prot · G60973 · 1982-12-31 00:00:00 — Men så hann ju också de borgerliga regeringarna inleda nedrustningenav barnomsorgen. Hade inte väljarna sagt ifrån skulle kommunerna snuvats pånärmare 600 milj. kr., och därmed hade ytterligare försämringar inom barnomsorgen blivit ett faktum. Men det är faktiskt så att det ändå harskett ganska stora försämringar i många kommuner. Kommunalpolitiker är mycketkänsliga för de intentioner som regeringen har och framför allt dä när detgäller möjligheter att spara. I min hemkommun kan man klart märkadetta, i vad det gäller utvecklingen av barnomsorgen. Man kan framför allt seen markerad satsning på familjedaghem i förhållande till daghem och fritidshem.Också satsningar på vad man skulle kunna kalla halvprivata former av daghem,där föräldrar går in och själva skaffar lokaler, har ökat. Här utnyttjar manalltså människor som har ett desperat behov av daghem och låter dem självaskaffa lokaler och öppna daghem i vilket de också arbetar ett visst antalveckor . Detta har alltså den borgerliga majoriteten i kommunsatsat hårt på - för det är billigt. Först kanske man måste klargöra i denna diskussion orndaghem, att förskolor och fritidshem i första hand skall vara till för barnensskull och att satsningen på en bra pedagogisk verksamhet för förskolebarn ochför de yngre skolbarnen är en ekonomisk satsning som är precis lika värdefullsom den som samhället gör på skolans område. Dessutom bör nog också klargörasatt det för samhällets del är en lönsam investering att - genom en utbyggnad avförskole- och fritidshemsverksamheten - ge föräldrar med barn i dessa åldrar enmöjlighet att gå ut i arbetslivet, att utföra en produktiv arbetsinsats. Dettavisar inte minst den utredning som gjorts av 1982 och som är enstudie över de samhällsekonomiska effekterna av en utbyggnad av barnomsorgen.Man konstaterar där klart att detta är en lönsam affär för samhället.Utredningen visar bl. a. att en heltids- och helårsarbetande kvinna med ettbarn bidrar med ett produktionstillskott till samhället som ger ettöverskott av . om kvinnan förvärvsarbetar i stället för att arbetahemma nio av barnets första år. Då har kostnaderna för samhällets barnomsorgdragits av. Arbetar kvinnan ungefär halvtid ger det ettsamhällsekonomiskt överskott av . - och då har kostnaderna fördeltidsförskola dragits av. Om kvinnan har två barn och förvärvsarbetar av de båda barnens första blir det samhällekonomiska överskottet39 . Om kvinnan arbetar ungefär halvtid blir överskottet 5 200kr. De här beräkningarna ställer den samhällsekonomiskakostnaden mot den samhällsekonomiska intäkten. Värdet av kvinnans produktionf)å arbetsmarknaden jämförs med kostnaderna för offentlig barnomsorg.Kostnaderna är de produktionsresurser som tas i anspråk för barnomsorgen, ochintäkterna är ökningen av den totala sysselsättningen, och därmed produktionen,som utbyggnaden av barnomsorgen möjliggör. Jag tror att det är mycket viktigt att se på ett sådanthär material och ha det i huvudet när man diskuterar barnomsorgen. Dessutom stär inte utbyggnad av förskolor och fritidshem,som mycket ofta framhålls, i motsättning till utan är tvärtom en förutsättningför en ökad produktion. Förutom att det skulle ge de mänga arbetslösaförskollärarna och fritidspedagogerna arbete, skulle det också skapasysselsättning för byggnadsarbetare och för människor som är anställda inombyggnadsmate-rielindustrin. Mot den här bakgrunden är det mycket dystert attkonstatera att utbyggnadstakten bromsats upp, och om man ser framåt kommerutbyggnaden att ligga lågt. Det kan man konstatera om man läser bil. Och när man säger att utbyggnadstakten bromsas upp måste manockså veta att den tidigare utbyggnaden varit relativt blygsam. Man kan också se, när man studerar siffror överutbyggnaden, att utvecklingen inom barnomsorgen som helhet har karakteriseratsav ryckighet och brist på långsiktig planering. Det enda reella försök som hargjorts i planeringsväg är den femårsplan beslutade om 1976, somskulle innebära 100 000 nya