prot · G60964 · 1982-12-31 00:00:00 — Jag uppfattar försvarsministerns svar så, atthan är överens med mig om att vi tyvärr måste vara beredda på att ha enplanläggning för framtiden. Överläggningen var härmed avslutad. 14§ Svar på interpellation 1982/83:43 om efterlevnaden av har ställt följande frågor till mig: Vilka åtgärder har utrikesministernvidtagit för att från svensk sida påverka förhållandena för de medlemmar urMoskvagruppen för övervakande av Helsingforsöverenskommelsen som får sinagrundläggande mänskliga rättigheter kränkta just för att de försökt hävda dem? Anser utrikesministern det möjligtatt ESK-förhandlingarna över huvud taget skall kunna genomföras, om inte enstörre vilja visas från de bakom Helsingforsdokumentet stående nafionerna attefterleva avtalet? Låt migtill en början besvara den första frågan. beskriver i interpellationen denförföljelse och de trakasserier som drabbat de medborgargrupper som bildats iSovjetunionen för bevakande av Helsingforsdokumentets efterlevnad. Dessagruppers verksamhet har till slut nära nog omöjliggjorts genom de sovjetiskamyndigheternas aktiva ingripanden. Den har vid olikatillfällen uttalat sin djupa oro över medborgarrättskämparnas situation iSovjetunionen. Särskilt allvarligt är att de personer i som varituppriktiga nog att begära ett genomförande av de principer och bestämmelsersom finns nedlagda i slutdokumentet från om säkerhet ochsamarbete i (ESK) för den skull har drabbats av våldsam förföljelse.Svenska uttalanden i denna sak har gjorts både i internationella sammanhang ochdirekt till företrädare för den sovjetiska regeringen. Vid i , som inleddes redan inovember 1980 och som ännu långt ifrån avslutats, har den svenska delegationenkonsekvent arbetat för att slutaktens princip om mänskliga rättigheter ochgrundläggande friheter verkligen efterlevs och ges ett konkretiserat innehåll.I debattinlägg, genom stöd åt framlagda förslag och i redigerings- ochmedlingsarbete har den aktivt verkat i denna riktning. Vid öppnandet av sjätte session i november1982 uttalade den svenske delegationschefen skarp kritik mot undertryckande iÖsteuropa av grupper och individer som försöker hävda slutaktens bestämmelser isina hemländer. Vid en överläggning med den sovjetiskadelegationen tog den svenska delegationen igen upp frågan om behandlingen avHelsingforsgrupperna i . Låt mig tillägga att vid senaste sessionframlade 17 västländer ett förslag till ändring av den kompromisstext tillslutdokument från som åtta neutrala och icke alliansanslutna statertidigare framlagt, ett förslag som syftar till en tydligare markering avindividens rätt att uttrycka sin syn på sin regerings sätt att genomföraslutaktens bestämmelser. Den svenska delegationen uttalade i ett inlägg den 25november 1982 sitt stöd för detta ändringsförslag. Vad beträffar andra fråga vill jagallmänt erinra om att haft och alltjämt har två huvuduppgifter: attgranska slutaktens genomförande och att söka nå enighet om preciseringar ochförbättringar av slutaktens innehåll. En grundlig genomgång av staternas praxisi fråga om Helsingforsdokumentets tillämpning har kunnat genomföras. Den andrahuvuduppgiften har däremot inte kunnat fullgöras. Mötet har nämligen ihög grad präglats av konfrontation mellan öst och väst, särskilt i den polskakrisens spår. Vad kan resultera i är svårt att siaom. Slutdokumentet från måste emellertid antas genom ett enhälligt beslutav samtliga 35 deltagarstater. Alla beslut i ESK kräver samstämmighet. Densvenska delegationen kommer även i fortsättningen att verka för attslutresultatet från blir substanfiellt och balanserat, dvs. att detockså skall innehålla klara uttalanden om och preciseringar av principen ommänskliga rättigheter. ESK-processens möjligheter att överleva beror nämligensåväl på graden av slutaktens efterlevnad som på möjligheterna fördeltagarstaterna att enas om ett slutresultat av den typ jag nämnt. 