prot · G60988 · 1982-12-31 00:00:00 — Det leder också till attberedskapsarbeten dras in, att arbetslöshetsförsäkringen försämras etc. Detleder till en klar omfördelning från de sämst ställda, de mest utsatta, till demer välsituerade. Det är de alternativ vi står inför. Men själva detgrundläggande problemet kvarstår, och det bör man ta tag i med allvar. är klart att om vi lyckas med den tredje vägens strategi,som innebär att vi får upp tillväxttakten i vår ekonomi från ungefär den halvaprocent som vi har haft under de senaste de sex åren till låt oss säga 2,,som är fullt realistiskt, bidrar vi också fill förutsättningar för ettsaneringsarbete som är avsevärt mycket bättre än det som förevarit under desenaste sex åren. Jag sade att den devalveringsstrategi som regeringenvalt kan ses som en politik där vi så långt som möjligt av egen kraft sökerlösa våra problem. Även om den internafionella marknaden inte skulle ökasärskilt kraftigt, är det nödvändigt för oss att försöka ta störremarknadsandelar för svensk industri, både hemma i vårt land och utomlands. Detta innebär naturligtvis inte att man på något sättförnekar vårt internationella beroende. Men världsekonomins utveckling underdet har varit svag. Inte minst beror detta på en nästan totalavsaknad av försök att samordna politiken i olika länder för att söka lösaproblem som till sin natur är internationella. Hade man svarat på ett meraadekvat sätt på den första oljeprisökningen 1973-1974 med ett internafionelltsamarbete mellan och , skulle man ha kunnat lösa ett stor del av1970-talets problem. I själva verket kontrasterar den attityd som intagitsunder de kraftigt mot den som rådde frånMarshall-hjälpens dagar fram till början av 1970-talet.Det råder inget tvivel om att bristen på internationellt samarbete ochsamordning varit en starkt bidragande orsak till den svaga prestationsförmåganhos den internationella ekonomin . Detta märks inte minst på det internationellavalutasystemets sätt att fungera. Sedan rörliga växelkurser i mer allmän skalainfördes har vi haft utomordentligt kraftiga svängningar i växelkursernahos ledande valutor som dollar, tyska mark och yen, som ingalunda kan förklarasav underliggande fundamentala ekonomiska faktorer. Vissa länder har ocksåmedvetet fört en restriktiv penningpolitik, som drivit upp värdet på den egnavalutan. Men i ett system av rörliga växelkurser gäller att den enes bröd ärden andres död. Om ett land apprecierar, tvingas andra länder att depreciera.Länder som och har därigenom försvårat inflationsbekämpningen iandra länder. Ekonometriska studier som gjorts visar att den drygt20-procentiga appreciering av dollarn som ägt rum ökat inflationsgraden iVästeuropa med åtminstone . Det är naturligtvis en ganska ansenliginflationschock som har fatt svälja. Därfill kommer förstås att den monetaristiska politiken -det är detta som är det centrala i vår kritik av den - kostat de egna ländernautomordentligt stora förluster i hög arbetslöshet och förlorad produktion. Låt mig ta som exempel. Vi kan räkna med att BNP-gapeti , dvs. produktionsförlusten till följd av den monetaristiskapenningpolitik man har fört, uppgår till storleksordningen 300 miljarder dollarom året. Det är en ofattbart stor siffra. Den är större än de samlade amerikanskaförsvarsansträngningarna, eller ett belopp som är ungefär fyra fem gånger såstort som hela den svenska nationalprodukten. Det är möjligt att man inte bryrsig om Den ekonomiska pohtiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. de 13 eller 14 miljoner arbetslösa som man har i Förentastaterna. Men även en konservativ som borde ändå rysa litet,tycker jag, inför tanken på det vanvettiga slöseri som denna politik innebär. I dagens ekonomi hänger alla länder samman, och därför ärdet svårt för ett enskilt land att föra en expansiv ekonomisk politik. Det ärdärför som både regeringen i finansplanen och vi socialdemokrater i utskottetmed sådan kraft och emfas framhållit behovet av samordning och samarbete på detinternationella