daghemsplatser och 50 000 nya fritidshemsplatser.De skulle påbörjas under den här planeringsperioden. Men den planen blev sombekant aldrig förverkligad - inte mer än till drygt hälften. Pä samma sätt tror jag att det i stort sett förhåller sigmed kommunernas planering av barnomsorgen. I min egen kommun har planernaaldrig verkställts. Man uppnår aldrig planens målsättning, och sedan gör man enny plan utifrån det låga antal man har uppnått. Det gör att utbyggnaden aldrigsker i den omfattning man säger sig vilja ha. Vpk:s uppfattning är, att ett nytt statsbidragssystem förbarnomsorgen måste utformas på ett sådant sätt att det stimulerar till enkraftig utbyggnad och dessutom garanterar en hög och jämn kvalitet i landetssamtliga kommuner. Vidare bör ett sådant nytt statsbidragssystem också beaktabehovet av en ändrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun. Staten bördessutom ta över kostnaderna för barnomsorgen, i första handpersonalkostnaderna. Detta föreslår vi bl. a. av den anledningen att detförekommer mycket stora variationer både när det gäller kvantitet och kvalitet,dels mellan olika kommuner, dels mellan olika institutioner inom en och sammakommun. För att man skall kunna skapa möjligheter till enlångsiktig planering av barnomsorgen tror vi att det fordras - förutom ettgenerösare statsbidragssystem - en för kommunerna mer tvingande reglering avverksamheten. Som det är regleras det mesta inom barnomsorgen viarekommendationer, som alltså inte är bindande för kommunerna. Det finnsegentligen inga som helst miniminormer heller. Vi hade en, den s. k. ytnormen,som slopades 1981. Det beslutet innebar att lokalytan är knutentill statsbidragets storlek, ett förhållande som givetvis medför en stor riskför att kravet på ytstandard kommer att sänkas. Vi tycker att det är en viktigkvalitetsfråga också att ha goda utrymmen, och vi anser därför att ytnormerna böråterinföras. En annan viktig kvalitetsfråga i barnomsorgen ärnaturligtvis innehållet i verksamheten. Där pågår nu ett arbete som går ut påatt skapa pedagogiska riktlinjer. Det tycker vi är bra, och det är något somvpk har föreslagit skall komma fill stånd. Andra viktiga kvalitetskrav - där det också bara finnsrekommendationer -gäller barngruppernas storlek och personaltätheten. Det ärfrågor som i min hemkprnrnun vållat många, långa och stora motsättningarmellan å ena sidan personal på daghem och fritidshem och deras fackligaorganisationer och å andra sidan kommunaipolifiker och socialförvaltning såsomverkställande organ. Grunden för motsättningarna har varit att man i kommunenstruntat i att följa - och det har man inte heller behövt göra - derekommendationer som lämnat om barngruppernas storlek. Därförhar dessa motsättningar uppstått, och de har naturligtvis inte varit bra förbarnomsorgen. Ett annat exempel är något som man nu håller på attgenomföra i och som man kallar för SIA-skolans samlade skoldag. Jaghar en känsla av att det enda som är gemensamt med det ursprungligaSIA-förslaget är namnet. Här används SIA-begreppet som täckmantel för en spar-och rationalise-ringsplan inom barnomsorgen, och det gäller då framför alltfritidshemmen. Reformen initierades av den dåvarande folkpartistiskeordföranden i skolstyrelsen, och den skall omfatta årskurserna 1 och 2. I allmänna debatter om skolan och om barnomsorgen brukar föräldraroch skolfolk betona vikten av att barnen, särskilt de yngsta, har få ochstabila vuxenkontakter. Den samlade skoldagen i har lett till precisraka motsatsen. En elev i årskurs 1 - det är alltså en liten sjuåring -som är inskriven på fritidshem träffar då samhälletansvarar för honom eller henne 46 vuxna som han eller hon skall lära känna ochupprätta ett stabilt förhållande till. För fritidspedagogernas del innebär den samlade skoldagenatt de, efter att fram till , då den samlade skoldagen tar slut. hakonfronterats med uppemot 50 barn, skall ta hand om de barn som är inskrivna påfritidshemmet. Man frågar sig vilka möjligheter det då finns att ägna