prot · G60971 · 1982-12-31 00:00:00 — Naturligtvis gjorde handet av omsorg om regeringens anseende bland sitt förbunds medlemmar och därföratt han såg en skillnad i vad regeringen lovade i opposition och vad den nusäger och gör i regeringsställning. Förbundsordföranden var Beklädnads ordförande . Hans brev handlar om det socialdemokratiska löftet om att leva upptill en 30-procentig självförsörjning av tekoprodukter här i landet. Menegentligen handlar brevet om mycket mera och inte bara om svensk teko. Jag troratt han ger uttryck för de förväntningar som har byggts upp undersocialdemokraternas i opposition mot borgerlig regeringspolitik. Man kan därför säga att brevet egentligen handlar omvarven, om tekoindustrin och om och malmfältens framtid. Det handlar ivissa fall om hela samhällens framtid: , , , ,, . Det handlar egentligen om hela krispolitiken, om hur viskall kunna komma till rätta med arbetslösheten och krisen. Flertalet väljare uppfattade detnog som ett uttryckligt löfte, när socialdemokraterna i valet sade att deskulle slå vakt om sysselsättningen och lägga fram förslag om långsiktigaåtgärder och gå hårt fram emot arbetslösheten. Socialdemokraterna kritiseradeju, precis som vi, den borgerliga åtstramningspolitiken med sänkta reallöner,social nedrustning och arbetslöshet. Löntagarna uppfattade det med rätta somett löfte, att efter en ny majoritet genom valet skulle följa en rättvisfördelningspolitik och en aktiv politik för arbete åt alla. talar regeringen om en tredje väg ut ur krisen, om enväg mellan den som förespråkas av dem som enbart vill spara och den som innebäratt vi skall satsa på att arbeta oss ut ur krisen. Regeringens linje är nu atthuvudsakligen satsa på att exportindustrin skall dra oss ut ur krisen.Löntagarna skall acceptera sänkta reallöner, trots ökade vinster i företagen.Kommunerna skall acceptera mindre tillväxt än de tidigare utlovade . Att vi måste spara och arbeta oss ur krisen är vi överensmed regeringen om. Men vi har delvis andra åsikter om var och hur man skallspara. Vi är överens med regeringen om att man bör minska subventionerna tillnäringslivet och banta byråkratin. Men vi vill också spara i fråga omJAS-planet och i militärutgifterna, och vi vill helt avskaffa aktie- ochskattefondssparandet. Vi vill skapa nya jobb inom den gemensamma sektorn genomatt bygga bort brister och ej tillgodosedda behov inom t. ex. barn- ochäldreomsorgen. Vi vill skapa samhällsnyttiga industrijobb, bl. a. genom enlångt gående förädling av våra naturtillgångar. Vi vill bryta det gamlamönstret att exportera råvaror och halvfabrikat. Om nu regeringen tycker att det är så förfärligt attlyssna pä vpk:s förslag och kritiska synpunkter, finns det möjligen andra,kanske mera närstående, inom rörelsen som har invändningar och synpunkter somregeringen lättare kan lyssna på. Exempelvis LO:s näste ordförande och nyeordförande varnar regeringen för att dra ät löntagarnasköpkraft för hårt. Socialdemokratiska kommunpolitiker, och senast ocksåLO-tidningen, varnar för kommunernas ekonomiska svårigheter och det hot motsysselsättningen som dessa utgör. Beklädnads ordförande, som jag åberopade, varnar förnya nedskärningar inom svensk tekoindustri. Metalls ordförande varnarregeringen för att det blir dyrare att lägga ner än att behålla varven. I väntar man på regeringens utlovade programoch på nya jobb. Förre landshövdingen varnar och uppreparatt det brådskar med offensiva och långsiktiga åtgärder. Han erinrar om alla delöften som har ställts ut . Men han tvivlar på omsocialdemokratin har något sådant program som socialdemokraterna sagtskall komma . SSU-ordföranden kritiserar regeringen för attdevalveringen blivit det nav kring vilket hela krispolitiken kretsar. Hanvarnar för de oroande framtidsperspektiven och säger: "Är det rimligt attvi låter skolan genomföra lärarlösa lektioner för att spara pengar iutbildningssystemet - för att sedan låta lärarna kratta löv i parkerna med lönfrån AMS?" Hyresgästerna och hyresgäströrelsen är besvikna påregeringens insatser och vill se åtgärder mot orättvisorna ochspekulationen i boendet. Jag tror att det vore bra om regeringen tog fasta på denkonstruktiva krifik den får och lyssnade på de konkreta och konstruktivaförslag som framförs. En bra utgångspunkt är att man inser att man behöver helaarbetarrörelsens stöd för att lyckas i kampen mot den ekonomiska krisen. Ingen - utom möjligen då de borgerliga företrädarna -begär av