prot · G60998 · 1982-12-31 00:00:00 — Med dagens hårda politiska motsättningarkan man inte i något sammanhang räkna med en omedelbar och fullständignedrustning. Målsättningen måste i första hand vara att sätta stopp förtillväxten i rustningarna och därefter steg för steg söka begränsa detexisterande innehavet av vapen. Det var bl. a. mot den bakgrunden, herr talman, som dentidigare förde fram tanken på frysning avkärnvapenarsenalerna vid FN:s andra specialsession om nedrustning förra året.Den tanken har sedan vunnit en allt vidare anklang i bl. a. , även om deninte har accepterats av statsledningen. Den socialdemokratiska regeringen tycksha samma uppfattning som mittenregeringen har fört fram, medanmoderaterna förvånansvärt nog motarbetar tankarna på frysning. Det har länge varit så, att supermakternasställningstaganden bygger på föreställningen om behovet av militär balans föratt vidmakthålla ömsesidig avskräckning. Balansen upphävs, enligt dettasynsätt, om den ena parten skaffar sig fler vapen av en viss typ ellerförbättrar befintliga system. Den synen leder till att varje åtgärd möts medmotåtgärder. Det finns då en klar risk för att kapprustningen fortsätter i detoändliga i en ond spiral, som leder till att ett av båda parter accepteratjämviktsläge inte kan uppnås den vägen. Vi måste verka för att supermakterna kommer till insikt om detta ochträffar överenskommelse om att frysa kärnvapenarsenalerna och antalet vapenbärare.En sådan frysning kan vara utgångspunkt för förhand-Ungar om balanserade ochkontrollerade reduktioner av olika slags kärnvapen samt om begränsning avutveckhng och produktion av nya typer kärnvapen och vapenbärare. Det finns också skäl att understryka att de direktaförhandhngarna i mellan och inte får leda till minskadaktivitet i andra nedrustningsfora. Till de mest angelägna målsättningarna hördärvid bl. a. att få till stånd ett fullständigt provstopp och att hindra kärnvapenspridningtill rymden. Den störtande satelliten blev en nog så allvarligpåminnelse om hur långt den nukleära nedsmutsningen av rymden redan har hunnit. får självfallet inte som enskilt land agera så,att vi förlorar vår trovärdighet i nedrustningssammanhang. Ju går,desto klarare framstår ju exempelvis sambandet mellan den fredliga användningenav kärnkraft och atomvapenspridningen. Mot den bakgrunden framstår bl. a.regeringens brådska med att ge utförseltillstånd för utbränt kärnbränsle frånBarsebäck och till upparbetningsanläggningen i som heltobegriplig. Det hade gått att ordna det lagringsutrymme som krävts, och någottvingade avtal för utförsel förelåg definitivt inte. står fast vid sin linje: förbud mot uranbrytning iSverige, förbud mot utförsel av reaktorteknologi, direktlagring och ickeupparbetning av utbränt kärnbränsle samt intensifierad forskning om säkrarelagringsmetoder. Med en sådan handlingslinje kan vi lämna ett aktivt bidragtill att förhindra kärnvapenspridning. Rustningsdiskussionen har också i hög gradkommit att kretsa kring möjligheterna att åstadkomma s. k. förtroendeskapandeåtgärder. Främst är det därvid möjligheterna att upprätta en eller flera kärnvapenfriazoner i som har fångat ett mera brett intresse. Det bör betonas attupprättandet av en sådan zon i sig inte innebär någon minskning av antaletkärnvapen. Vad en zon däremot kan bidra till är minskad konfrontation ochdärmed ett klimat som möjliggör verklig nedrustning. Riksdagspartierna har varit överens om attSverige måste arbeta för att söka åstadkomma en kärnvapenfri zon i . Ettsådant arbete pågår också. har alla varit medvetna om att detta måstevara ett arbete och att det måste ses i ett europeiskt sammanhang.Därför har den socialdemokratiska regeringens tidigare motsägande besked angåendeÖstersjöns ställning varit ägnade att förvåna. Tanken på en kärnvapenfri korridor i mellersta ärinte ny. Den har tidigare förekommit i både öst och väst, och den togs upp avPalmekommissionen. Den riktade i noter före julförfrågningar till ett stort antal länder hur man