prot · G60966 · 1982-12-31 00:00:00 — Under de sju riksmöten jag fått delta i har jagsett som en av mina uppgifter att medverka till att systematiskt föra den härfrågan vidare, förbi dagspolitikens bränningar och skär och, om icke in i, sååtminstone på väg mot en hamn. Sålunda ställde jag 1977 en fråga till den dåvarandestatsministern som besvarades av hans socialminister, och därefter har dennesamt ytterligare två socialministrar besvarat inalles fyra frågor ellerinterpellationer. I samband med socialutskottets enhälliga betänkande1977/78:32 - - hade jag också tillfälle att i kammarenutveckla mitt partis och mina synpunkter i denna fråga. I det här huset, som vi snart skall lämna, får man lärasig - liksom Per och på marknaden i - tålamod. Vadpenningvärdesförsämringen beträffar är vi ju f. ö. snart tillbaka i Görtzenstid. Men strävanden här i kammaren kan det inte hjälpas att jagbörjar vilja se något gjort - inte bara nya utredningar och nya diskussioner.Ingvar har varit duktig med att avskaffa kommittéer i sant Thorsonskanda - därigenom har han f. ö. tillmötesgått önskemålen i en av mina motionerförra året på ett mera följsamt sätt än finansutskottet vågade i sittbetänkande 1981/82:20. Men lova mig , , att från början sättasnäva deadlines för arbetsgrupp och era egnasamhällsdebattörer! Barn kan inte pratas fram. Även - och främst - annat måstetill. Det är nu socialutskottet skrev: "Mot denna bakgrundanser utskottet att regeringen" -det är nu ni, "utandröjsmål bör överväga, vilka åtgärder som - utöver den planerade" - och nugenomförda - "undersökningen av orsakerna till födelseminskningen - börvidtas med anledning av den oroande" - det är vi två ense om - "befolkningsutvecklingen".Långbän- kärnas fid är, och måste vara, förbi. Jag får väl anses tillhöra oppositionen, ochrollen som opponent är en del av både det akademiska och det politiska livet.En opponent försöker ju finna fel i den framställning respondenten står tillsvars för. Det finns i svar formuleringar som jag kanskeskulle ha uttryckt på annat sätt. Jag måste förmodligen markera dem men utanatt göra större väsen därav, ty det viktiga är för oss båda att se framåt, ochdetta är ett av de områden där det borde vara möjligt för min förutvarande,värderade rumsgranne och mig att mötas inom "den stora koalifionens"ram. Likväl: när talar om opinionen försocialdemokraternas familjepolitik , skall man nog inte glömmaatt många, som inte tillhörde socialdemokratin då för tiden, var lika angelägnaom en kraftfull befolkningspolitik som socialdemokraterna och kanske hade varitberedda att gå ännu längre än de. På samma sätt vill jag, när att "på regeringens förslag" nu beslutat om ökat stödtill barnfamiljerna, också erinra om att vi inom moderata samlingspartietstarkast ivrat för att särskilt verksamt stöd skall ges åt flerbarnsfamiljerna.Ambitionen att stödja barnfamiljerna är faktiskt inte (s)-märkt. Vårt parti harav historisk tradifion och av en levande känsla för hela vårt folk och dessframtid velat bära sitt ansvar och erbjuda sin medverkan i utformningen av enbefolkningspolifik som verkligen försöker komma till rätta med orsakerna tillfödelseminskningen. Men när denna markering är gjord, vill jag återgå filllägesbeskrivningen i svar. Den beskrivningen är - på detutrymme som stått till förfogande - mycket förtjänstfull och nyanserad, och jagvill komplimentera både statsrådet och dem som bistått honom vid svaretsutformning. Det finns i svaret bl. a. en hänvisning till att det har sagts att"välfärdspolitiken i de industriellt utvecklade staterna fördunklat detgamla sambandet mellan egna barn och tryggad ålderdom". Även om man, somIngvar litet senare säger, bör inta en skeptisk attityd till"generella förklaringar", tror jag inte att just denna iakttagelseskall "fördunklas". Situafionen är ju fakfiskt den, att svenskafolket förväntar sig inte att egna, men väl att andras barn skall försörja detpå ålderns dagar. På en statsskuld, som fill nustigit från 4 ä 5 miljarder