prot · G609145 · 1982-12-31 00:00:00 — Att få fram nya småföretagare är en nödvändighet i helalandet, men mest nödvändigt i de regionalpolitiskt mest känsliga områdena. Vihar därför föreslagit att företag i inland helt fritas frånarbetsgivaravgiften för en lönesumma på . Detta motsvarar lön förfyra fem personer. Detta är en mycket kraftfull stimulans för såväl start avsmåföretag som tillväxt i småföretag. har också i en partimofion föreslagit attsmåföretag generellt i hela riket borde ha lägre arbetsgivaravgift.Detta på grund av att sjukfrånvaron är klart lägre i småföretag än istorföretag. Eftersom de ekonomiska resurserna är begränsade bör detinom den regionalpolitiska utredningen noga övervägas, om inte de pengar somskall användas till generella åtgärder skall användas till lättnader för justsmåföretagen. har visat vägen i Norrbottensförslaget. Andra belopp kananvändas i andra regioner som inte har det lika besvärligt som Norrbottensinland. En kombination av generella åtgärder som stöttar i gång varandesmåföretag och uppmuntrar till start av småföretag samt en del av dagensselektiva åtgärder behövs för en positiv utveckling av skogslänensinlandskommuner. Det finns all anledning att ta fasta pä förslag omfrizoner för de minsta företagen när det gäller frågan om en positiv utvecklingför de regionalpolifiskt högst prioriterade kommunerna. hävdar med bestämdhet att regionalpolitiken intefår vara en konjunkturfråga. Det allmänna näringspolitiska klimatet haremellertid sin stora betydelse. Utan att undervärdera den betydelse somstorföretagen har för samhällsekonomi och sysselsättning, anser att detär nödvändigt att inse att växtkraften och förnyelsemöjligheterna ligger iframför allt de mindre företagen. Genom årens lopp har såväl det socialdemokratiska partietsom LO och TCO framlagt många förslag och skisser som bygger påföreställningen, att framgången för svensk industri - fritt översatt - merahänger pä antalet departementsråd, antalet fackliga funktionärer och antaletbyråsekreterare i skyddade, trygga miljöer än på initiativrika företagare. Attödsla resurser och kraft på löntagarfonder och ökad central byråkrati skaparinte alls den anda som behövs för att människor skall fä jobb över hela vårtland. Inte heller räcker det med att hålla Harpsundsmiddagar för näringslivetstoppar. Kort sagt, det svenska näringslivets pånyttfödelse är inte en fråga omcentrala organisationslösningar. Vad det gäller är att tillvarata lokalaresurser - i företag och hos mänga människor pä bästa sätt. Allra sist vill jag hävda att det som centraliserat ochkoncentrerat inte i första hand är företagen. Orsaken är främstpolitiska beslut av övergripande karaktär samt politiska beslut inom och förden offentliga sektorn eller oviljan att fatta nödvändiga beslut till desvagare regionernas fromma. Inomcentern hyser vi en stark oro för att regeringen inte kommer att föra enpolitik som ger jobb över hela vårt land. Vi varnar bestämt regeringen för en ny socialdemokratisk flyttningspolitik av 1960-talsmodell. Det sombehövs är närmast en flyttning i motsatt riktning. Jag villockså notera att socialdemokraterna och dåtida högern på 1960-talethand i hand förde denna koncentrations- och flyttningspolitik. NärRegionalvolitik jag hör anförande, där han lovprisar denförsämring som skett bara i det socialdemokratiska sinnelaget närdet gäller regionalpolitiken, blir min oro än större för att nutida moderateroch socialdemokrater hand i hand återigen skall driva pä centraliserings- ochkoncentrationssamhället. Jag ber att få yrka bifall till samtligacenterreservationer. I detta anförande instämde ArneFransson, . , , ,och (alla c). 