regeringen att den skall övervinna krisen från till ett annat.Vad vi begär av regeringen är en genomtänkt strategi, att den redovisarlösningar inte bara på kort utan även på lång sikt och att den inte väjer förde omprövningar som kan bli nödvändiga. De lösningar som presenteratsräcker inte för att lösa de sysselsättningsproblem som finns och för att klaraden arbetslöshet som vi har . Från vpk sätter vi nu fyra grundläggande folkligarättigheter i förgrunden: rättentill ett meningsfullt arbete, rätten till en bra levnadsstandard, bra mat och en godbostad till rimlig hyra, rättentill en god miljö och rättentill arbete, utbildning och kultur. Det här är fyra grundläggande folkliga rättigheter, omvilka det i högtidliga sammanhang brukar sägas att de är fundamentala ochoomstridda. De är fundamentala - ja, men de är infe oomstridda, och de gällerinte för alla människor , långt därifrån. Regeringen har förklarat att kampen mot arbetslösheten ären huvudfråga. Det är vi helt överens om. Och det är bra att AMS får de pengarsom behövs för att ordna utbildning och sysselsättning åt de arbetslösa. Det ärkortsiktiga, nödvändiga åtgärder, men åtgärder som måste följas av långsiktigalösningar. Det kan verka tjatigt att upprepa de siffror som vi allakänner till, men jag skall ändå göra det. står en halv miljon människorutanför den ordinarie arbetsmarknaden. Vi vet att det är kvinnor och ungdomarsom drabbas värst. Vårt land har förlorat tiotusentals industrijobbunder . är dessutom våra traditionella basnäringar ikris, och kommunerna är i rask takt på väg att bli vår nästa krisbransch. har vi kunnat läsa i den senastearbetslöshetsstatistiken att det går 18 sökande på varje ledigt jobb. Detär ett genomsnitt i landet. I är det 37 sökande på varje arbete avdet fåtal som finns. Därför måste det bli ett förstahandsmål att stoppa varjeytterligare ökning av arbetslösheten. Det är därför vi säger: Regeringen bordegarantera fortsatt sysselsättning för gruvarbetare, för varvsarbetarna,och andra avskedshotade. Inga jobb får försvinna utan attnya skapas! Vårt land har helt enkelt inte råd med fler arbetslösa. Sedan fårde borgerliga partierna. ekonomifakta och allt vad det nu heter säga vad de vill.Arbetslösheten måste ned, och det nödvändiga är att stoppa varje ny ökning. Detmåste ändå vara en målsättning som är rimlig i det här läget. Kortsiktiga åtgärder måste kombineras med långsiktiga ochplanmässiga program för att skapa nya arbetstillfällen. Vi har sagt i flera åratt ett mål är att skapa 100 000 nya industrijobb och 100 000 nya arbetstillfälleninom den gemensamma sektorn . Vi är medvetna om att detta är omfattande och långtgåendemålsättningar. Men de är nödvändiga om vi skall klara sysselsättningen ochkunna börja arbeta oss ut ur krisen. Vad finns det annars för alternativ?Ytterligare 100 000 människor arbetslösa. Ytterligare 50 000 ungdomararbetslösa, som gär direkt från skolan ut i arbetslösheten. De borgerliga regeringarna pressade tillbaka löntagarnasreallöner med . Det har de glömt och förträngt . sjunkerreallönerna som företagens vinster ökar ochsamtidigt som de högst avlönade får storaskattelättnader efter den uppgörelse som träffades mellan socialdemokraternaoch mittenpartierna . Ett avgörande villkor för den uppgörelsen var att de lägstavlönade utlovades kompensation i årets avtalsrörelse. Vi var mycket kritiskaemot uppgörelsen. LO var mycket tveksamt. Det är ingen överdrift att säga attden kritik vi dä förde fram nu visar sig vara riktig. Arbetsgivareföreningenhar lagt ett nollbud till LO som regeringen har manat de fackligaorganisationerna att ställa måttliga avtalskrav - och den har blivit bönhörd. Det borde egentligen stå helt klart att de lägstavlönade inte kommer att få den utlovade kompensationen, som var avgörande föruppgörelsen, för de högavlönades stora skattelättnader. Jag vill därför frågaOlof : Anser ni fortfarande att en av de förutsättningar som uppgörelsenbygger på också kommer att uppfyllas? Man kan naturligtvis säga att uppgörelseninte är klar . Men jag vill dä framhålla: Om den här förutsättningen skulleuppfyllas innebär det att skall bjuda fem gånger mer änvad LO har begärt. Min nästa fråga är: Vad tänker ni göra om förutsättningeninte uppfylls? Håller ni ändå fast vid denna för de lågavlönade djupt orättvisaskatteuppgörelse? Det är orimligt att hålla fast vid uppgörelsen. Deninnebär nämligen ingen rättvis fördelningspolitik. Regeringen måste göra