56ANITA BRÅKENHIELM (m): Jag ber att få tacka utrikesministern försvaret på min interpellafion. Även om jag här måste begära konkretiseringar på vissapunkter, konstaterar jag med fillfredsställelse att man kan tolka tonen i vadutrikesministern har sagt så, att även den nya ser ytterstallvarligt på hur och dess allierade i förföljer ochtrakasserar de medborgargrupper som försöker hävda i sinahemländer. I tillkännager de 35 stater somundertecknat dokumentet sin föresats att respektera och i praktiken tillämpadess innehåll. I punkten om de mänskliga rättigheterna, som i dokumentet ärspeciellt detaljerad och konkret utformad, säger man bl. "De deltagande staterna erkänner den allmännabetydelsen av de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna, vilkasrespekterande är enväsentlig faktor för den fred, rättvisa och välfärd som är nödvändig för attsäkerställa utvecklandet av vänskapliga förbindelser och samarbete mellan demliksom mellan alla stater." betraktades som ett väsentligtframsteg, ett påtagligt resultat av de tålmodiga och oftast,fruktlösa samtaloch överläggningar som ständigt pågår i syfte att förbättra de mellanfolkligarelationerna och åstadkomma fred och nedrustning. Allmänheten i vårt land har trots vår oinskränkta press-,åsikts- och yttrandefrihet ringa kännedom om innehållet i ,kanske därför att det hos oss varit självklart just med åsikts- ochyttrandefrihet och med vilja till fred och samförstånd. Det var alltså inganyheter som presenterades 1975. En annan sak är att just denna ouppmärksamhetär en fara. Vi kanske bör akta oss, så att vi inte plötsligt slarvatbort våra mänskliga rättigheter utan att upptäcka det innan det var för sent.Olika aktuella ingrepp i den enskildes integritet manar till vaksamhet -men det är inte det vi.skall debattera . 1 fokus måste vi i denna debattställa folk, även i vår världsdel, som lever under skrämmande förhållanden vadgäller elementära mänskliga rättigheter. Säkert var det symtomatiskt att väcktedesto större uppmärksamhet i . publicerade avtalstexten idess helhet på en hel förstasida. Mycket snart bildades i Moskvamedborgargrup-pen för övervakande av efterlevnaden av avtalet. Det är bl. a. dennagrupps öde som föranlett min interpellation. Moskvagruppen är nu upplöst sedan 49 av dess medlemmarförsatts i exil eller befinner sig i arbetsläger, fängelse eller påmentalsjukhus- detta helt på grund av sitt engagemang för ett avtal som deraseget land har undertecknat. Gruppens ledare har dömts till sju årsarbetsläger, följt av förvisning. Han är svårt sjuk. AnatolySjtjaranskijs, en annan av gruppens medlemmar, är i fängelse, svårt medtagenefter en hungerstrejk som inletts till följd av att han vägrats de i densovjetiska lagen inskrivna rättigheterna att kommunicera med sin familj. meddelades i ett telefonsamtal att Sjtjaranskijsbror i fått kontakt med hans hustru, som lever i exil. Brodern hartillsammans med Sjtjaranskijs mor gjort ett nytt försök att besöka honom ifängelset i . Fängelsedirektören meddelade attbesökstillståndet måste utfärdas av myndigheterna i , varefter brodernreste tillbaka till endast för att av myndigheterna få beskedet att allbeslutanderätt i denna fråga ligger på fängelsedirektören . Modernsitter kvar i Chistopol och får fortfarande beskedet att beslutet skall fattasi . Jag vet att , som finns här i kammaren,i lyckats sammanträffa med en av de få ännu utanförfängelsemurarna levande medlemmarna av Helsingforsgruppen, och jag tror att honkan bekräfta den uppfattning som jag fått efter att själv i hasammanträffat med människor i liknande förhållanden, nämligen att det just ärdenna diktaturstats känslokalla och väldiga byråkrati som utgör det främstamedlet att hålla människor i förtvivlan och ofrihet, osäkerhet och skräck.Detta att varje myndighet hänvisar till någon annan, att A hänvisartill B, som hänvisar tillbaka till A, gör att en effektiv mur utestängermänniskor från möjligheten att ens få reda på om, hur eller varför deras fallhanteras alls, om det nått beslutsfattares kännedom, blivit föremål förprövning över huvud taget eller