ekonomiska planet. Här stöds vi också av samtliga partier utomav . framhärdar i sin roll av motvalls käring. Deställer sig vid sidan av och pekar finger och säger att vi vill"pådyvla" andra länder vår mening. Detta är rent nonsens. Allt som vi argumenterar för är ettorganiserat samarbete, av det slag som förekom under avexceptionell tillväxt i utrikeshandel och produkfion som fakfiskt förelåg i denindustrialiserade världen . ochhans gelikar har en mörkblåhet som verkligen förvånar. Men de tycks interiktigt hålla reda på fakta om vad som händer utomlands. är det faktiskt såatt man även i kan se tecken på en omsvängning. administration t. ex. ett ganska stort vägbyggnadsprogram.Visserligen förnekade man att man gjorde det av sysselsättningsskäl, men deposifiva stimulanseffekterna av denna ganska stora upprustning av detamerikanska vägsystemet är naturligtvis påtagliga. Den mycket konservative amerikanske finansministern togockså ett inifiafiv till ett samarbete inom den internationellavalutafondens ram för att lösa de skuldsättningsproblem som fanns och som hadeblivit mycket påtagliga när president besökte och vissa andralatinamerikanska länder. Av anförande här verkar det nästansom om han är mera Reaganit än själv. Kanske är de svenska moderaternastörre anhängare av Reaganomics än den amerikanske presidenten! Menar verkligen och hans meningsfränder attdet är bättre att varje land stretar åt sitt håll än att länderna sökersamordna sin polifik i kompromissens anda för att nå en stabilisering avvalutasystemet och åstadkomma en expansion hos världshandeln? Är er tro påmarknadskrafternas förträfflighet så blind att ni totalt tappat ert sunda förnuft? Jag nämnde i inledningen fill mitt anförande att det finnsvissa tecken i den internationella utvecklingen som kan ge anledning till enförsiktig optimism. Stämningsläget börjar nu svänga, och allt fler tror på enkonjunkturuppgång redan detta år. Om den kommer från är vi enbarttacksamma för det. Det är i och för sig inte heller särskilt märkligt - Amerikahar av fillbakagång och stagnation bakom sig. Det som går ned brukarförr eller senare komma upp! Vi har sett att räntorna sjunker. Det har letttill att i första hand byggsidan fått fart. Men också i och i ärutsikterna ljusare nu än för . Om inför ettval - som hon f. ö. ingalunda är säker på att vinna, - tar sittförnuft till fånga och stimulerar den engelska ekonomin, så är det så mycketbättre för världsekonomin. - Allt detta gör att sannolikheten för en vissdraghjälp utifrån ökar. Om den här bilden står sig kommer det givetvis attunderlätta den förbättring av den svenska bytesbalansen som man meddevalveringsstrategin försökt åstadkomma. Samma sak gäller de sjunkandeoljepriserna, som både direkt och indirekt kan få mycket stor betydelse för atthjälpa till att avskaffa våra dåliga utlandsaffärer, dvs. Men det här hindrar inte att vi till mycket stor del måsteförsöka lösa våra problem genom egna ansträngningar. Våra svenskabalansrubbningar är alltför djupa för att kunna rättas till enbart genom eninternationeU konjunkturuppgång. Det var också därför som den tredje vägenspolitik med höstens kraffiga devalvering som centralt inslag var heltnödvändig. Det gäller nu för oss att fullfölja den politiken. Jag kan inte hjälpa att jag tycker att det vore bra om densanering som vi ändå står inför kunde genomföras genom ett samarbete av allagoda krafter. Vi socialdemokrater i finansutskottet har försökt inta en öppenatfityd. Vi har försökt att nå en så bred samling som möjligt bakom utskottetsförslag. Oavsett om vi får en internationell konjunkturuppgång eller ej kommervi att ha ett mycket svårt, stort och tungt arbete framför oss när det gälleratt restaurera den svenska ekonomin. Med det, fru talman, ber jag få yrka bifall tillfinansutskottets hemställan i alla delar. Den ekonomiska politiken, m. m. Under detta anförande övertog förste vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. Jag undrar om det i finansutskottets 13-årigahistoria