någotför att försvara de här gruppernas levnadsstandard, om löftena skall kunnauppfyllas. Vpk har sagt att vi vill att prisstoppet förlängs till attgälla och utökas till att omfatta alla baslivsmedel ochflertalet övriga daglig- och nödvändighetsvaror. Vi tycker att ett sådantprisstopp borde gälla i avvaktan på förslag och beslut om differentierad moms,som ju ingick i uppgörelsen . Vi vill också få till stånd åtgärder som angriper de storaorättvisorna i boendet och förhindrar nya stora hyreshöjningar, vilkethyresgäströrelsen Det är lika nödvändigt att stoppa spekulationeninom bostadssektorn. Vi menar att regeringen måste ompröva skatteuppgörelsenoch söka få till stånd ett nytt skattebeslut som grundar sig påarbetarrörelsens traditionella fördelningspolitik-att man betalarskatt efterbärkraft, inte efter förmåga att slingra sig undan eller förmåga att klagahögst och oftast på höga skatter, ungefär som gör. Vi är medvetna om att detta kostar pengar, men det ärnödvändiga insatser. Många barnfamiljer och lågavlönade lever påmarginalen, på och under existensminimum. Och om regeringen inte vidtar dessaåtgärder blir den tvingad att ingripa pä annat håll, inte minst för att täckakommunernas redan dramatiska utgiftsökningar för social hjälp. De borgerliga regeringarna talade under sina iregeringsställning ofta om rätten till en god miljö, men talet stod inte inågon proportion till vad man uträttade. Ändå saknas inte uppgifter, ochbehoven av olika åtgärder blir alltmer angelägna. Många barn växer upp iundermåliga miljöer. Många människor skadas i arbetslivet. Våra sjöar och vattendrag förorenas och förgiftas. Rovdriften av naturoch naturrikedomar tilltar. Vi blir alltmer beroende av kärnkraften, ochhanteringen av kärnkraftsavfallet utgör också en risk för ökad spridningav kärnvapen. Det är ingen ny diskussion. På samma sätt som vi välkomnar och t. o. m. berörhmerregeringens insatser för en internationell nedrustning, för en nordisk ocheuropeisk kärnvapenfri zon, på samma sätt och med samma utgångspunkterkritiserar vi regeringens svek i frågan om upparbetning av svenskt kärnbränsle.Var rädd om regeringens internationella anseende! Säg därför upp de upprörandeoch hemligstämplade avtal som finns med Cogéma. Det finns i den situation som vi i dagbefinner oss i en tendens att glömma bort alla frågor som inte direkt rör våraekonomiska villkor. En sådan fråga som dock blivit alltmer aktuell är frågan omen arbetstidsförkortning, framför allt av sociala skäl, för att bryta de i daglånga arbetsdagarna, som bl. a. beror på de långa restiderna, för att främjajämställdhetsarbetet och för att motverka den sociala utslagningen urarbetslivet. Detta är de viktigaste skälen till en arbetstidsförkortning. Att en effekt av en arbetstidsförkortning blir ett behovav fler anställda är bara ett ytterligare skäl för en arbetstidsförkortning.Att dela på jobbet mellan kvinnor och män i hemmet är rätt och riktigt. Vilöser dock inte arbetslöshetsproblemet genom att bara dela på de jobb som i . Vi behöver en arbetsfidsförkortning, och vi behöver en politik för attskapa nya jobb - vi behöver bådadera. Den tredje fråga vi tar upp som en huvudfråga ärrättigheten till kultur. Kulturen ger oss kraft och mod att leva. Utbildningenger oss de kunskaper vi behöver. Båda dessa områden borde vara särskilt viktigai kristider - och det är de också, men för många personer och en del partierenbart som sparmål. I ett lägenär utbildningssystemet inte klarar av att ge alla elever de färdigheter som läroplanen föreskriver börjar man spara.Detta sätt att spara kan visa sig bli en dyr räkning att betala . när , som införde lärarlösa lektioner, haromprövat sin tidigare inställning bör det finnas en bastant majoritet - enmajoritet som vi stora partier och det 5-6-procentiga vpk kangarantera - för att avskaffa denna försämring inom skolan. De miljoner som ettsådant beslut skulle kosta är jag övertygad om att kan få fram, omregeringen bara ger klartecken för ett sådant beslut. Detta är de fyra områden som vårt parti sätter iförgrunden och som vi tror kommer att stå i förgrunden för den politiskadebatten . Det är vikfiga områden som berör flertaletmänniskor, som har betydelse för våra dagliga livsvillkor och som dessutom ärviktiga avsnitt i kampen mot arbetslösheten och krisen. Det är samfidigtområden där löntagarna och arbetarväljarna har stora förväntningar på den nyaregeringen och den nya riksdagsmajoriteten. Det är