till 400 ä 500 miljarder, är det ju våra barn ochbarnbarn som skall betala räntorna och amorteringarna. Hur skall de kunna göradet och dessutom försörja oss? Befolkningsfrågan har förvisso sina"fördelningspolitiska" aspekter, men de är av ett annat slag än degängse: vertikala i stället för horisontella. insåg detta på1940-talet. har ännu inte insett det. Kanske , somonekligen inte är alldeles obegåvad, nu kan få utskottet att göra det. Menframför allt: måste vi inte alla göra svenska folket medvetet om dessa sambandoch mekanismer generationerna emellan? Vid en diskussion på statistiskacentralbyrån sade : Det är en fråga om bristande insikt om detegna handlandets långsiktiga konsekvenser. Svenska folket har inte beslutat attavveckla sig självt. Kanske kandet också tillåtas mig att göra vissa kompletteringar till faktaredogörelsen i svar. När jag tog uppfrågan här i för jämnt hade vi mellan åren 1971 och 1976upplevt en nedgång av antalet födda från 114 500 till 98 000, dvs. 16 500 färrebarn under förloppet av . När makarna slog larm 1934hade haft en nedgång med 13 000 födda, dvs. ettrelativt sett avsevärt mindre tal. fortsatte födelsetalenatt sjunka ned till 93 000 för att åter förete en svaguppgång till 97 000. har vi fått en ny nedgång, till 92 600förra året, vilket mot bakgrund av antalet döda resulterat i det lägstafödelseöverskottet - man kan naturligtvis säga sedan1860-talet - men de mest dramatiska skillnaderna uppstod vi fördedet olycksaliga kriget i 1808-1809. , från1971 till 1982, har antalet åriiga födslar gått ned från 114 500 fill 92 600,dvs. med 22 000, alltså med en femtedel inom föga mer än . Somframgår av svaret har fruktsamheten - detta biologiskt-statistiska begrepp - iSverige aldrig varit så låg som . nämnde siffran 1,6 barnper svensk kvinna under hennes levnad, medan fruktsamheten måste vara minst 2,1barn per kvinna för att befolkningen skall kunna hållas . Det kan intevara alldeles ur vägen att nämna att det genomsnittliga antalet aborter för ensvensk kvinna är 0,6, dvs. just skillnaden mellan den önskvärda och denfullföljda fruktsamheten. Det är, som har erinrat om, baranågra få årskullar som har fött tillräckligt många barnför att säkra återväxten. En annan uppgift ur statisfiska centralbyråns studier, somjag tycker att det är viktigt att hålla fram, är den att i åldrarna 20-24 årtänker nästan alla kvinnor skaffa sig barn, och av dem som redan då har tvåbarn vill nära två av tre gärna få ytterligare ett eller flera barn. Även i25-29-årsåldern vill mer än hälften av tvåbarnsmödrarna ha flera barn, menefter 30-årsåldern sjunker denna ambition snabbt. torde det vara så attandelen en- och tvåbarnsfamiljer i inte är mycket lägre än den tidigarevarit, medan tre eller flera barn däremot blivit allt ovanligare. Såvitt jagförstår måste en väsentlig ambition för befolkningspolifiken vara att göra detmöjligt för fler kvinnor att få och fostra tre eller flera barn, låt vara attdet kanske - som sederna nu blivit - sker inom mer än ett äktenskap elleräktenskapsHknande förhållande. Att viljan till många barn - trots ekonomiskavanskligheter -kan vara stark har några svenska författarinnor på senare tidgivit bevis på. Jag har hitfills kommenterat en del avinnehållet i interpellationssvaret. Men jag tror att det ligger lika mycket iIngvar intresse som i mitt att därutöver försöka utveckla samtaletvidare, i riktning mot tänkbara åtgärder. Både makarna har använt ordet kris i samband med befolkningsfrågan, och i bådafallen avser man uppenbarligen därmed en minskande befolkning, där de döda bhrfler än de födda. Det är svårt att se in , men vi kan i dagkonstatera, att varken vårt land eller de stora delar av , som är i färdmed att uppleva samma utveckling som vi, är några nationella reservat - vår tidhar Måridägen den 24 jäfiuari 1983 upplevt nya folkvandringar bl. a. från länderna kringMedelhavet och kring . Befolkningskrisen i har på såsätt både en inre och en yttre aspekt. Den inre innebär att befolkningenåldras, de