särskilduppmärksamhet åt barn med problem eller att följa barns individuellautveckling. Och hur skall man hinna få kontakt med föräldrarna till alla dessabarn, som man har ansvar för? Det som händer i är ett ingrepp i barnomsorgenunder beteckningen , samlad skoldag. Jag tycker att det är betänkligt attdet får gå till på detta vis. Hur skall man kunna få ordriing på barnomsorgenom varje kommun får lov att göra sådana saker som man nu gör i ? Ochdet händer säkert i flera kommuner. Det verkar som om man kan göra vad somhelst bara man håller kostnaderna nere. Kortsiktiga ekonomiska vinster är - detinser jag - det enda som föresvävat de politiker som tar ansvar för en sådanhär politik när det gäller barnomsorgen. Hur skall man komma till rätta meddet? Det får ju inte vara sä! Det spelar ju ingen roll vilka beslut som fattaseller vilken linje man vill följa när det gäller barnomsorgen, om kommunernasedan kan sabotera den utvecklingen! Tyvärr är vpk det enda politiska parti i somreagerat, både innan beslutet fattades och i samband med att man håller påatt genomföra det. Det är en katastrofal situation som uppstått vidgenomförandet. måste, tycker vi, en genomtänkt och kraftfull politikutformas för barnomsorgen. 3 protokoU 1982/83:73-74 som förhindrar ytterligare försämringar och i ställetinnebär utbyggnad och förbättringar. är det så att många kvinnor som äryrkesverksamma och får barn inte kan känna sig lugna för att de utan bekymmerkan återgå till sitt arbete. Många är de som får ta till en mängd .nödlösningari väntan på en eventuell plats på dagis. Detta sker som skaran avförskollärare och fritidspedagoger - arbetslösa sådana! Det är enabsurd situation. Enligt vår mening ärenda sättet att ändra på det en satsningpå en utbyggnad till full behovstäckning. Under detta anförande övertog andre vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 45INGEMAR (): Sent höll ett intressantoch innehållsrikt anförande här i kammaren om alkoholbruket ochalkoholmissbruket. Såvitt jag kan komma ihåg har jag ingen anledning attinvända utan kan instämma i vad som då sades. Jag vill för min del uppehållamig vid det andra stora drogproblemet, narkotikan. publicerades en om narkotikahandelni världen. Den visade att tillgången på narkotika har ökat. Antalet människorsom håller på att gå under som följd av narkotikabruk ökar. Det gör ocksåantalet människor som tjänar grova pengar på att förstöra och ödeläggamänniskors liv. Enligt uppgift är 4 miljoner människor i beroende avnarkotiska preparat. I är tiotusentals människor slavar under knarket.I land efter land är situationen densamma. I narkotikans spår följer ökad brottslighet. Hälften avalla brott i beräknas ha samband med narkotikan. Också i vårt land ärsambandet starkt. Inbrott, överfall, prostitution och häleri tilltar som endirekt följd av narkotikahandeln. Känslan för vad som är rätt och fel trubbasav hos den som blir beroende av knark. Att skaffa pengar till nästa dos bliröverordnat allt annat. Att några tiotusental människor är beroende av knarkförändrar på det här sättet livet också för andra, först och främst för familj,vänner och anhöriga. Också deras liv blir ofta ödelagt. Men även övrigamänniskor berörs. Rädslan för att råka ut för inbrott eller överfall tilltar.Antalet åtgärder för att skydda liv och egendom stiger. Vi är sakta menobevekligt pä väg in i ett allt härdare och omänskligare samhälle. Vi famlar alla efter de rätta greppen när det gäller atteffektivt komma åt knarket. Så mycket vet vi att inte en åtgärd kan förbättrasituationen. Kampen måste spänna över ett vitt fält från skärpt lagstiftningtill intensiv opinionsbildning, från jakt på spindlarna i nätet tillingripanden mot de första symtomen hos missbrukaren, från kollektivamotattacker till det enskilda föredömet och ansvarstagandet. Vi måste därför fåtill stånd en allmän mobilisering mot knarket. Politiker och övrigasamhällsarbetare, tullen och polisen, föräldrar, elever, skolpersonal, arbetsgivare ochfack, kyrkor och ideella föreningar - alla måste engageras. Ingen får dra sigundan. Vi får, som sagt tidigare i debatten, intenöja oss med att försöka hugga ner narkotikaträdet frän toppen. Vi måste kommaåt de finförgrenade rottrådarna. Mobiliseringen måste därför ta sikte på attbegränsa och utrota efterfrågan på knarket. De ekonomiskaintressena på producent- och handelssidan är så starka att varje kontrollapparatblir otillräcklig så länge det finns en efterfrågan att tjäna pengar på. Därförmåste åtgärderna som angriper tillgångssidan kompletteras med mycket intensivaåtgärder för att minska efterfrågan. Mobiliseringenmåste spänna över ett vitt fält. Vi har från väckt en motion till iår. I den föreslår vi ett stort antal åtgärder. Jag skall här bara nämna några. Lagstiftningen måste ses över. Den nuvarandelagstiftningen tar sikte på att kriminalisera langningen och handeln, däremotinte bruket av narkotika. Det kan te sig naturligt. För det är ju vård enmissbrukare behöver. Men missbruk och langning är intimt förknippade. Enmissbrukare kan åtalas, om han eller hon bär en ranson på sig men inte när denär konsumerad. Möjligheterna att ingripa för att hjälpa blir härigenombegränsade. Jag tror därför, att vi måste överväga att också kriminaliserabruket av narkotiska preparat. En förutsättning för att det skall bli meningsfullt är attdet finns alternativ till fängelse som straff. Ett sådant alternativ bordekunna vara någon form av samhällstjänst, dvs. att under en faddersintensivövervakning få utföra ett arbete i garanterat drogfri miljö. Polisens roll är naturligtvis central i det här arbetet.Numera finns narkotikapolisrotlar i varje län. Jag tror också, attorganisationen med kvarterspoliser måste byggas ut. Ju närmare kontaktordningsmakten får med ungdomar som befinner sig i riskzonen, desto större ärdess möjligheter att på ett tidigt stadium gripa in. Det är viktigt att stämma i bäcken också när det gällernarkotikabruket. Därför borde lokala aktionsgrupper bildas i varje kommun,vilka tidigt och samordnat kan gripa in mot härdar där narkotika förekommer ochpå ett tidigt stadium hjälpa människor upp ur narkotikaträsket. Sådana aktionsgruppersuppgift skulle vara att leda och samordna det lokala arbetet mot droger. Socialarbetare, lärare, poliser, föräldrar, elever ochalla olika organisationer borde gå samman i sådana aktionsgrupper. voredet säkert ändamålsenligt att organisera en sådan grupp i den mycket lillaskalan: kring en skola, ett kafé. en vänthall eller liknande som blivittillhåll för narkotikabruk och narkotikahandel. I sådana fall är det viktigtatt personalen på just det stället engageras i aktionsgruppen. Vi måste i en intensivare kamp för ett narkotikafrittsamhälle naturligtvis lita till folkrörelserna. En levande folkrörelse är jumänniskor som gått samman kring en idé, som man med gemensamma krafter vill genomdrivaför att göra samhället bättre att leva i. Våra ursprungliga folkrörelser - väckelserörelsen, och rösträttsrörelsen- var organiserade protester mot misär och förtryck. Precis den inställningenär nödvändig för att vi skall komma till rätta med den misär och det förtrycksom narkotikan förorsakar. Vi måste därför som politiker göra allt för att stötta,stimulera och uppmuntra folkrörelser- gamla som nya - att ta sig an ocksånarkotikaproblemet. Tillsammans måste vi hjälpas åt att med information ochverklighetsbeskrivningar piska fram den heliga vrede som får människor att gåsamman i en generalattack mot knarkkultur och narkotikahajar. I bästa fall kan den nyinrättade bliett slags generalstab för ett sådant frontalangrepp. I sämsta fall splittrarden bara upp arbetet på ytterligare ett organ. har ju visat stortengagemang och insikt i den här frågan. Det skulle därför kännas bra, omstatsrådet kunde försäkra att arbetet med narkotikabekämpningen inte splittrasupp, när nu tyngdpunkten i arbete förskjutits frånsocialdepartementet till den nyinrättade kommissionen i statsrådsberedningen.Det skulle också kännas bra, om statsrådet kunde övertyga oss om att avsiktenmed