såg på frågan. Tyvärr, herrtalman, torde den mycket märkliga handläggning som det ärendet fick ha letttill att idén nu inte har lika goda förutsättningar som tidigare att vinnaallmänt gehör. Även omsäkerhetsproblemen i självfallet är de som ligger bl. oss iSverige närmast, får vi aldrig glömma bort de spänningar som finns mellan nordoch syd. De alhansfria länderna har i sitt slutdokument från konferensen i NewDelhi konstaterat att klyftorna mellan rika och fattiga i världen aldrig harvarit så djupa som . Vi i , och tillhör trots allt enliten privilegierad grupp av länder. När våra länder har dragits in iefterkrigstidens allvarligaste ekonomiska kris, har de fattiga länderna ivärlden drabbats av en katastrof. Var helst man kommer i världen utanför denna lilla gruppav relativt välmående länder möter man ju också en värld av svält ochumbäranden, brist på elementära mänskliga rättigheter, samt förföljelse, tortyroch grymhet. Våra egna svårigheter får aldrig skymma det förhållandet. Detgäller inte minst som världens ekonomiska framtid med säkerhet ligger i en ökadköpkraft i den del av världen som framstår som den fattiga. Jämsides med att spänningen i världen har ökat har detstrategiska intresset för de nordligaste delarna av vuxit.Rustningsintensiteten är stark även i vårt eget närområde. Det räcker med attpeka på utbyggnaden av den stora sovjetiska basen i och de kraftigaförstärkningarna av bägge sidors sjöstridskrafter i både , norraAtlanten och . Det innebär inte något ökat krigshot. Men det gör detnordiska området känsligt för förändringar. Inte minst kommer då attvara påpassat. Därför har också partierna i all huvudsak varit överens omatt behålla fidigare inriktning av försvaret, trots de bördor som detta medföri en ekonomiskt kärv situation. har regering och riksdag ställtutomordentligt hårda rafionaliseringskrav på hela försvaret. Det finns skäl attpåminna om att omgivande länder ökar sina försvarsutgifter. Den ökade uppmärksamheten ställer krav på oss redan ifredstid. Främmande ubåtar måste hindras att komma in på svenskt vatten.Otillåtet närgången flygspaning måste kunna avvisas. Vi måste så gott det gårförsöka skydda oss mot satellitspaning liksom givetvis mot otillåtenunderrättelseverksamhet i och omkring försvarsanläggningar, fabriker och andrainstitutioner. Allt detta ställer krav på resurser. Inte minstubåtskränkningarna har visat att gränsskyddet och skyddet mot främmandeunderrättelseverksamhet är otillräckligt. Partierna har också varit överens ombehovet av att stärka bl. a. ubåtsskyddet. Det får naturligtvis inte gå ut överskyddet på andra områden. I en orohg tid finns det särskild anledning attframhäva behovet av kontinuitet, fasthet och bred folklig förankring i densvenska säkerhets- och försvarspolitiken. Gällande mål för svensk säkerhetspolitik formulerades i1968 års försvarsbeslut och har därefter bekräftats i varje följandeförsvarsbeslut, alltså . Också för framtiden främjas säkert vårtlands möjligheter att stå utanför krig och allvarligare konflikter medbibehållen frihet och självständighet bäst genom ett fasthållande vid denalliansfria politik som syftar till neutraUtet i händelse av krig i våromvärld. Det är,herr talman, heller inget tvivel om att alliansfria politik dessutom ger oss särskildamöjligheter att främja en fredlig utveckling i världen. eftersträvarökad respekt för varje nations frihet, folkens självbestämmanderätt ochmänskliga rättigheter. Vi verkar för social och ekonomisk rättvisa, politiskavspänning, militär nedrustning samt omfattande och förtroendefullt samarbeteöver gränserna. Det är naturligt att vi på alla sätt försöker stärka FN;smöjligheter att förebygga och lösa konflikter. Det sätt på vilket den nya socialdemokratiska regeringen har handlagtdelar av utrikespolitiken har lett till vissa påfrestningar i dessa avseenden.Man kan säga att tidningsavslöjandena om förspelet till den svenska noten om enkärnvapenfri korridor i mellersta på sitt sätt befäste ett intryck avfarlig