har förekommit att dess betänkande över budgetpropositionen innehälUt23 reservationer. Den borgerliga opposition som sedan villebeskriva sig såsom ett regeringsalternativ har splittrats i en svärm avpartiklar, som flyger och far i alla riktningar. Förutom det numerarutinmässiga utfallet mot den borgerliga väderkvarnen, dvs. löntagarfonderna,har man kunnat ena sig bara i en enda ekonomisk fråga av någon dimension. Detär inte några större krafttag man kräver av regeringen, bara förslag om attbryta automatiken i statsutgifterna. I övrigt liknar borgerlig ekonomiskpolitik mest ett övergivet slagfält med få överlevande. Man kan fråga vad detta symboliserar. En orsak ärotvetydig. drar i väg åt höger i en fart, som varken folkpartieteller vågar hänga med i. Jag kan ta ett exempel. gick sälångt att han förkastade tanken på en internationellt samordnad aktion förekonomisk tillväxt och sysselsättning, en tanke som t. o. m. hans partiledareUlf Adelsohn ställde sig bakom i . I stället hyllade LarsTobisson den ekonomiska polifik som har förts i och men som numeratill vissa delar har övergivits, vilket påpekades av . Den ekonomiska politiken, m. m. faktiskt mer konsekvent än sin partiledare.Den ekonomiska politik som föreslår för skulle vinna högtgillande i de mest ultrakonservativa kretsarna i och . Men frågan är om detta räcker såsom förklaring till denupplösning av borgerlig ekonomisk politik som vi bevittnar här . Så ärknappast fallet, eftersom och bara för sex månader sedanklart utlovade att man i den budget som vi nu diskuterar skuUe skära nerutgifterna med . ansluter man sig alltså i alltväsentligt till den budgetpolitik som regeringen för - låt vara att centernförsöker skapa ett annat intryck genom diverse bokföringstransaktioner. I den föregående debatten mellan finansutskottetsledamöter växlades många repliker om vem som var samarbetsvillig och vem sominte var det. Om vi slutar kivas om den saken och ser till substansen, råderdet, som jag ser det, ändå ingen tvekan om att oenigheten om självainriktningen av budgetpolitiken definitivt inte är så stor som retoriken gerintryck av. Vi och mittenpartierna vill minska budgetunderskottet, men vi villinte minska det i sådan omfattning och i sådan takt att vi skapar merarbetslöshet. När det gäller åtgärder på utgiftssidan är vi långt mer ense änför om att hårdheten i sådana ingrepp måste hållas tillbaka avfördelningspolitiska hänsyn. Det är möjligt, fru talman, att jag har blivit ensmula lomhörd. Men jag tyckte mig höra en liten, liten ny ton i dagens debatt.När vi senast diskuterade regeringens ekonomiska politik, taladesdet om att katastrof, elände och sammanbrott väntade ekonomi. Men nufördöms inte devalveringen, i varje fall inte lika kraftfullt. Alla, t. o. m.Lars , börjar nu tala om ljusglimtar. Man varnar också för attförbättringen av ekonomi skall bli så kraftig och gå så snabbt att viglömmer våra långsiktiga ekonomiska problem. En svala gör förvisso ingen sommar. Det behövs säkert enhel svärm, innan samarbetsklimatet blir vad antagligen svenska folket önskar.Men om denna svala ändå har visat sig här , kan det bero på att också detekonomiska klimatet så smått börjar bli mindre kylslaget. Det är således intelika lätt att döma ut socialdemokratins ekonomiska politik, när vissaresultat börjar visa sig. Först finns naturligtvis tendenserna till deninternationella konjunkturuppgången. Vi har de sänkta oljepriserna som kanhjälpa till. Detta muntrar upp, men vi tar definitivt inte åt oss äran avdetta. Däremot kan medverka till att en verkUginternationell återhämtning sker genom att aktivt delta i det samarbete somhåller på att växa fram för att få till stånd en samordnad internationellaktion för ekonomisk tillväxt och sysselsättning. har ökatfillförsikten om att vi skall kunna nå vissa resultat i det arbetet. Men också i vårt eget land finns hoppfulla tecken. Vi haren ökad orderingång till exportindustrin. Vi har en växande optimism inäringslivet som tar sig många uttryck. Vi