4 (): Regionalpolitikens mål är att skapaförutsättningar för en balanserad utveckling i landets olika delar och att gemänniskor tillgång till arbete, service och god miljö oavsett var de bor ilandet. har i regeringsställning gjortmålmedvetna insatser för att åstadkomma en balanserad utveckling i.landet föratt nå de uppställda målen. Regionalpolitiken beskriver en lång linje, ungefär 20 årbakåt i tiden. Men jag vill ändå hävda att grunden lades , dåriksdagen vid sin behandling av proposition 1975/76:211 - f. ö. signerad avdåvarande arbetsmarknadsministern - betonade regionalpolitikensinriktning mot en förbättrad inomregional balans. Vidare fastställdes nyaplaneringsramar för länen fram . Slutligen begärdes en utvärderingav ortssystemet. Folkpartiregeringen gick vidare på den inslagna vägen mot enförbättrad regional balans genom förslagen i proposition 1978/79:112. Blandförslagen kan nämnas ett nytt stödområdessystem, med bl. a. förstärktsysselsättningsstöd, en mer åtgärdsinriktad länsplanering samt ett särskiltanslag för länsplaneringens genomförande. Nya industricentra föreslogs i Angeoch , och de särskilda stödåtgärderna i glesbygder föreslogs bliutbyggda och samordnade. Slutligen bör erinras om förslag avseende frågor omlokaliseringspåverkan i offentlig och privat verksamhet med utgångspunkt isåväl den offentliga sektorns som den privata tjänstesektorns betydelse försysselsättningen. Den föreslagna stödområdesindelningen innebar enprioritering av skogslänen och då främst de inre delarna därav. Folkpartiregeringens förslag föranledde ett stort antal motioner. Motionärer från ansåg att stödområdet blev alltför utbrett. däremot förordade en kraftig utbredning av stödområdet till bl. a. delar av . förslag framstod vid prövning som väl balanserat, och endast vissa smärre 15 godkände i allt väsentligt propositionen. I regeringsställning tillsammans med intog f.ö. en mer återhållsam inställning när det gäller stödområdetsomfattning i landet. Jag tänker då på den dåvarande mittenregeringens mycketomfattande regionalpolitiska förslag i proposition 1981/82:113 våren 1982.1 förslagettill stödområdesindelning - det som gäller - prioriterades de områden somhade de svåraste sysselsättningsproblemen. Vidare föreslogs en förenkling avlänsplaneringsarbetet genom slopande av de fullständiga länsplaneringsom-gängarsom dittills genomförts vart femte är. De delar av länsplaneringen som syftadetill en bättre samordning mellan samhällssektorerna lyftes fram genomsektorsprogram för bl. a. den regionala industripolitiken. När det gäller frågan om decentralisering av statligverksamhet föreslogs -och godtogs av -en prioritering av skogslänensamt sydöstra och i nämnd ordning. För att komma till rätta med problemen i Norrbottenföreslogs en sänkning av arbetsgivaravgiften i ,, och kommuner. Slutligen kan nämnas förslag om nya industricentra iGällivare och samt insatser för en offensiv och utvecklingsinriktadglesbygdspolitik. Utöver de förslag jag erinrat om - och sorri folkpartietmedverkat till - vill jag nämna särskilda åtgärdspaket för . Iutskottet har vidare den dåvarande icke-socialistiska majoriteten tagitinitiativ till särskilda insatser i bl. a. - 12 milj. kr. 1981och 20 milj. kr. Det är pengar som skall användas efter länets egenprövning. De insatser som har gjorts har inneburit att den tidigarenegativa utvecklingen med koncentrationer till större kommuner och utarmning avglesbygden har kunnat vändas. Det är av avgörande betydelse att dennautveckling kan fortsätta. En förutsättning härför är att den nuvaranderegeringen inte raserar det arbete som lagts ner för att nä deregionalpolitiska mål som statsmakterna ställt upp. Frågan är emellertid, herr talman, var socialdemokraternastår när det gäller regionalpolitiken. Låt mig för återvända tilldet tidigare nämnda regionalpolitiska beslutet . betänkande 1981/82:23 fogades inte mindre än ettsextiofemtal socialdemokratiska reservationer. De socialdemokratiska förslagenspände över ett brett register. Här är några exempel: alternativariktlinjer för regionalpolitiken, ett högreplaneringstal för än enligt regeringsförslaget, enutbredning av stödområdet med ytterligare en stödnivå, nyaindustricentra i och , tidigareläggningav landstingsinvesteringar i , statligtstöd till kommunalt industrihus i kommun, möjligheter