självtillräcklighet i den socialdemokratiska regeringens utrikespolitik. Svenskutrikespolitik har - både under socialdemokratiska och undericke-socialistiska regeringar - hämtat styrka ur att det har funnits en bredenighet bakom den förda politiken. Det har skapat kontinuitet. Värdegemenskapenhar på ett avgörande sätt bidragit till att göra neutralitetspolitikentrovärdig. Varken här hemma eller utomlands har det behövt råda tvivel omSveriges utrikespolitiska kurs. Underhösten har motsägelsefulla uttalanden korsat varandra bl. a. beträffanderegeringens syn på utformningen av en nordisk kärnvapenfri zon. Uttalanden i FNhar givits varierande officiell uttolkning. Riksdagsmän har haft svårt att fåentydiga svar på sina frågor i . , som enligt grundlagenskall hållas informerad i alla viktiga frågor, underrättades inte ens i ett såviktigt ärende som utspelet om en kärnvapenfri korridor. Vidett regeringsbyte kan och får inte partiståndpunkter och ställningstaganden igrupper, t. ex. , reservationslöst och ensidigt åsättasstämpeln "svensk utrikespolitik". Då bryts kontinuiteten. Uppslutningenfrän andra partier blir snart svår att upprätthålla. Allra minst kan tidigareställningstaganden utan vidare transformeras till svensk utrikespolitik, om dehar tillkommit under medverkan av inflytelserika politiker i andra länder. Hurskall det då i längden kunna göras troligt att svensk utrikespolitik utformassjälvständigt och utan biavsikter? En sådan inställning kan komma att fräta t.o. m. på kärnan i svensk utrikespolitik. Det sagda innebär inte något förord för en mindre aktiv svenskutrikespolitik. Erfarenheten visar att det mycket väl går att förenatraditionell svensk neutralitetspolitik med det som kommit attkallas "aktiv utrikespolitik". Detsom har hänt med utspelet om en kärnvapenfri korridor i talar för attsaken förlorar på att den inte har getts en traditionell, bred förankring. socialdemokrater tycks föreställa sig att bred politisk förankring skullekunna ersättas med socialdemokratiska partikontakter. Det är självfallet intefel med partikontakter. Det jag och andra har klandrat är när partikontakternahar gått ut över kontakterna med den politiska oppositio- nen i och med denordiska grannländernas regeringar. Självfallet,herr talman, har det också blivit en belastning att statsministern till attbörja med gjorde gällande, att det som hade kommit ut om förspelet till densvenska noten var "falskt" och att saken hade kommit ut genom"brottsliga förfaranden", när han sedan undan för undan har beslagitsmed att uppgifterna var riktiga. Densjälvtillräcklighet som har karakteriserat den socialdemokratiska regeringens handläggningav denna fråga kommer till klart uttryck när statsministern i entidningsintervju betygsätter sig själv som världsmästare i ämnet. Omnågon går omkring med den föreställningen och uppfattningen om sig själv, lederdet av allt att döma till att vederbörande medvetet eller omedvetet underlåteratt ta kontakt med den politiska oppositionen för att försöka förankra ettutrikespolitiskt initiativ eller ens informera. Min bestämda uppfattning är att som nation skulle tillfogas skadaom partierna inte längre förmådde hålla ihop i utrikespolitiken. Våramöjligheter att spela en framträdande internationell roll skulle säkert ocksåförsämras. Därför är det viktigt att den socialdemokratiska regeringen ser tillatt få utrikespolitiken bättre förankrad i , som alla bjudertill för att upprätthålla kontinuitet och en bred samling bakom den svenskautrikespolitiken. 4 (): Efterkrigstidens försök att lösa politiska konflikter med fredligamedel har inte alltid varit särskilt framgångsrika. 