hur man skall bära sig åt för att få veta vadman anklagas för. Svåra brott mot de mänskliga rättigheterna begås i mångaländer i världen. Speciellt upprörande är det dock när dessa rättighetersystematiskt förtrampas i länder som undertecknat Helsingforsdokumentet, t. ex.Polen, och . Övergreppen mot enskilda vilkas enda brott äratt de engagerat sig för ett avtal, som deras eget land skrivit underförefaller mig vara just en sådan enskild händelse som enligt den s. k.Bodströmsdok-trinen bör bli föremål för svenskt ingripande. Utrikesministernsnärmaste man, kabinettssekreterare , har varit i Moskva.Regeringen har varit anmärkningsvärt tystlåten om sina mellanhavanden medSovjetunionen från jultid och framåt. Jag vet att kabinettssekreteraren föresin avresa samtalade med medlemmar ur den svenska . Jag vill fråga utrikesministern; Vilka framställningarangående de fängslade förkämparna för efterlevnad av gjordeSchori under sitt Moskvabesök? Och vilket svar fick han? - Jag antar att enrepresentant på hög nivå från ett enligt uppgift vänskapligt sinnat land intehänvisas mellan A och B utan att få svar, utan verkligen kan få tillfälle attträffa någon som har något besked att ge och inte behandlas som en vanligsovjetmedborgare. Utrikesministern säger också i sitt svar, att den 15december tog den svenska delegationen i upp frågan om behandlingen av desovjetiska Helsingforsgrupperna med den sovjetiska delegationen. Jag villfråga: Vad svarade den sovjetiska delegationen? Så till min andra fråga, som egentligen spänner övermycket vidare perspektiv än den första, över vidare perspektiv än enskildamänniskors nog så behjärtansvärda öde. Jag frågade i interpellationen; Anser utrikesministern det möjligt att ESK-förhandlingarnaöver huvud taget skall kunna genomföras om inte en större vilja visas från debakom Helsingforsdokumentet stående nationerna att efterleva avtalet? Jag tycker att utrikesministern något glider undan denfrågan. Han påpekar att en grundlig genomgång av staternas praxis i fråga omHelsingforsdokumentets tillämpning har kunnat genomföras. Han sägerförsiktigtvis inget om det skrämmande resultat denna genomgång har visat -men jaghar här tagit upp några exempel. Han konstaterar sedan att den andra uppgiften, att sökaenas om preciseringar och förbättringar i slutakten, inte har kunnatfullföljas. Alla beslut i ESK-förhandlingarna måste vara eniga. Svårigheternater sig naturligtvis enorma att uppnå enighet om förbättringar i ett avtal sominte efterlevs ens i det skick det nu har. Det är utomordentligt viktigt ochglädjande att utrikesministern står fast vid den gamla svenska linjen. Jagciterar vad utrikesministern sade: "Den svenska delegationen kommer även ifortsättningen att verka för att slutresultatet från blir substantielltoch balanserat, dvs. skallinnehålla klara uttalanden om och preciseringar av principen om mänskligarättigheter. ESK-processens möjligheter att överleva beror nämligen såväl pågraden av slutaktens efterlevnad som på möjligheterna för deltagarstaterna attenas om ett slutresultat av den typ jag nämnt." Men då kvarstår min fråga: Ar det över huvud taget möjligtatt genomföra förhandlingar så länge inte större vilja visas från en del av destater som redan skrivit på Helsingforsdokumentet att efterleva avtalet? Och i ett mycket större perspektiv: Är det över huvudtaget meningsfullt att ta upp förhandlingsinviter i freds- ochnedrustningsfrågor, utkastade med Ovanlig frekvens , från enstormakt som uppenbart nonchalerar de avtal som den redan undertecknat, och nären del av dess utspel uppenbarligen gäller överenskommelser som redan finns, t.ex. i ? 