har fått ett lägre inflafionstryckän vi hade fruktat, och underskottet i bytesbalansen blir antagligen långtmindre än Dessutom har räntan kunnat sänkas, och arbetslösheten har kunnat hållasåtminstone oförändrad genom mycket kraffiga insatser. Särskilt glädjande är attungdomsarbetslösheten enligt den senaste mätningen nu börjar minska påtagligt. Mendet vore mig fjärran att därmed säga att några som helst segrar är vunna. Vihar ännu att genomföra den svåraste fasen i regeringens ekonomiska strategi. Dåär det två problem som här träder i förgrunden. Detena är nödvändigheten att hålla nere kostnads- och prisstegringen, så attdevalveringens verkan på näringslivets konkurrenskraft heh får slå igenom iökad produktion, fler sysselsatta och ökade investeringar. Detandra är det lika nödvändiga att hålla nere budgetunderskottet. Den dag - ochden dagen ter sig nu inte alltför avlägsen - då aktiviteten i näringslivetökar, då behovet av kapital för investeringar växer, kan ett alltför stortbudgetunderskott bli ett allvarligt hinder för hela den processen. Dessutomhänger de här båda problemen samman och tenderar att förstärka varandra. Deborgerliga partiernas företrädare har ställt många frågor om hur regeringenskall hantera det budgetunderskott som de till större delen faktiskt självalämnade efter sig. Vi har givit ett svar i årets budgetproposition, ett svarsom åtminstone två av de borgerliga partierna i allt väsentligt tycks haaccepterat. Hurfortsättningen skall se ut, kommer regeringen att redovisa i kommandeproposifioner. Men låt mig säga två saker. Detena gäller den tidigare så ofta omnämnda nödvändigheten att bryta automatiken iden statliga utgiftsutvecklingen. Jag tror att det var framför allt ville göra gällande att detta skulle vara en yrvaken upptäckt frånsocialdemokratins sida, någonting som vi har kommit på just nu under de senasteveckorna, att automatiken i statsutgifterna är ett problem och att den måstebrytas. Låt mig därför citera några meningar ur socialdemokrafins programFramtid för som lades fram och där vi sade följandebeträffande budgetpolitiken: "Detblir vidare nödvändigt att bryta en del av den automatik som leder till att del av de offentliga utgifterna ofrånkomligt drivs upp år från år.Statsmakterna bör ha större möjligheter än nu att förutsättningslöst prövaolika utgifter, både med hänsyn till det samhällsekonomiska läget och genom attväga olika utgifter mot varandra. Detta är inte möjligt om en stor del avutgifterna är låsta genom olika typer av automatik och indexbindningar." Det godtogs av vår parfikongress, och det upprepade vi ivalrörelsen. Sedantillade vi i den proposition som framlades , att budgetpolitikenkommande år måste inriktas på att metodiskt och långsiktigt uppnå enstatsbudget i bättre balans. I det arbetet kommer ett antal åtgärder att varacentrala, främst att minska automatiken i utgiftstillväxten och att ökastatsinkomsterna. Detandra är att det är lätt att stå här i kammarens talarstol och kräva förslag omingrepp mot automafiken. För vad handlar det om när vi skall göra Denekonomiska pohtiken, m. m. Nr 88 det? Jo, det handlar ommedborgarnas välfärd och levnadsstandard, om Onsdaeenden pensionärernas skydd motkostnadsstegringar, om innehållet i familje-, 2 mars1983 bostads- och socialpoUfiken. Det handlarom ändrade regler, sämre villkor och annat som berör människors vardag och svaga gruppers omständigheter: Den ekonomiska Därför är jag inte särskilt imponeradav att de tre borgerliga partierna har nolitiken m m samlats kring att kräva förslag avregeringen om ingrepp mot automafiken. Deförslagen är svåra att utforma, och det är det arbetet som pågår i regeringskansliet.När det är färdigt skall få redovisning för vad vi har kommitfram till. 20 () replik: Först några korrigeringar med anledning avfinansministerns inlägg. Han hävdade att jag förkastar tanken på internationellsamordning av den ekonomiska politiken. Inte alls, om den går att få tillstånd. Vad jag gjorde var att jag varnade för att