150 krig har utkämpats. Dehar krävt miljontals offer i döda och ännu fler i sårade. Kostnadernahar varit enorma, den materiella förödelsen stor. De tvister som utlöste krigenär i nästan alla fall olösta. I många fall har krigen lett till nya politiskakonflikter. De kvardröjande motsättningarna har skapat risk också för nyamilitära konfrontationer. Detvi kallar efterkrigstiden har alltså inte varit utan krig. Den har inteheller inneburit nämnvärda framsteg i kampen för de mänskliga rättigheterna ochför nationers rätt till frihet och nationell integritet. Densovjetiska ockupationen av är nu inne på sitt fjärde år. Detuttalade ryska motivet för att invadera , att landet hotadesutifrån, saknar all trovärdighet. Det rör sig om en stormakts övergrepp på enhten, alliansfri nation. Invasioneninnebär en politik i bjärt kontrast till de fredssträvanden som den sovjetiska regeringengärna säger att den står för. Den bidrog mer än andra enskilda politiskahändelser till en försämring i avspänningsklimatet mellan stormaktsblocken. Deninnebar också ett bakslag för de alhansfria ländernas strävanden. Det ärbeklagligt, om än inte förvånande, att den alliansfria rörelsens möte i NewDelhi inte vågade ta ställning. Man hänsköt frågan till FN, men utanatt nämna att det rörde sig om en sovjetisk invasion i strid med FN-stadgansmest grundläggande principer. Även i är det gott om sovjetiska trupper. Men inteheller där finns de på plats för att skydda mot yttre aggression. Derashuvuduppgift är att på egen begäran stödja den polska militärregimen. Det är, herr talman, också det enda stöd den regimen har.Den saknar mandat från det egna folket. Polackerna är fångar i sitt eget land.Deras försök att bryta sig loss ur förtryckets järnhand har än en gångmisslyckats. är inte ett fritt land, bara en del i en sovjefisksatellitorganisation. I detkommunisfiska språkbruket kallas en folkdemokrati. I har spänningarna aldrig upphört och vapnenaldrig tystnat. Separatfreden mellan och var ett framsteg somkan få bestående verkningar, om parterna har viljan att leva upp fill sinaåtaganden. I den s. k. Camp , som inramade denisraeliskegyptiska freden, lämnades dock Mellanösternfrågans huvudproblemolöst. rätt att existera inom säkra och erkända gränser har ännu integaranterats av arabstaterna. Palestiniernas rätt till nationell integritet harännu inte erkänts av . behöver vårt stöd och är värt vår uppskattning. underutvecklad och aggressiv omgivning har israelerna byggt en nation somgett sina medborgare politisk demokrafi och social välfärd. egen aggressivitet stärker emellertid inte desssak. Det militära motivet att invadera kan inte försvara det brott motFN-stadgan som även denna invasion innebar. Frågetecknen kring den israeliskaarméns roll vid massakern på palestinska flyktingar i har inte rätatsut. förblir ett av de mest tragiska exemplen påhur våld föder våld och fördjupar redan oförsonliga motsättningar. Palestinskterror, arabiskt krigshot eller israelisk motaggression kan inte lösaproblemen. Den grad av erkännande mellan och som kanmöjliggöra förhandlingar är nödvändig. Med slagord och vapen kan situationenför människorna i bara förvärras. I utrikesdebatten kunde vi visa på enljuspunkt i en annars också då mörk internationell bild. Efter årtionden avmodig kamp av de svarta hade det illegalt självständiga , styrt av envit minoritetsregim, ersatts av ett fritt . För oss som nära, länge och med sympati följt denafrikanska frihetskampen var detta ett stort ögonblick, för de människor somfört kampen ett ännu större. harglädjen grumlats och den politiska bilden mörknat. Motsättningarna inom har inte kunnat bemästras.På ytan kan det som sker se ut som en maktkamp mellan majoritetspartiet ZANUoch minoritetspartiet - eller som en personlig prestigekamp mellanpartiernas ledare och , båda flitiga Sverigebesökareoch vänner till många av oss. I verkligheten handlar det om historiskt djupastammotsättningar mellan ndebelefolket och shonafolket. Det är svårt attinordna sådana konflikter i de politiska mönster vi är vana vid från vår del avvadden. Det finns för den skull, herr talman, ingen anledning föross att släta över. Övergrepp mot oskyldiga människor kan inte försvaras baradärför att de kan förklaras. Som vänner till måste vi vädja till dessledare att visa besinning. Efterkrigstiden har inneburit segrar för