kommissionen är just att enrollera alla goda och ideella krafter på detsätt jag här sökt tala för. Til syvende og sidst handlar det ju om vilket samhälle vivill leva i och överlämna till nästa generation. Skall narkotikan tvinga oss ini det slutna samhälle där kontroll och övervakning tilltar, där hotet mot livoch egendom ständigt ökar, där vi sluter in oss i misstänksamhet och egoism?Eller skall vi klara av att skapa, vidmakthålla och förbättra det öppnasamhälle där människor möter varandra med respekt och värme, där människor villoch vågar se till mer än sig själva och mer än sitt eget? Vi måste dra ut utvecklingstrådarna så långt för att sevari hotet består. På samma sätt som kärnvapen och upprustning hotar vårasamhällen och vår kultur utifrån, hotar narkotikan våra samhällen inifrån. Denbryter sakta men obevekligt ner individer och samhällsgemenskap. Knarkkulturenjämnar vägen för våldsmentalitet och maffiasystem. Vi behöver därför något aven fredsrörelse också mot det våld som följer i narkotikans spär. Ansvaret föratt driva fram en sådan opinion kan vi inte skjuta över på någon annan. Detmåste vi alla ta. 46KARIN (): familjepolitiska motion berördes av i det anförande hon höll. Jag kommer inte att beröra denspeciellt i mitt anförande. Vad jag vill påpeka är att barn är olika.Familjesituationen varierar. Det som är bra i passar inte iskogslänen. Vi måste ha ett flexibelt system när det gäller barnomsorg. Detmåste finnas en valfrihet och möjlighet att variera efter det som situationenkräver. Att bli gammal i ett överflödssamhälle skrämmer många avoss. Att bli äldre betyder trots allt inte att alla färdigheter försvinner ochatt beroendet av andra är . Alla äldre blir inte dementa, alla äldrekräver inte tunga vårdinsatser, men oron för att hamna pä en vårdinrättningskrämmer många. Det tyder på att vi trots allt inte lyckats göraomhändertagandet på ålderns dag mänskligt och humant. Det är tyvärr först underde som man tagit forskning om åldrandet på allvar. Med denbefolkningsutveckling vi kan se framför oss är det naturligtvis nödvändigt, menur humanitär synpunkt borde denna forskning ha bedrivits intensivare långttidigare. Det var i man insåg att de äldre som vårdas påinstitutioner som saknar hemkaraktär påverkas negativt. Omflyttningen frånhemmiljö till sjukhusmiljö, som är rationell och steril, försämrar många äldressjukdomssituation. Detta borde vara självklart att inse, men den enklasanningen är ofta svår att se. Satsningarna på att ge äldre möjligheter att bo kvar i sininvanda miljö har tagits som målsättning, inte bara av ekonomiska skäl utanockså av humanitära. Då gäller det att med praktiska politiska lösningar setill att det blir möjligt. Vård i eget hem kräver att det finns tillgång tillvårdpersonal av olika kategorier och läkare inom rimligt avstånd. Det kräverläkare som har möjligheter till hembesök. Det kräver att vi fullföljer densolidariska läkarförsörjningsplan som överenskommits. Det är viktigt inte minst för pafienter i äldreomsorgenatt få möta personer som man känner igen, och därför måste en kontinuitet blandläkarna eftersträvas. Genom att inte tillåta flera läkare på en tjänst päsjukhusen, utan en tjänst på en läkare, då finns det möjlighet att fördelaläkare över landet så att alla landsändar får sitt behov tillgodosett.Vårdpersonal inom den öppna vården arbetar under svåraförhållanden. Arbetsmiljön är den som pensionären erbjuder. Genombostadsanpassnings-bidrag kan den vårdmiljön förbättras till fördel för bådepatient och vårdare. Vidareutbildningsmöjligheter inom denna vårdgren saknasofta. På universitetsnivå är utbildningen ny.Omvärdnadsforskning som har stor betydelse för att rätt vårdinsats ges på rättsätt har varit försummad. Först tillkom den förstaprofessuren för detta område. Ensamarbete med osäkra anställningsformer skapar problemför öppenvårdspersonalen. I storstäderna saknas utbildad personal. Sommartidfår man nästan plocka folk från gatan för att klara vårdbelastningen inomhemvården. I