1 det charmfulla och sevärda inlägg i den i friavästerländska demokratier allt större fredsrörelsen vilket utgörs av musikalenAnimalen, som just nu spelas på här i , säger de praktisktoch handgripligt för öppnare gränser och rätt för människor att mötas ochförenas arbetande djuren; Man slänger inte bomber på folk man känner. -Misstrooch misstänksamhet är grogrunden för fruktan. Fruktan föder skräck ochkapprustning, som föder ny fruktan och ny misstro. Öppenhet, yttrandefrihetoch mänskliga rättigheter är själva grunden för att slå hål på misstron -utanvilja att inse detta kan knappast någon makt göra anspråk på allvarlig önskanom avspänning och fred. Det blev ett långt anförande. Jag upprepar för säkerhetsskull mina i detta anförande gjorda kompletterande frågor: Vilka frågor ställde kabinettssekreterare i Moskvaangående behandlingen av förkämparna för och vilka svar fickhan? Vad svarade den sovjetiska delegafionen i på de svenska framställningarnaden ? Anser utrikesministern att det finns något hopp omfullgörande av ESK-förhandlingarna om inte större respekt för den redaningångna överenskommelsen visas från de inblandade staternas sida? 57KARIN AHRLAND (fp): Jag skall be att få läsa upp ett brev från ensjuttonårig pojke. Han är jude. Han bor i . Han har bett mig föra brevetvidare. Brevet lyder i översättning: Min far arresterades av KGB . Hansitter nu i fängelse och hans mål undersöks. Han misstänks för antisovjetiskagitation och propaganda. Min far är ingenjör. , ,vände han sig fill myndigheterna för att få tillstånd att emigrera till Israel.Men har han inte fått tillstånd. Sina sociala aktiviteter under dehär åren ägnade han helt åt sovjetiska judars problem och åt att sprida kunskapom deras kultur, undervisa i hebreiska, att kämpa för möjligheten att fritt fåemigrera från . Allt detta irriterade myndigheterna. Min far harupprepade gånger blivit åtalad, varnad, avskedad från arbete, satt i fängelse 15dagar. När ett symposium för judisk kulturförbereddes i på privat initiativ, sattes organisatörerna, också min farunder husarrest. dömdes min far genom rättegång till exil i Sibirienför parasitism. Skälet var undervisning i hebreiska privat. Myndigheternavägrade att registrera undervisningen, trots normal procedur. Efter det drev demålet till rättegång som om min far hade levt på inkomst utan arbete. 1978skickades han till samma plats för för att han hade trotsatpassreglerna. Han hade stannat i , när det inte filltalade myndigheterna.1980 kom han hem från exilen. är han arresterad igen. Detta föregicks avhusundersökning i hans hustrus våning. Böcker, skrivmaskin, material i judiskhistoria och kultur konfiskerades från henne. Hon arresterades och i fängelse. Hon och hennes gamla mor hotades och blev utpressade föratt vittna om att skrifterna tillhörde min far. Måtte inte någon bli missledd,om fars aktiviteter presenteras som fientliga mot den sovjetiska regimen. Jag tycker att det här brevet verkligen illustrerar vaddet är fråga om och hurdan situationen faktiskt är för de judar i somvill emigrera eller som vill bevara sitt folks kultur. Utrikesministern taladeom de medborgargrupper som bildats för att bevaka Helsingforsdokumentet ochdessa gruppers verksamhet. Han sade att deras verksamhet till slut nära nog haromöjliggjorts genom myndigheterna. Jag vill påstå att verksamheten äromöjliggjord. Om tre personer av 49 fortfarande går fria-och det åren frihetinom citationstecken - finns det ingen möjlighet till verkligt friopinionsbildning. Av den anledningen tvekade jag om jag skulle läsa upp dethär brevet, som jag fick av den unge pojken. Man vet ju inte om han kan mötasamma öde som sin far. Men, herr talman, det var en modig pojke, som kämpadeför sin fars frihet. Han ville att jag skulle låta världen veta vad som händer,och han gav mig brevet för den skull. Han ingav mig stor respekt. Jag tycker att vi skall visa honom och alla som är i sammasituation lika stor respekt, och det skall vi göra genom att envist och i allainternationella sammanhang hävda deras rätt till frihet. Det är bra att den svenska delegationen har tagit uppfrågan om behandlingen av Helsingforsgruppen. Tyvärr, herr talman, måste detnog ske . Jag undrar, liksom , vad vi fick försvar senast. Kan vi få veta om den blev nöjd med svareteller om den kommer att fortsätta att driva frågan! nämnde , som ärfängslad. Jag