aktiva åldrarna får färre barn men flera föräldrar att försörja,skolor och barndaghem slår igen, medan anspråken pååldringsvårdsinstitutionerna växer; den yttre att trycket mot och övergränserna ökar: "Att - om avfolkningen blir mycket kraftig - befolkningstrycketutifrån kan bli så starkt att det spränger denna fördämning och att då ividrigt fall även vår fred kan bringas i fara är en allvarlig följdsats",skrev makarna 1934. Om de successiva transfu-sionerna av det klenmodigasvenska folket med annat blod skall visa sig bli på gott eller ont berorförmodligen i inte ringa utsträckning på oss själva. Av skottar, valloner ochfransmän har vi i varje fall tidigare inte farit illa. De har skrivit ärofullablad i historia. Den så att säga inre krisen tenderar att förstärka enbefolknings- och samhällsutveckling som redan är tydlig, nämligen fyra- ochäven femgenera-tionsfamiljen och det däremot svarande samhället. Man behöverbara se efter vilka det är som undertecknar dödsannonserna: det är mångabarnbarnsbarn och emellanåt några barnbarnsbarnbarn. är mormor den axelkring vilken det svenska samhället roterar. Det är av henne man väntar sig egnaproduktiva insatser, tillika med tillsyn, stöd och vård både uppåt och nedåt igenerationerna. blev mormor , har det sagts.Numera är det inte lilla Rödluvan som kommer med mat fill mormor, utan det ärmormor som cyklar fill dagis och hämtar lilla Rödluvan. Utvecklingen mot fyra-femgenerafionssamhället - enföreteelse som är helt unik i historien - ger också aspekter på kvinnornaslivscykel. gav pressen, som ju alltid har sinne för politikensväsentligheter, intrycket att statsråd och partiledare i denna kammare främsthade diskuterat olika ställningar i sängen. Tillåt mig att kompletteraframställningen med uppgiften att mannens fertilitet kan bevaras bortemoteller t. o. m. förbi 70-årsåldern, medan kvinnans avtar från 35-ärsåldern föratt upphöra vid klimakteriet, som dock i många fall verkar attinträffa senare än vad böckerna tidigare angav. Men så är det alltså: kvinnansmöjligheter att få barn, friska barn, är framför allt koncentrerade till 15-25år av hennes nära långa liv. Detta är tyvärr just de år då den moderna kvinnanvill satsa på utbildning och - när utbildningen är avslutad - använda sina nyakunskaper i nyttigt, intressant och avlönat arbete, som sätter henne i kontaktméd andra vuxna människor. Detta är begripligt. Men måste man hålla iminnet att medan hennes fertila period kanske är , är den tid som stårhenne till buds för utbildning och yrkesverksamhet sammanlagt ungefär 50 år.Några bekymmer ur ATP-synpunkt finns och har väl egentligen aldrigfunnits. Det är klart att man kan ställa frågan: Varför bråkarkarlarna om det här med flera barn? , , och - och : om än med viss försiktighet - IngvarCarlsson - alla goda socialister. Några befolkningspolitiska aspekter anlades ivarje fall inte i "och friheten" på TV . - till att till slut bli ensam, med sin hund eller katt. Ijulas fick jag ett brev från en vän från längesedan, en av våra mestuppburna prima ballerinor. Hon skrev: "Man blir hemskt ensam när man intehar skaffat barn." Självförverkligandets dyra pris. För att komma ned till frågan om "mål ochmedel", vilket är då målet? Sett ur statistikernas och befolkningspolitikernassynvinkel kanske i genomsnitt 2,1 levande barn åt alla svenska kvinnor. Skallman då främst satsa på att fler kvinnor än nu skaffar sig barn över huvud taget- eller skall man stödja de särskilt barnvänliga, för att anknyta till IngvarCarlssons begreppsapparat, mycket starkare än , så att vi får många flera,rikfigt stora familjer för att kompensera alla de små familjerna? Vad ärönskvärt och vad är möjligt? Om det senare vet vi kanske något, genom bl. Hörnstenar i 1930-taletsbefolkningspolitik var bl. a. bosättningslån, mödrahjälp och barnrikehus. Undersamtidshistorikerns lupp visade det sig att bosättningslånen utnyttjades avekonomiskt medvetna ungdomar, men deras ekonomiska medvetande kom dem att avståfrån