till särskilda resurser för industrielltnyföretagande även i en lång rad kommuner i det av socialdemokraternaföreslagna stödområde D, enförstärkning av lokaliseringssamrådet genom lagstiftning. ytterligaremedel för glesbygdsinsatser och möjlighet för kommunerna att utse representant i styrelsenför företag i kommuner som erhållit lokaliseringsstöd. Listan på socialdemokratiska initiativ inomregionalpolitiken kunde självfallet göras mycket längre. Som jagtidigare nämnde reserverade man sig på ett sextiofemtal punkter. Mot bakgrund av de mycket omfattande löftensocialdemokraterna kan sägas ha givit uttryck åt för ett är sedan, var detnaturligt att jag med mycket stor spänning tog del av vad socialdemokraterna iregeringsställning skulle komma med. Jag förväntade mig faktiskt enuppföljning av socialdemokraternas ställningstagande, som skedde mindre än ettår innan budgetpropositionen lades fram. skulle väl andra och socialistisktinriktade riktlinjer för regionalpolitiken presenteras? Ett nytt stödområde Dskulle väl också förverkligas? skulle väl äntligen fåtidigarelägga sina landstingsinvesteringar? I stort sett har jag bara kunnat finna attutvecklingen för beräknas få den mycket snabba utveckling somsocialdemokraterna gav uttryck för i den särskilda reservationen förra året.Den av socialdemokraterna förordade fördubblingen av befolkningstillväxten iStockholmsregionen jämfört med vad vi andra ansåg oss kunna acceptera ser utatt kunna förverkligas. Låt mig dä ställa frågan till alla socialdemokratiskatalesmän i den debatt som pågår: Vart har alla initiativen tagit vägen? Låt oss se på det nya stödområde som socialdemokraternasjälvfallet hade stor glädje av i valrörelsen. Utskottets dåvarande viceordförande, , ansåg bl. a. i debatten att det var enfelsyn att utesluta skogslänens centralorter frän stödområde. Hon räknade ävenupp alla de kommuner som enligt socialdemokratin borde ingå i stödområde. Detgällde inte mindre än 24 kommuner, som enligt socialdemokraterna borde halokaliseringsbidrag av godkänt stödunderlag. I debatten strök socialdemokrater frän de berörda länenmed eftertryck under värdet av det socialdemokratiska förslaget om stödområdeD. Har behoven, som var så klart uttalade för mindre än , såradikalt förändrats i dessa län? Att döma av de socialdemokratiska motionernafrån länen har situationen snarare förvärrats. Det skall bli intressant attsenare här i debatten få höra hur man ser på behovet av regionalpolitisktstöd i de 24 kommuner som socialdemokraterna ville få in i stödområde förmindre än . Låt mig också nämna något om . har under senare är alltmeruppmärksammat de stora problemen på arbetsmarknaden i . Dendåvarande icke-socialistiska majoriteten i utskottet har därför tagit särskildainitiativ för att komma till rätta med problemen. Som jag nämnde har viföreslagit 32 milj. kr. Socialdemokraterna haremellertid regelmässigt bjudit över och bl. a. föreslagit tidigareläggningar avlandstingsinvesteringar och byggande av ett nytt industrihus i . 2 protokoll 1982/83:145-147 socialdemokratiskaförslagen utnyttjats mycket intensivt politiskt i länet, inte minst ivalrörelsen . är det tyst om både tidigareläggningar och industrihus iTorsby. I debatten uttalade också den socialdemokratiskarepresentanten för bl. a. att det var erbarmligt att behövakonstatera, att inte ens borgerliga ledamöter från kan sätta det egnalänets problem före parfifållans uppfattning - det gällde såväl regering somutskottsmajoritet. Det återstår att se huruvida partifållan för de socialdemokratiskaledamöterna från får dem att tala tyst om värdet avtidigarelagda landstingsinvesteringar i länet. Har då problemen kanske avtagit i , så att det ärförklaringen? Svaret på den frågan måste tyvärr bli nekande, att döma av denuppvaktning utskottet mottagit från en delegation från länet med landshövdingeni spetsen. Man beskrev situationen som närmast akut. Jag har, herr talman, med mitt anförande i den här delenvelat stryka under värdet