kan tillägga att det när jag var i kom beskedom att hans hustru under en tågresa hållits i förhör i många timmar utanförklaring. Jag träffade i också en högre tjänsteman och taladeom vissa konstitutionella frågor. Vi kom då något in på judarnas förhållanden,och jag nämnde att det finns uppgifter i väst om hur judar diskrimineras ochvägras utresetillstånd. Jag fick svaret att man kände till att det fanns sådanauppgifter i väst. Tjänstemannen i fråga sade att de var felaktiga och kallade detför bourgeoisiepropaganda. Man blir inte särskilt optimistisk om möjligheterna att fåbåde fred och frihet i världen när uppgifter om hur folk hålls fängslade försina åsikters eller sin tros skull och om att de inte får resa fritt kallas förbourgeoisiepropaganda. Jag undrar om den nya kan instämma idet. 58 (): . Då denna debatt behandlar frågan om hur efterlever det s. k.Helsingforsavtalet anser jag mig inte kunna underlåta att något belysa hur desovjetiska myndigheterna behandlat en av dem som aktivt försökt följa upphuruvida hans eget land verkligen efterlever den ingångna överenskommelsen. Jagär övertygad om att såväl utrikesministern som närvarande kammarledamöter ochfunktionärer förstår att jag nu avser att tala om . Jag var medarrangör vid den s. k. Sjtjaranskijhearing somhölls här i huset. Dess värre får Sjtjaranskij just nuuppleva sin trettiofemte födelsedag berövad sin frihet. Han arresterades den 15mars 1977 och påstods ha förrått sitt land därför att han informerat utländskajournalister och turister om situationen för judarna och andra dissenter, dvs.oliktänkande, i . Han tillhörde stiftarna av den upplösta , som bildades för att försöka följa upp huruvida myndigheternai verkligen infriade det aktuella avtalet. Ett sådant arbete innebärgivetvis att man till landets olika myndigheter framför klagomål, när man ansersig kunna klarlägga brott mot avtalet. Dess värre blev så erforderligt ialltför många fall, och detta irriterade givetvis tjänstemännen. Dessa söktedärför på olika sätt svärta ned såväl Sjtjaranskij som hans kolleger och geintryck av att de var allmänt opålitliga - ja, kanske t. o. m. landsförrädare. Efter hand blev dessa trakasserier så talrika ochhårdhänta att gruppens möjligheter att fylla sin uppgift försvann. Slutligenledde detta till att bl. a. , under hänvisning till justHelsingforsavtalet, för egen del begärde att få utvandra till . Därvistas f. ö. hans hustru . Givetvis vägrades han att utvandra. I stället häktadeshan, som jag sade, . Efter en även enligt sovjetisk lagillegalt lång häktningstid - mer än 15 månader - dömdes Sjtjaranskij efter enskenrättegång till fängelse och arbetslägermed hård regim. Trots att han för länge sedan avtjänat sitt treårigafängelsestraff sitter han i det beryktade Chistopolfängelset. Meninte nog med det - han har också helt avskurits från varjekontakt med sin familj och omvärlden. Det är alltså hans åldrigamor och hans bror tilläts besöka honom. Myndigheterna tillåter inte ensbrevkontakter dem emellan. De brev som jag själv med jämna mellanrum har sänttill honom med mottagningsbevis har samtliga - delvis först efter reklamationer- utkvitteratsav fängelsets tjänstemän. Allt talar för att de aldrig har nått Sjtjaranskij. Som en protest mot denna omänskliga behandling börjadeAnatoly Sjtjaranskij hungerstrejka för att få ta emotbesök och brevväxla med sin mor och bror. Hungerstrejken pågår fortfarandeefter snart . Myndigheternas enda reaktion har varit atthan regelbundet tvångsmatas i livsuppehållande syfte. Men hans isolering harinte hävts. Jag hoppas att utrikesministern och övriganärvarande delar min harm över de sovjetiska myndigheternas behandling av enperson, vars enda "brott" enligt min mening är att han i demokratiskordning har velat söka fillse att respekteras även i Sovjet.Jag hoppas därför också att utrikesministern och andra företrädare förregeringen även utnyttjar varje tillfälle att för företrädare förde sovjetiska myndigheterna understryka att vi mycket kraftigt