att skaffa barn; mödrahjälpen räddade förmodligen livet på ett antal barntill slarviga eller sangviniska föräldrar, och barnrikehusen blev bra för debarn, som redan kommit till, men flera blev det nog inte. Således: barnen fick detnog bättre, men nämnvärt flera barn blev det inte. Vad kan vi lära av studie? Kanske att en befolkningspolitik, som bara är en form avallmän socialpolitik, inte ger de resultat man hoppats på. Den måste möta depsykologiska behoven, om jag så får säga, och ha bestämda målgrupper. Däremot blev det en "baby boom" under krigsåren:sinnesförändringar spelar kanske en större roll än ekonomiska faktorer. Frånmin egen tid ute i "beredskapen" upplevde jag det som en typisktmanlig reaktion att vilja försäkra sig om att leva vidare genom barn, för denhändelse man själv skulle stryka med. Uppfattningen att attityder spelar enstörre roll än åtgärder redovisades från skilda håll vid en debatt somStatistiska föreningen höll på SCB . Hur föga realistiska vissaföreställningar om orsakers verkningar visar sig vara kan också exemplifierasav vision av att "privat hushållsdrift" skulle"nötas bort" genom den sociala utvecklingen. Vad har vi i ställetfått? Jo, bättre hushållsmaskiner, livsmedelsindustrins halvfabrikat, snabbköpoch matfidskrifter samt matlagningskurser för herrar. får nog anstränga sin fantasi i fortsättningen. Detkapitalistiska samhället kan överraska den sociala utvecklingen. Vad kan vipåverka? Såvitt jag förstår två områden. Vi måste försöka minska antaletonödiga aborter. Det är nästan förnuftsvidrigt att uppleva hur det gårtvå motsatta strömningar genom folkhavet: att "ta bort" barnet genomabort och att åstadkomma ett barn genom konstgjord befruktning, med främmande,okända sädesceller eller genom sammanförande av kända sädesceller och ägg iprovröret och implantation av det befruktade ägget i moderns - eller envikarierande moders - livmoder. Det andraområdet är att - snart sagt till varje pris - ge de "barnvänliga" familjerna en rejäl chans att utan orimliga uppoffringarsätta tre eller flera barn till världen. Dessa familjer måste få allt tänkbartstöd, materiellt och immateriellt - det finns förmåner i kösamhället, som intekostar samhället något, men är mycket värda för den det gäller. Såvitt jagförstår måste detta ske inom ramen för en familjebeskattningsprincip som intebara tar hänsyn till vilka som har inkomsterna, utan också till vilka som skallleva på dem. "Man måste ta från ungkarlar och mer eller mindre barnlösafamiljer och ge fill flerbarnsfamiljerna", sades det rent ut från Myrdals.En preferentiell behandling av flerbarnsfamiljer var emellertid ingen ny idé.Redan kung utgav en förordning "Till befordranaf Folkmängdens ökande i Riket". Han ansåg att "tidige Giftermålsbefordrande" var "thet säkraste medel", men därutöverföreskrevs att "alla hemmansbrukare eller Skattlagde Torpare", utanhänsyn till ålder, skulle befrias från alla personliga utskylder "så snartthe äga Fyra Mantals skrefne Barn" och detsamma skulle gälla fattigt folk,fiskare, soldater, båtsmän och deras vederlikar intill dess det yngsta av fyraeller flera barn nådde ålder. Tyvärr dog kungen året efter. Sambeskattningen höll kvar kvinnan i familjen.Särbeskattningen förde ut henne på arbetsmarknaden. Men många barn fick betalapriset. Det måste vara möjligt att utforma en beskattningsprincip som bevararsärbeskattning-ens fördelar, men som - genom att vid beskattningen ta hänsyntill familjens samlade försörjningsbörda - inte missgynnar familjer där endasten arbetar utom hemmet. I då även insiktsfulla socialdemokratiska ekonomervågar säga rent ut att den offentliga sektorn och transfereringarna måstebantas, är det desto viktigare att - i den utsträckning de finns kvar -familjen och släkten får möjlighet att fungera som första hjälpinstans. Jagfick ibland hemma höra ord upprepas, att "statensmedel är andra människors pengar", och det kan tänkas att dessa"andra mänskor" nu tycker det är att de får ta ansvar förlitet mera av