av kontinuitet och balans i regionalpolitiken.Folkpartiet har i regeringsställning försökt föra enansvarsfull regionalpolitik. Vi har för att uppnå den regionala balans vieftersträvar arbetat för en koncentration av de regionalpolitiska insatsernatill de delar av landet som har de största problemen, dvs. främst skogslänen.Samtidigt var vi beredda att göra särskilda tillfälliga insatser i de delar avlandet som till följd av bl. a. strukturomvandlingar inom industrin fåttproblem på arbetsmarknaden. Låt mig erinra om de satsningar som gjorts t. ex. ivarvsregionerna för att få fram ny sysselsättning åt dem som lämnat varven. ILandskronaregionen skapades Landskronainvest som under relativt kort fidmedverkat till mer än 600 nya arbetsfillfällen. Vi gjorde också särskildaarbetsförmedlingsinsatser för att underlätta omställningen. Att konsekvent föra en regionalpolitik som främst tarsikte på de delar av landet som långsiktigt har de största problemen haronekligen inneburit påfrestningar. I oppositionsställning kan det självfalletvara frestande att göra stora delar av landet till stödområde. Detta visar inteminst de socialdemokratiska ställningstagandena i samband med förra åretsregionalpolitiska beslut. Jag tror att det är viktigt för vår trovärdighet att visom politiker är konsekventa i vår politik, oavsett om vi befinner oss iopposition eller i regeringsställning. Från sida följer vi därföri är som oppositionsparti upp de ställningstaganden inom regionalpolitiken somvi tidigare i regeringsställning verkat för. Jag vill med detta yrka bifall fill reservationerna 3 och12 i utskottets betänkande. : Det är av avgörande betydelse att densocialdemokratiska politiken inte raserar den uppbyggda regionalpolitiken. Jagtror inte att det är fråga om illvilja - man vill säkert väl. Men talet omsocialistiska experiment pä närings- och industripolitikens område inger oro.Dessutom tror jag att den ideologiska spänning som präglar socialdemokratin kanbli ödesdiger. Vi vet inte vilken väg socialdemokratin kommer att välja iregionalpolitiken. I en stort uppslagen artikel på s. 2 i lördagens nummer avAftonbladet skrev en av de socialdemokratiska regionalpolitiska experterna så här: "Socialdemokratin-- levde kvar i sitt traditionella tänkande. Den förmådde aldrig att i opposition formulera en nyregionalpolitik, anpassad till de nya förhållandena. Och därstår vi . Vilsenheten är nu större ." Det är viktigt att den linje som dragits uppfrån riksdagsbeslutet och som beskriver en relativt rak och utvecklandelinje fullföljs. Regionalpolitik är svårt, ofta tålamodsprövande. Det finnsinget internationellt facit. Den utveckling som ägt rum under det senastedecenniet- och där i hög grad medverkat - vill vi fortsätta attutveckla. I detta anförande instämde , , , , och (allafp). 5JÖRN (vpk): Jag tror tiden är kommen att försökadiskutera regionalpolitiken och framför allt dess framtid på ett någotannorlunda sätt än förut -friare och med mer distans, också upprikfigare ochmer analytiskt. Svensk regionalpolitik är ju inte vad den gärna utger sigför att vara. Som officiell samhällelig politik har den nu funnits i snart 20år. Under den tiden har någon regional utjämning inte skett. I krisregionernahar problemen försvårats. En rad nya krisområden har uppstått. Vad kan vidra för slutsatser av detta? Först och främst naturligtvis att de krafter somframkallar regionala kriser och obalanser är långt starkare änregionalpolitikens eventuella verkningar. Sedan har tydligtvis också andra krafter änregionalpolitiken, framför allt högkonjunkturtidens starka tillväxt i offentligsektor, betytt avsevärt mer för skogslänens utveckling än de i strikt meningregionalpolitiska åtgärderna. Regionalpolitikens verkningar på det ekonomiskakretsloppet är också något tvetydiga. I första omgången leder regionalpolitiskainsatser till att de sämre ställda regionerna får ett tillskott. Men i nästaled kan detta tillskott bilda en efterfrågan, som på grund av regionens