glesbygden kan det av befolkningsstrukturella skäl vara svårt attfinna personal som bor nära den äldre. Detta talar för att en fortsattkoncentration av människor kommer att ställa till med stora problem föratt kunna klara målsättningen med att äldre skall kunna vårdas i sina hem sålänge som möjligt. Höjningen av flyttningsbidragen är faktiskt ett hot mot deäldre i glesbygden. De berövas genom en utflyttning från dessa ortermöjligheten att bo kvar hemma. De kommer att tvingas iväg till någoninstitution på grund av brist på vårdpersonal i hemorten. Det är därför med orovi i ser på höjningen av flyttningsbidragen, som innebär enflyttning av människor i stället för skapande av arbete där människor bor. Ett annathot mot de äldre i skogslänen är faktiskt den ökade kostnad som kommunernaåsamkas av att stödet till enskilda vägar skärs ned. Detta innebär attkommunerna tvingas att för egna mycket begränsade medel underhålla åtskilligamil av enskilda vägar som gör det möjligt för äldre att bo kvar i sina hem. I skogslänen är det inte ovanligt att pensionärerna utgör30 % av befolkningsunderlaget. Med minskat ekonomiskt utrymme för kommunernadras möjligheterna snart in för eget boende. Vårdpersonalen måste ha möjlighetatt komma fram på vägarna, den service som behövs i fråga om post ochdagligvaror kräver goda möjligheter till kommunikationer. Regeringens förslagtill minskade anslag till enskilda vägar raserar nu detta. Tydligen satsarregeringen i större utsträckning på de stora vägarna. Det är bl. a. av denämnda skälen inte bra. Allt institutionsboende måste göras så hemlikt sommöjligt. Även de äldre som drabbas av åldersdemens mår bättre i en miljö som ärså hemlik som möjligt. vårdas många demenspatienter inom fel vårdform -detta på grund av dålig kännedom om diagnosen. Inom den slutna psykiatrin finnsflera demenspatienter som med ett riktigt omhändertagande skulle kunna vårdas iandra former. På tre kliniker i landet sker en riktig undersökning ochsåvitt man nu kan bedöma ett riktigt omhändertagande av demenspatienter.Fortfarande finns det stora svårigheter att övervinna för människor attacceptera demensvård som inleds inom mentalsjukvården. I , Linköpingoch finns nu utredningsmöjligheter för denna patientkategori. Vården blirhumanare, patienten kan ofta skrivas ut till ålderdomshem, långvård eller egetboende. Ålderdomshemmens inriktning behövs framgent, trots att begreppet somord försvunnit. med helinackordering har inte något av hemtrevnad isig. Man har via statsbidragssystemet åstadkommit att nyaålderdomshemsplatser inte längre kommer till. Följden blir att långvården istället får ta över patienter som skulle ha kunnat bo kvar i hemmiljö påålderdomshem. Med ett reformerat statsbidrag till äldreomsorgen borde detidigare ålderdomshemmen i mänga fall kunna rustas upp för individuellt boendemed kvalificerad kollektiv service. Vi föreslår därför att en översyn sker avstatsbidragen i syfte att utvidga statsbidragssystemet till att också omfattavård på ålderdomshem. Äldre är en tillgång i samhället. Generationsklyftornamåste överbryggas, och det kan ske genom samhällsplanering som sammanförgenerationer, som låter bostadsplats och arbetsplats ligga nära varandra, genomatt låta människor när de blir äldre bo kvar i sin hemmiljö. I ettdecentraliserat samhälle med hänsyn till dessa faktorer ges tillfällen tillomsorg om varandra. Barn umgås med äldre, anhöriga ges fillfälle att delta ivård och omsorg om sina anhöriga hjälpbehövande. De äldre måste ses som enresurs i samhället. Inte minst inom barnomsorgen som byggs ut i kraftigtakt kan äldre vara en mycket värdefull tillgång. Medvetandet om detta finns,och frivilliga organisationer försöker att praktiskt tillämpa det. Som i såmånga andra fall är de föregångare för reformer med humant innehåll som sedansamhället övertar. De anhörigas medverkan iomvårdnaden måste på alla vis underlättas. Ett exempel pä detta är att på ettenkelt sätt ge ersättning åt eller anställa anhöriga som vårdare på hel- ellerdeltid.