sina egna medel. Ju osäkrare det förefaller vara att"samhället" i längden skall kunna infria sina åtaganden, och juovissare det blir om andras barn kommer att vilja ta hand om oss på åldernshöst, desto viktigare blir det att - som förr - kunna lita till de egna, inomfamiljen, inom släkten. Kanske kommer man snart åter att kunna säga att vad somär bra för familjen är bra för landet. Denna sanning kommer att bli uppenbartill sist, men det skulle inte skada om insikten härom redan nu finge utrymmevid utformningen av familjepolitiken. Det finns emellerfid ytterligare en mycket viktig, kanskealldeles avgörande, utveckling inom samhället, som inte berördei sitt svar men som kan komma att ställa många begrepp på huvudet ochsamtidigt, också den, möjligen ge familjepolitiken en ny vändning. Jag syftarpå den rörelse till förmån för en rättvisare delning av de befintligaarbetstillfällena, som åren verklighet-även i fackliga kretsar-ute i Europa.Skulle en arbetsdelning bli verklighet, med en allmän sextimmars arbetsdag,kommer rimligtvis bl. a. barntillsynsfrågan i ett nytt läge. Svensk fackföreningsrörelsehar visat sådana förslag kalla handen, men på allra sista tidensynes både och ha uttalat sympati för dem.Det skall bli intressant att se hur "think tank" iRosenbad kommer att hantera den frågan. belystes den svenskabefolkningsfrågan här i kammaren av företrädare för de fem riksdagspartierna.Det var knappast en debatt, utan en serie av i många stycken samstämmigadeklarationer. har ingen debatt värd det namnet förekommit här idenna sak. Allt har på hävdvunnet sätt sopats under mattan i väntan påutredning. interpellationssvar betyder i detavseendet en islossning: Frågan är på nytt aktuell, det offentliga samtalet kanåter ta vid. Jag tackar statsrådet för detta, och jag tackarer, herrtalman, för att jag fått ta er och kammarens tid i anspråk med några av detankar som jag burit på. För ögonblicket blir min allra sista kommentar tillslutorden i interpellationssvar om "ett gott liv"att jag ännu minns - från en skolavslutning - hur vårinspektor lät hälsa att "man kan inte alltid leva gott, men man kan alltidförsöka att leva väl". Tider kan komma då färre kan leva gott men dålikväl alla måste försöka leva väl. 38Förste vice talmannen (): Varför är det så få familjer i somvågar sig på glädjen med ett tredje eller ett fjärde eller kanske t. o. m. ettfemte barn? Ekonomin är förvisso inte allt häri världen, men vår familjepolitikär i hög grad inriktad på att underlätta för de små barnfamiljerna. Ju flerbarn det blir i familjen, desto svårare blir det att anpassa sig till denförment jämlika familjepolitik som bygger på att båda föräldrarna skallförvärvsarbeta och att alla barnen skall vara på daghem. Många föräldrar vill förvisso gärna förvärvsarbeta ävennär barnen är små. Men redan från det tredje barnet ökar svårigheterna att orkamed både barn och förvärvsarbete med den kommunala barnomsorg som är den endasom gynnas av det allmänna. Jämfört med enbarnsfamiljerna är det också barahälften så stor andel av familjerna med tre eller fler barn som använderkommunal barnomsorg. Det är lätt att förstå att det blir jobbigt förföräldrarna att lämna och hämta barnen på kanske olika ställen. Det blirjäktigt och hetsigt också för barnen. Risken för att något av barnen skall varaså krassligt att det måste stanna hemma ökar naturligtvis också ju fler barndet finns i familjen. Andra barnomsorgsformer som kanske skulle passa bättre förde större barnfamiljerna missgynnas allvarligt, även om de i sigskulle kosta betydligt mindre än de ca . per barn som den kommunalabarnomsorgen i genomsnitt kostar. Låt oss för se på en familj med tre småbarn.Låt oss anta att mannen har en genomsnittlig industriarbetarlön, ungefär 90 000kr. , och att också hustrun gärna vill förvärvsarbeta. Låt oss anta att honjobbar halvtid och har . Låt oss också anta att det finnsen granne i samma hus som gärna tar hand om barnen då hustrunarbetar. Betalar familjen mer än . för varje