svagaställning i övrigt inte kan rikta sig till dess egen marknad utan i ställetströmmar ut och förstärker de bättre ställda regionernas situation, bidrar mertill deras kapitalackumulation än till den utsatta regionens egen. Med detta är nu alls inte sagt att regionalpolitikensaknat effekt, även om man naturligtvis pä industrisidan egentligen interiktigt kan mäta den effekten. Det förefaller troligt att regionalpolitikensverkan varit större via t. ex. utlokalisering av offentlig förvaltning än viastöd till industrin. En regionalpolitik av den här aktuella typen bidrar i vissmån också till att konservera ett mönster i industriutvecklingen som intealltid är till de sämre ställda regionernas fördel. Det är nämligen ofta de mindre attrakfiva och de mindrebeständiga arbetena som lokaliseras ut, och företagen har också uppenbartutnyttjat det sämre löneläge som råder i skogslänen. Regionalpolitiken har alltså varit för svag ochdubbelbottnad. Den har inte kunnat neutralisera fördjupningen av skogslänenskris. Den har över huvud taget inte tillämpats i systematisk form i de nyakrisområdena som t. ex. . Den starkt dämpade folkomflyttning fränkrisregionerna i norr som kunde noteras beror på den allmäntsämre ekonomiska situationen i landet och inte på regionalpolitiken. Dearbetslösa får stanna i hemlänet i större utsträckning. Förhållandet mellanarbetsmarknad och folkmängd har också förändrats under den allmänna krisen. Vad kundeoch borde då göras med regionalpolitiken ? Först måste man fråga vad som orsakar regionala obalanser.På den punkten behövs en mer fördjupad forskning. En avgörande allmän insikt,som man nog redan nu har, är emellertid att regionala obalanser ständigt födspå nytt inom det ekonomiska systemet. a. påpekat ochutrett har detta system i själva sitt sätt att förändras en rad mekanismer somalstrar obalanser och tilltagande ojämnheter i utvecklingen. Dessa har entendens att konservera och förstärka sig själva. Genom de regionala olikhetersom då uppstår kan inte marknadsmekanismerna stimulera till de spridningar ochutjämningar som de åtminstone i teorin uppges skola åstadkomma. Oftastförstärker de i stället, i den helt olika bakgrund mot vilken de i skildaregioner verkar, de regionala obalanserna. Genom det allmänna ekonomiska lägets förändringar påsenare år och genom det växande antalet regionala krisområden stårregionalpolitiken inför en ny och ganska farlig situation. Just i ett läge, därden naturligt borde intensifieras, frågar sig allt fler i det politiska ochekonomiska etablissemanget i om man har råd med regionalpolitik. Detallmänna åtstramningsklimatet leder till ett ifrågasättande av den aktivaregionalpolitikens roll. Detta är en stor politisk fara för de sämre ställdalänen inom landet. Just när insatser mer än någonsin behövs, blir de som mestifrågasatta. Att vi här i går kunde rösta igenom 4 miljarder tillNorrbotten för en treårsperiod var ju ett undantag och var - om jag får tillåtamig en cynisk kommentar - mer en politisk-taktisk åtgärd än en regionalpolitiskinsikt. Ingen instans på det centrala planet skulle ha kommit på idén attföreslå 300 miljoner till eller 500 miljoner fill ellerJämtland, trots att de skulle göra skäl för en sådan insats lika bra somNorrbotten. Vad är då vikfigt att betona för framtiden, om man nu verkligenuppriktigt önskar effekfivt angripa de regionala kriserna, åtminstone i någonpåtaglig grad minska de regionala klyftorna samt åstadkomma en hyggligekonomisk bas och socialt något så när goda och fungerande regioner och bygderi landet? Först måste man då konstatera att svaga regioner inte kanfä sin ställning förändrad, om inte insatsernas styrka blir mycketstörre och sker samlat på en gång, över en bred front, så att de förmår startaen ny process i ett län eller en bygd. Den stänkvisa, svagt samordnadebidragspolitiken står inte iproportion till problemets natur. Det är fråga inte bara om kvanfitet utanockså om kvalitet. Insatserna måste vara samordnade och deras olika