sverigesungdom. Jag säger det nu som jag har sagt det förr: Vi hjälperinte ungdomar till arbetsmarknaden genom att begära samma lön för dem somkommer direkt från skolan som för dem som har många års erfarenhet av svenskindustri. Resultatet blir bara att ungdomarna stängs ute och att nya miljardermåste satsas för beredskapsarbeten. Genom det lärlingssystem som vi harföreslagit erkänner vi i stället att det tar tid att lära sig ett jobb och attvi måste ge de unga . Vi har i årets motioner utgått från1980-talets två stora fördelningspolitiska konflikter. För det första: Hurmycket skall den offentliga sektorn, stat och kommun, ta i anspråk, och hurmycket skall medborgarna, människorna, få behålla själva? Och för det andra:Hur mycket skall vår generation, vi som sitter här, betala själv, och hurmycket skall vi överlåta på våra barn och barnbarn att betala för vad vi gör avmed? Moderata samlingspartiet tar klart och entydigt ställning.Vi tycker att medborgarna får behålla för litet av sina pengar och att statenoch kommunerna tar för mycket i anspråk. Det är ingen revolutionerandeståndpunkt, eftersom har världens högsta skattetryck. Det är en ganskanaturlig slutsats. Det är förvånande att inte flera ställer upp på den ståndpunkten.Vi accepterar inte - och det är väsentligt - tanken att statliga och kommunalautgifter alltid är uttryck för större solidaritet och högre moral än ommedborgarna själva får behålla en större del av sina inkomster. Vår politik syftar till att stärka marknadsekonomin.Sveriges ekonomi kan aldrig fungera, om ekonomin inte fungerar för de enskildahushållen och företagen. Därför måste vi gynna arbete, sparande, investeringaroch nytänkande. Produktionen i svensk industri kan inte kommenderas fram genompolitiska dekret, mera statlig styrning eller kollektiva löntagarfonder. Det är inte mer makt och flera uppgifter till politikerna- oberoende av vilket parti vi tillhör - som behövs utan mindre makt tillpolitikerna och mer makt till människorna. Ge färre uppgifter åt politikernaoch överlåt flera åt människorna. Det är den ordning som behövs. Därför strävarvårt parti efter en - i ordets egentliga mening - liberal frigörelse. Vårpolitik syftar till att stärka den enskilda människan och familjen i ställetför att stärka statens och politikernas roll. Detta är det genomgående draget ialla våra motioner till årets riksdag; det må sedan handla om skolan,bostäderna, arbetsmarkna- den, familjen, lagstiftningen eller något annat. Vi kan se våra väljare i ögonen. Vi talade om sanningen ivalrörelsen. Vi ställde inga dyrbara löften, varken prioriterade elleroprioriterade. Vi sade att det krävs arbete och sparande, och vi lovade attslåss för lägre och rättvisare skatter. Det sade vi då, liksom , utifrånden bergfasta övertygelsen att vi inte kan skatta, slösa eller politiseraSverige ur krisen. Mot detta rasar nu regeringen och dess tidningar. Varjebesparing som vi har föreslagit möts av en stormeld av brösttoner. "Oansvarigt och osolidariskt", är omdömet. Själv leder jag någotslags varulvsliknande företeelse på en teckning i Stockholms-Tidningen. Till dessa våra kritiker vill jag nu säga: Det kan aldrigvara osolidariskt att kräva att vår generation skall betala sina egnaräkningar. Jag betonar verkligen detta. Det är möjligt att man kan hittabesparingar som är klokare än våra. Vi är öppna för en diskussion om huruvidadet kan finnas bättre sätt att spara än det vi-har föreslagit. Det är, herrPalme, en öppen hand. Men ett är säkert: Gör ni socialdemokrater nu ingenting -minns dessa ord som jag säger - kommer vi alla förreller senare att tvingas driva igenom besparingar, som är betydligt större ändem som vi moderater föreslår. Men då - och detta är det avgörande -kommer besluten i riksdag inte att vara helt våra egna, utan de kommeri hög grad att vara påverkade av utländska långivare och av den internationellavalutafonden. Vi moderater har lagt fram ett konsekventförslag till en alternativ politik. Det alternativet bygger på att det ärSveriges egna folkvalda politiker som skall fatta besluten. Men då måste vi tavårt ansvar . Var dag den socialdemokratiska regeringen underlåter att handlaär en förlorad dag för och för folk! 4THORBJÖRN (): Mycket i den nya budgeten känner vi igen frånsocialdemokraternas ekonomiska höstprogram och den minibudget som riksdagenbehandlade före juluppehållet. Devalveringen anges som den nyckel med vilken svenskindustri skall kunna komma in pä nya exportmarknader och återerövra förlorademarknadsandelar, både utomlands och här hemma. Den antas också bli deninjektion som behövs för att få till stånd tillräckliga investeringar ochomställningar i det svenska näringslivet och på det viset göra detta mycketkonkurrenskraftigt. De många skattehöjningarna-momsen, arbetsgivaravgifterna,förmögenhetsskatten, energiskatten, elkraftsskatten, videoskatten ochtobaksskatten - förbigås i stort sett med tystnad i regeringens proposition. Debetraktas i varje fall inte som något problem vare sig för dem som skall pungaut med högre skattebelopp, från inflationssynpunkt eller från kostnadssynpunktför företagen. Besluten på grundval av den s. k. löftespropositionen-bl.a. ändringarna i pensionsindex och upphävandet av beslutet om karensdagar isjukförsäk- ringen - framställs som den avgörande skillnaden mellanrättvisa och orättvisa i fördelningspolitiken. Man kan dock konstatera att tonläget i budgetpropositioneninte är fullt så högt och fullt så självtillräckligt som . Anledningenär inte svår att förstå. Utvecklingen har långt ifrån tagit de banor som dennytillträdda socialdemokratiska regeringen menade skulle bliresultatet av de insatta åtgärderna. , efter devalveringen, är det fortfarandesvårt att avläsa några riktigt positiva effekter av densamma. Den svaga ökning av orderingången från utlandet som ägderum hade inletts redan före devalveringen, men den har därefter inteförstärkts.