barn-märk väl . inkl. socialavgifter för dagmamman - går hennesförvärvsarbete med förlust. Familjens inkomst efter skatt och barntillsyn ochbortfallna bostadsbidrag blir t. o. m. lägre än om modern stannar hemma. Ochtar hon själv hand om barnen på heltid - och utför ett arbete som på daghemkostar . - räcker familjens enda lön inte till för familjensförsörjning. Det beror i och för sig inte på att familjeinkomsten är för lågutan på att skatten tar mer än familjen kan bära. Låt mig på en tablå på kammarens bildskärm visa vilkainkomster dessa eninkomstfamiljer behöver för att nå upp till existensminimum,en nivå som ligger betydligt under beräkningar över vad sombehövs för en dräglig standard i barnfamiljerna. Hyrorna i tablån har antagitsmotsvara "övre hyresgränsen",. i stort sett en genomsnittshyra. Har familjen två barn behövs . för existensminimum.Får makarna ett tredje barn måste de höja sin inkomst med nära . föratt kunna bibehålla samma låga nivå. För ett fjärde barn måste de höjainkomsten med ytterligare . För ett femte barn krävs en ytterligarehöjning med , . Då har jag ändå vidberäkningen tagit hänsyn till att flerbarnstilläggen har fördubblats . Detta visar att flerbarnsfamiljerna ofta är instängda i enåtervändsgränd. De har stora svårigheter att kombinera förvärvsarbete ochkommunal barnomsorg. Betalar de privat barnomsorg med skatt ocharbetsgivaravgifter blir standarden regelmässigt t. o. m. lägre än om en avföräldrarna stannar hemma. Stannar mamman eller pappan hemma blir standardenmestadels hårt nedpressad som deras sociala trygghet urholkas. Detföreligger ingen anställningstrygghet när yngsta barnet är över ett och etthalvt år, ingen rimlig sjukpenning osv. Socialbidrag till skatten blir alltoftare verkligheten för dessa av samhället ändå så önskade och eftertraktadeflerbarnsfamiljer. Allt detta påverkar naturligtvis familjernas inställningtill tanken på ett tredje eller fjärde barn. Ekonomi är förvisso inte allt, somjag sade, men ingen familj kan leva enbart på föräldrarnas glädje över barnen. Min uppfattning är att vi inte kan få enfamiljepolitik värd namnet utan att ta hänsyn till barnfamiljernas lägreskatteförmåga. Ju fler barn det är i familjerna, desto oftare är de hänvisadetill att leva på i stort sett en enda inkomst. Men man kan inte, som man gör , i stort sett jämställa en ensamstående person utan barn och en helbarnfamilj med samma inkomst och påstå att de har samma skatteförmåga. Men vi ger ju i stället barnfamiljerna barnbidrag ochbostadsbidrag, kan man invända. Problemet är att framför allt de störrebarnfamiljerna avhänds så mycket mer,i skatt än de förmår bära att inte ens påpapperet betydande barn- eller bostadsbidrag förmår kompensera detta. i inkomst når knappt upptill existensminimurn, vilket framgick av den tablå jag visade. Ändå betalarden mer än . bara i inkomstskatt, mot de . den får tillbaka iform av barnbidrag och flerbarnstillägg. Vid denna inkomst, dåman alltså ännu inte har nått upp till existensminimum, har bostadsbidragethelt trappats bort. i inkomst får visserligenca . i barnbidrag och bostadsbidrag, men den betalar ca . iinkomstskatt och ytterligare . Det hade faktiskt varitbättre för denna familj om denhade sluppit betala skatt och i stället gåttmiste om barnbidrag och bostadsbidrag. Till detta kommer att bostadsbidraget är en dåligkompensation för den alltför höga skatten. Bostadsbidraget beror nämligen påhur hög hushållsinkomsten är före skatt. Eftersom flerbarnsfamiljerna, som jagsade tidigare, ofta har en ojämn inkomstfördelning mellan makarna, blir derasinkomst efter skatt betydligt lägre än normalt. Även utformningen avbostadsbidragen missgynnar således på detta sätt de större barnfamiljerna.Bostadsbidragen bortser också från att en hel del familjer kan ha betydandeskattefria inkomster, som t. ex. underhållsbidrag. Bostadsbidraget tar slutligen inte heller någon hänsyntill att barntillsynskostnaderna kan variera mycket starkt. En familj medflera barn har kanske .