delaravpassade för att medvetet stödja varandra. Detta talar för en mer energisknationell resursfördelningspolifik, men det talar minst lika mycket för ettökat samordnade och skapande självansvar hos länen. Sedan tror jag det är tid att överge det tänkande enligtvilket regiönalpolifiska insatser är en sorts extra kostnad, som man avsociala skäl söker filiföra de sämre ställda länen. Ett sådant synsätt har sinrot och bygger på tanken att fullständig spontanism i ekonominleder till lägsta möjliga kostnad och att all avvikelse från spontanismen ledertill ökad kostnad. Ett sådant synsätt leder alltid till att regionalpolitikenöppet eller fördolt får prägel av nådevedermäle. Och den prägeln skallregionalpolitiken inte ha. Man kan se på regionalpolitiken på ett helt annat sätt,ungefär så här: I ett system, som i sig självt tenderar till självförstärkandeolikheter och obalanser, blir det i själva verket så att det i de sämre ställdaregionerna ständigt finns mer outnyttjade resurser än i de bättre ställda. Enfillräekligt kraftig resursinsats i den sämre ställda regionen mobiliseraralltså mer outnyttjade materiella och mänskliga resurser än vad en motsvarandeinsats skulle göra i en annan typ av region. Insatsen ger både kvantitativt ochkvalitativt större fördelar än en motsvarande insats i en redan allsidigtutvecklad region och medför därmed en vinst för det nationella ekonomiskasystemet. Ser man det så blir regionalpolitiken inte till en kostnad utan fillen fördel för samhällsekonomin. Det finns en växande tendens att vilja identifieraregionalpolitik nära med den allmänna industriella tillväxten. Det är en någotfarlig tendens. Inte därför att det i och för sig är oriktigt att påpeka dettasamband utan därför att det kan fördunkla regionalpolitikens nödvändigaallsidighet. Det finns ju inte alls samma samband mellan investeringar iindustrin och verkningarna därav på sysselsättningen som det fanns för 25 årsedan. Investeringar leder tvärtom ofta till minskat antal arbeten. Då kan man- redan av det skälet - inte bygga upp regionalpolitiken väsentligen kring denindustriella sfären. Tvärtom måste man i relativt större utsträckning beaktahelheten, infrastrukturen, samhällssektorn. Det finns, herr talman, två andra moment som tyvärr vanligenintar en mycket undanskymd plats i nutida regionalpolitisk diskussion. Det ena är frågan om 6-timmarsdagen. I mitt parti har viden allmänna uppfattningen att man inte skall se förkortning av arbetsdagen somi första hand en sysselsättningspolitisk åtgärd. Men det förändrade sambandetmellan investeringar och sysselsättning i de moderna, högt utveckladeindustriella ekonomierna gör att man heller aldrig kan hoppas på att kunnaminska den kroniska arbetslösheten i ett land som utan att förkorta arbetsdagen. Man kan heller aldrig skapa allsidiga sociala miljöer ochgenomföra en utjämning mellan män och kvinnor i de sämre ställda regionerna medmindre man genomför 6 timmars arbetsdag. Detta är särskilt viktigt med tanke på kvinnornaskvantitativt och kvalitativt sämre situation. Skillnader och orättvisor mellanmän och kvinnor framträder mycket mer markerat i de typiska problemregionernaän i landet i övrigt och är alltså en stor och grundläggande del av denregionala obalansen. Det andra momentet som man ofta glömmer bort eller ger enundanskymd plats är trafiken, transportsystemet. Man måste inrikta sig påframtida trafiksystem och trafikorganisation, som kraftigt ökar integreringengeografiskt i länen. Och denna integrering kommer inte förrän de s. k.trafiksvaga grupperna, de mest transportkänsliga, bl. a. då kvinnorna ochbarnen, kan förflytta sig på ett långt mindre betungande sätt än de ärnödsakade att göra. Detta gäller särskilt i problemlänen och särskilt i degeografiska strukturer som råder i skogslänen och bruksbygderna med deras oftastora avstånd eller spridda småortssystem. Vi slösar bort mycken mänskligkapacitet, till förfång för regionernas utveckling, genom de outveckladetransportsystemen.