demokratin, menockså många svek mot demokratins sak. Kortsynt intressepolitik har fått ochandra västmakter att ge sitt passiva eller aktiva stöd till regeringar ochmilitärjuntor i tredje världen som motsatt sig nödvändiga sociala förändringar. Ofta har den politiken motiverats med att man velatutestänga kommunistiskt inflytande. I ledde den politiken till attjust det kommunistiska inflytandet stärktes. Öst ställde sig på deras sida somville en förändring, väst förde en hopplös kamp för det bestående. I tycks vara på väg att upprepa sittmisstag. Fattiga utvecklingsländer som , och sesi första hand som brickor i supermakternas strategiska spel om inflytande. Vad man återigen tycks glömma är att kampen i dessa länderstår mellan de besuttnas fåtalsvälde och människornas krav på social rättvisa. Det är,herr talman, i den striden demokratierna har att välja sida. Det kan de göra genom att stärka de krafter som villförändra med fredliga medel, men inte genom att stärka regimernas resurser attföra den militära kampen vidare. Den svenska utrikesministern hade en del kloka saker attsäga om ;s Centralamerikapolitik i sitt debuttal i FN. Synd bara att han såsnabbt vek undan för den amerikanska motreaktionen. Och det är konstigt att dennatycktes komma så oväntat för den nya regeringen. "Det var ingen utmaningtill ", sade utrikesministern i en första och yrvakenkommentar. Om inte, herr utrikesminister, tycker jag att det var synd. Den amerikanska politiken i är väl värd enhård svensk kritik. Den borde för dessutom vara ett braexempel på enskildheter i ett lands politik som kan kritiseras, utan att manför den skull dömer ut landets politiska system. Det är mycket som skiljer mellan det alliansfria Sverigeoch supermakten . Det som förenar är de demokratiska grundvärderingarna. NärUSA sviktar i försvaret för dessa värderingar eller utövar vad som skulle varaett försvar på ett missriktat sätt, får vi inte tveka att låta krifiken bli entydig. Lika htet får vi tveka att låta kritiken av de politiskasystem som bygger på andra värderingar än demokratins bli klar och bestämd. Det är därför vårt förhållande fill den andra supermakten,, med nödvändighet blir ett annat. När vi kritiserar roll i t. ex. är det intebara enskildheter i förtryckarprocessen vi avser, utan också förtrycket somsådant och det politiska system som gör förtrycket möjligt. Vi får inte huka oss inför den sovjetiska stormakten närden skickar sina ubåtar på spaningsuppdrag till den svenska skärgården. Vi fårinte vara tysta när ryssarna betalar för kubanska legotrupper på uppdrag iAngola eller låter sina egna trupper ockupera ett neutralt grannland. Men vi får inte heller tveka att kritisera det sovjetiskasamhällssystemet. Vår alliansfrihet får inte tolkas som något slags ideologiskneutralitet. På grund måste vi värna alla nationers rätttill självständighet. Med stöd i vår egen demokratiska övertygelse måste vihävda människors rätt till politisk frihet. Ingetdera kan vi göra om vi intefår kritisera politiska system som förutsätter att människor är ofria. Sovjetsamhället är ett sådant system. Dess lagstiftninginnehåller bestämmelser som uttryckligen begränsar yttrandefriheten. Kritik avregimen är enligt lagen liktydigt med "förtal och lögner som smädar densovjetiska staten". Straffen är hårda. För vad vi skulle betrakta som enharmlös insändare riskerar en sovjetmedborgare upp till sju årsfrihetsberövande, ofta åtföljt av vad man kallar "exil" i ett ellerflera år. Med exil menas ofta deportering till . Att vara jude och vilja utvandra till kan medlagstiftningens hjälp betraktas som ett brott mot den sovjetiska staten.Greppet om den gruppen tycks ha hårdnat. hade ca 50 000 judar tillåtits att lämnaSovjet. har antalet minskat kraftigt, medan de som får avslag blirfler och fler. Den judiska kulturen undertrycks. Hebreiskan är praktiskt tagetförbjuden. Böcker på hebreiska får inte tryckas, de som tas in från utlandetbeslagtas. Detta gäller även en bok om judisk historia skriven på hebreiska