knyta förhoppningar till attdetta går att åstadkomma och sedan slå sig till ro här hemma och ingenting göraför att ta sig an de stora problem vi har och råda bot på dem. Regeringarna i och överger inte sinpolifik. De fullföljer den. När de nu har nått förstahandsmålet att få nerinflationen är det fullt naturligt att de släpper på åtstramningen för att få igång tillväxten. Men de har också klart uttalat att inträffar det att priseroch räntor stiger, då kommer de att strama åt igen - även om det skulle bliobekvämt för , som har så mycket mer djupgående bekymmer att hantera, tyckte sig kunna spåra ljuspunkter intebara utomlands utan även här hemma. Det är ju roligt att kunna göra det, ochdet tillhör väl också i någon mån själva uppdraget som finansminister. Men deväldiga problem som vi nu snabbt måste ta itu med kvarstår och växer. NilsÅsling har redan frågat om de uppgifter som föreligger om attbudgetunderskottet kan beräknas utvecklas långt förbi de 100 miljarderna. Låtmig späda på med en fråga som gäller formerna för statens upplåning. Frågan var staten skall låna pengar blir ju alltmerpåträngande. Vi kan inte fortsätta att som packa bankerna fulla medstatsobligationer. Den konstlat låga obligationsräntan går ut över spararna.Bankernas resultat blir alltmer känsliga för svängningar i obligationskurserna.Framför allt bildar en sådan upplåning grund för en kreditexpansion som blirsvår att kontrollera. Samma resonemang gäller i allt väsentligt försäkringsväsendet.AP-fonderna har dessutom av kända skäl slutat att växa. Återstår då inom landet företag och hushåll. Jag har svårtatt se hur hushållen i ett läge, där reallönerna faller och sparkvoten redan ärmycket låg, skall kunna öka sitt obligationssparande i den utsträckning somkrävs. Företagen har placerat bortåt 45 miljarder istatsskuldsväxlar, och de skall fortsätta upp till 70 miljarder innan aret ärslut. Men det kan ju inte vara näringslivets uppgift i längden att finansierastatsskulden. Det här är en kortsiktig upplåning och kan liknas vid enlikviditetsbomb. Vad avser finansministern att göra för att förhindra att denstora upplåningen vid en 58 konjunkturuppgång driver upp inflationstakten och räntenivån här i ? 21 () replik: Finansministern säger att det är en splittradopposition som framtonar ur finansutskottets betänkande. Jag är inte säker påatt man kan karakterisera det så. Visst finns det delade meningar i vissafrågor, men i de principiella frågorna, om det grundläggande ekonomiskasystemet i vårt samhälle, finns det en enig opposition, om man exkluderar vpk. Nejet till löntagarfonder skaU finansministern inte negligera.Det är inget s. k. borgerligt flaggskepp. De kollekfiva löntagarfonderna är juett socialdemokratiskt flaggskepp, och det säger vi samfällt nej fill. Det ären viktig iakttagelse, tycker jag, som finansministern skall lägga på minnet. Sedan säger finansministern att i sittbudgetalternativ gör vissa bokföringstransaktioner. Ja, vi tar fram en delengångsbesparingar i förvissningen om att det sedan skall bli möjligt att brytaautomatiken och gå vidare. Jag tycker att det är litet nonchalant att säga attt. ex. vårt förslag att privafisera vissa statliga företag för att lättabudgetbelastningen är en bokföringstransaktion. Det är ett principielltställningstagande som vi har gjort och som är viktigt också när det gäller attminska budgetbelastningen. Sedan gäller det naturligtvis devalveringen, som harkommit upp till diskussion här igen. Det är för fidigt att ge ett slutgilfigtomdöme. Man kan säga att vad som händer i den internationella ekonomin , ökadaktivitet i och , OPEC:s nya problem med oljepriserna etc, egentligenkan komma att visa att devalveringen var ännu mer överdimensionerad. Vad sägerden enskilde löntagaren som får satsa halva månadslönen på devalveringen? Hadeinte hon eller han mycket hellre sett att vi hade genomfört karensdagarna ochdet reducerade indexskyddet för pensionerna? Folket ute på arbetsplatsernamåste ställa sig frågan om inte