reagerar mot déninhumana behandling som utsätts för iChistopolfängelset. Dessutom bör man vädja till samma myndigheter att iHelsingforsavtalets anda frige honom och låta honom utvandra tillIsrael för att där förenas med sin hustru . Endast på detta sätt kanSovjet enligt min mening återvinna sitt anseende som rättsstat och visa att manfortfarande står fast vid det i träffade avtalet, som dagensdiskussion handlar om. Det är viktigt att frågan om mänskligarättigheter diskuteras också i ett land där dessa rättigheter respekteras,eftersom det i de länder där rättigheterna kränks är inte bara förenat med farautan ibland rent av omöjligt att verka för de mänskliga rättigheterna. Även omvi menar att det i första hand gäller för medborgarna att var och en i sittland verka för de mänskliga rättigheterna är det en angelägenhet och enskyldighet för oss att använda vår frihet till att påtala kränkningar därsådana förekommer. Eftersom nämnde det vill jag säga att jaganser det viktigt att vi hos den svenska allmänheten håller medvetandet uppe ombetydelsen av att mänskliga rättigheter respekteras. sade att"annars kan det vara risk för att vi förlorar dem här också". Jagutgår från att risken i varje fall inte är förestående så länge vi har dennariksdag och en regering som har dess förtroende. Men det hindrar inte att viskall sprida kunskap om de mänskliga rättigheternas innehåll, deöverenskommelser som har träffats mellan länderna och de skyldigheter de haratt iaktta. Det gäller när de mänskliga rättigheterna kränks var dettaän sker. Det är inte fråga om att med särskild skärpa reagera om de kränks idet ena väderstrecket och inte i det andra. Vid de tillfällen då harhaft möjlighet att beröra dessa frågor har vi också försökt att inte varaensidiga. Jag skall senare ge några exempel på detta. Men jag villförst understryka att en av de betydelsefulla omständigheterna medHelsingforsdokumentet är att till de mänskliga rättigheter som slås fast i Förentanationernas och i stadgar har lagts också frågan omfamiljeåterförening, som har blivit observerad, och rättenför medborgare att lämna sitt land när de inte längre vill vara kvar där. Detär ett viktigt tillägg till rättighetskatalogen som inte har funnits på andrahåll. Men det är också klart att Helsingforsöverenskommelsen harsina begränsningar jämfört med t. ex. regler. I finnsett sanktionssystem, där man kan ställa den stat till ansvar som bryter mot demänskliga rättigheterna. har även medverkat till detta, när enmedlemsstat uppträtt mot sina egna medborgare på ett sätt som kränkt mänskligarättigheter. När det gäller Helsingforsdokumentet föreligger ingetsanktionssystem, utan den möjlighet som återstår är att övriga stater begagnarde tillfällen som de kan få till att påtala kränkningar av rättigheterna närsådana kränkningar förekommer. Det är också något som vi har gjort från svensksida. Vi vädjar till andra stater att följa de regler som de själva har varitmed om att frivilligt underteckna. I fråga om de konkreta fall som här har nämnts vill jagupplysa om att vi vid den Europeiska säkerhetskonferensen i givetvis togupp de frågor som det här gäller. Det skedde inte bara i allmänna ordalag, utande individuella fall som här har nämnts - Sjtjaranskij, Brajlovskij, Sacharov-har diskuterats, med den sovjetiska delegationen i . Det svar som man får vid sådana tillfällen är att sakenskall undersökas. Några medgivanden är väl inte att vänta. Men saken är alltsåpåtalad. Eftersom frågan ställdes om kabinettssekreterare detta förhållande vid sitt besök i , vill jagsvara att han tog uppdet med vice utrikesministern , chef för den sovjetiskaESK-delegationen i . Kabinettssekreterare framhöll då att just frågan omefterlevnaden av de mänskliga rättigheterna var en väsentlig sak för att föraESK-arbetet framåt. Han erinrade också om hur vi i tidigare, som jagförut nämnde, tagit upp individuella fall med den sovjetiska delegationen, dågivetvis sådana fall som i särskilt hög grad engagerat svensk opinion.