somnyligen gavs ut av , en där även är medlem. En grupp svenskar återkom från en resa i Sovjet.De hade med sig en lista på judar som fått avslag på sin ansökan att utvandra,s. k. refuseniks, och som till följd av sin ansökan att lämna förföljtsoch trakasserats i den sovjetiska lagens namn. Det kan finnas skäl att nämna några av namnen i riksdagensutrikesdebatt. Det blir ett axplock ur en lång förteckning över rutinbrott motgrundläggande mänskliga rättigheter i ett av världens mäktigaste länder. , , sökte utresevisum och dömdes engång till exil, en gång till exil . Sedan polisen hittat judisklitteratur i Beguns fästmös hem riskerar han nu i exil.Sedan november förra året avvaktar han den nya domen i Vladimirfängelset iMoskva. Två andra, matematikerna och , båda , gjorde tillsammans en undersökning av diskrimineringen avjudiska studenter vid Moskvauniversitetet. Kanievskij är redan dömd till femårs exil - för att ha gett en 18-årig pojke utländska böcker. Senderov fick fängelse och exil förkontakter med vad som kallas "en utländsk omstörtande organisation". , och elingenjör, har två söner iIsrael och sökte utresefillstånd . Efter att ha gjort enstudie av de lagar som behandlar rättigheter och procedurfrågor vid emigrationfrån , dömdes han av en domstol i till två och ett halvt årsarbetsläger. Han är svårt sjuk. Hans hustru bor i . Hans brott var att han var medoch grundade den s. k. Helsingforsgruppen, vars syfte är att påminna Kreml omde åtaganden till förmån för mänskliga fri- och rättigheter som gjordenär man 1975 skrev under det s. k. Helsingforsdokumentet. För detta dömdes hantill fängelse och arbetsläger med "hård regim". , , sökte utresevisum sedan.1978 hängde hon ut en banderoll från sitt fönster, där hon skrivit: "KGB,låt mig resa till ". För detta dömdes hon för att "våldsamt hastört allmän ordning", s. k. huHganism, till förvisning till . Hon fick inget utresevisum till . förvägras honockså det uppehållstillstånd i sitt eget land som kräver av vissaav sina medborgare. Utan uppehållstillstånd får hon inget arbete. Utan arbeteriskerar hon att anhållas för lösdriveri. Jaghar nämnt sex i högen av 10 000 liknande fall. De sexskiljer sig från de övriga egentligen bara genom att de är kända för omvärlden,eller blivit det . Men ett brott mot de mänskliga rättigheterna är ett brottför mycket också när det begås med stöd av en supermakts lagar. Herr talman!Att arbeta för mänskliga rättigheter måste vara en viktig uppgift för detalliansfria . Att verka för freden måste vara en lika viktig uppgift. Vihar rätt att kritisera andra politiska system, och vi har också rätt att krävaavspänning mellan stormaktsblocken. Motsatsen till avspänning är konfrontation. I atomåldernkan detta leda till hela vår civihsations förintelse. Vår egen kontinent har varit förskonad från krig sedan1945. är ändå centrum för den kraftigaste upprustningen någonsin idess historia. Båda sidor har trappat upp sina vapenarsenaler och stärktsin försvarskraft i syfte att stärka sin säkerhet. Resultatet har blivit detmotsatta. Anledningen är framför allt den våldsamma upptrappningenav kärnvapenrustningen . Ursprungligen var kärnvapnen till för att avskräckafrån krig. har kärnvapnens mångfald och spridning i själva verket ökatkrigsrisken. Det finnsåtminstone tre viktiga skäl för detta påstående. För det första innebär mångfalden av kärnvapen attfrestelsen att använda dem i olika situationer blir fler. För det andra innebär spridningen av kärnvapnen att deförekommer på ganska korta avstånd från varandra. Ett krig som börjar med konventionella vapen kan ganska snartövergå i ett kärnvapenkrig. Man måste reagera snabbt inför risken att den andrasidan kan sätta in kärnvapen. Nervositeten, tidspressen och den mänskliga faktornökar riskerna för att kärnvapnen används av misstag. För det tredje ökas risken för en kärnvapeninsats avmisstag genom att besluten måste flyttas från den högsta politiska ledningentill allt lägre nivåer i den militära organisationen.