devalveringen blir ödesdiger förprivatekonomin. Man borde ha haft en bättre balans mellan privat och offentligkonsumfion i åtgärderna. Får jag sedan säga beträffande automatiken att den inte ärnågon ny upptäckt. Jag hoppas att finansministern är medveten om detta. Men vihar diskuterat t. ex. kompensationer för pensionärerna. Finansministern sademycket frankt att det inte är någon tvekan: fr. o. m. 1984 fårATP-pensionärerna full och oinskränkt kompensation. Hur är det med verklighetsuppfattningenpå beträffande problemet med automatiken i den statligabudgeten? Den ekonomiska politiken, m. m. 22ROLF () replik: tyckte inte att vi hadeåstadkommit så värst mycket från den icke-socialistiska oppositionen när vi togupp frågan om automafiken. Men det är ändå så att vi hade - och det har jagredovisat här tidigare - jobbat med frågan vi haderegeringsansvaret. Det finns åtskilliga promemorior som har tagit över. Den ekonomiska politiken, m. m. förmodaratt han har gjort det och jobbar vidare med det här problemet. Han bör då vetaatt vi hade rätt avancerade planer och att det fanns möjligheter att omsätta detankarna i konkreta förslag för riksdag, om den politiska viljanförelegat. Men det underliga är då att den socialdemokratiska delen avfinansutskottet inte ens vill vara med om att begära konkreta förslag utanstannar med att bara säga: Låt oss nu få konsekvenserna av automatiken belysta.Som om det skulle vara någonting spännande! Det har vi gjort . Det är jukänt vilket problem det är när utgiftssidan växer med 10-15 miljarder, för attvara försikfig, snabbare än vad inkomsterna gör. Det här är ett allvarligtproblem som kräver större handlingskraft än i varje fall vad finansutskottetsmajoritet har visat på. Hur skall vi kunna finansiera den offentliga sektornframöver? Även här finns det oerhört allvarliga problem. Jag kan bara nämnaATP-systemet, där vi har fått en belysning från hur manbehöver en uppräkning på avgifterna med . Det kommer att varaen omöjlig börda att bära om det får följa en sådan trend. Någonting måste göras.Beredskapen måste höjas, , för att det inte skall gå snett föross i den ekonomiska polifiken framöver. Sedan måste jag säga, fru talman, att det är litetupprörande att vi inte får våra förslag rätt redovisade och refererade i debatten.Både och försöker göra gällande att det intefinns några rejäla besparingar i folkparfiets motioner. Om man räknar in deengångsbesparingar, typ att lyfta ut bostadslån o. d., som vi har föreslagit,kommer vi fram till besparingar på 30 miljarder. Om vi inte tar med dem utantar reala besparingar som är bestående och kommer att vara mer värdefulla julängre tiden går, har vi ändå pekat pä möjligheter fill 10 miljarder ibesparingar. Det är inga smä saker. Att vi sedan släpper på skattesidan för atthålla uppe efterfrågan i den svenska ekonomin är en annan del i vär politik. Vifår då ett budgetsaldo som ligger åtminstone lägre. Menfinessen i politik är ju att vi skall låta människor få sin köpkraftvia inkomster och sparande i stället för via transfereringar och subventioner.Det är en viktig ändring i den ekonomiska politiken. 23HANS i (vpk) replik: Finansministern försökte nu ge en posifiv bildav den internationella utvecklingen. Det är klart att sådana tecken dyker uppundan för undan, eftersom det har varit en så lång nedgång , så att man fårvara tacksam om det finns några små tecken på en uppgång. I , som man oftahänvisar till, beror det främst på, vilket också sade, att Reagansmyger ifrån sin politik . Det kan ju tänkas att det kan komma någon litenuppgång. Men SCB:s indikatorer på konjunkturläget ger väldigtdåliga besked om utvecklingen i , framför allt i och iVästtyskland, Det påpekas att arbetslösheten i är den störstasedan bildades. Uppgifterna gäller januari månad . Jag troratt det är farligt att bygga alltför stora förhoppningar på en internationellkonjunkturuppgång, och det framförde jag också i mitt första Nr 88 Vi kommer naturligtvis alltid, oavsett vilkenpolitisk linje vi . ° K j den