också områden där den samlade borgerligheten i dagbjuder arbetarrörelsen hårt motstånd, där de drar åt ett helt annat håll.Arbetarpartierna måste därför hjälpas åt att dra utvecklingen i en annan ochbättre riktning i löntagarnas och folkflertalets intresse. En förutsättning för att åstadkomma detta är attarbetarrörelsens traditionella jämlikhetskrav får prägla det politiskaalternativ som vi menar skall finnas till den gamla borgerliga politiken. Det innebär att maktförhållandena i produktion ochsamhällsliv i grunden måste ändras. För detta krävs en offensiv och konsekventkamp inom arbetarrörelsens samtliga organisationer. Arbetarklassens och socialismens ideologiska arv-solidaritet, gemenskap och kollektivt delade villkor - utgör grunden för dennanödvändiga politiska mobilisering. Det påstås vara på modet på attingå vad om den kommande ekonomiska katastrofen. Pessimismen breder ut sig.Ekonomerna diskuterar om man är på väg mot den stora depressionen eller motden stora stagnationen. Detta är uttryck för en fortsatt och fördjupad ekonomiskkris. Produktion, investeringar och handelsutbyte stagnerar. Frihandeln och detinternationella betalningssystemet utsätts för allt större påfrestningar. I industriländerna växer arbetslösheten. Är 1978 vararbetslösheten i 19 miljoner människor. Den steg 1980 till 22miljoner, nådde 1982 30 miljoner och beräknas bli omkring 34 miljonermänniskor. Allt fler länder får svårigheter att finansiera sinaoffentliga utgifter och socialförsäkringssystem. Pä de flesta håll försöker manmöta problemen med nedskärningar och åtstramningar som ytterligare ökararbetslösheten. Ekonomiernas spontana tillväxt tycks ha upphört, och i ettsådant läge frodas pessimismen och de dystra förutsägelserna. Läget för är ännu mycketvärre. Mänga av dem hotas av ekonomisk kollaps. kunde de klarade ökande oljepriserna och sina inhemska utvecklingsprogram genom en starktökad upplåning. De oljeproducerande länderna gjorde stora kortfristigaplaceringar av sina överskott, som de privata bankerna i och Europaomvandlade till långfristiga lån till utvecklingsländerna. Dessa kunde genom enfortsatt hög import bidra till att hålla efterfrågan uppe i industriländerna. Man räknar t. ex. med att var sjätte amerikanskindustriarbetare är sysselsatt för export till den tredje världen. Men när marknaden i industriländerna sviktade och närräntan gick i höjden blev läget allt svårare. Skuldsättningen har blivit enoerhörd börda för de fattiga länderna. Inemot hälften av deras exportinkomstergår åt för att betala räntorna på utlandslånen. För en del länder är räntan ochamorteringarna långt större än hela deras export, därav de återkommandekriserna när land efter land befinner sig på randen till bankrutt. Dekrisprogram de tvingas genomföra riskerar att leda till svält och svära inreoroligheter. Även industriländerna drabbas genom att en för dem viktig marknadkraftigt reduceras med negativa verkningar för sysselsättningen. Det kan inte råda något som helst tvivel om att vi just nuupplever den svåraste krisen för världsekonomin . En ekonomisk kris skildras vanligen i statistik och storatal. Den får, i varje fall , sitt genomslag i enskilda människorstillvaro. kan man åter i reportagen från det rika läsa om soppköken ochmatkupongerna och om människor som saknar mat för dagen. De upplever att deberövats möjligheten att klara sitt uppehälle genom eget arbete. Samhället skärsamtidigt ner stödet till de fattiga och arbetslösa. Tillsammans med dearbetslösa står de mentalsjuka, som körts ut från de slutna institutionerna,men som inte tagits om hand av någon öppenvård, som det var tänkt skulleersätta den slutna vården. För dem innebär krisen att de efter att ha levtskyddade, utan eget ansvar för försörjning eller vardagslivets praktiskasysslor, plötsligt körs ut på gatan med uppmaningen att klara sig på egen hand. Både i och i en del europeiska länder börjar manåterfinna en välkänd företeelse: de arbetslösa börjar anklagasig själva, det är deras eget fel, de upplever sig som lata och odugliga, dehar med andra ord förlorat självförtroendet och känslan för egenvärde. I utvecklingsländerna växer nöden. Det är fler människorsom svälter och lider av sjukdomar än någonsin . Och när de ekonomiskautsikterna fördystras och levnadsvillkoren försämras, bleknar den framtidstrosom ännu var starkt levande i de fattiga länderna. WillyBrandt påminner i en rapport, som publiceras , om att varannansekund kommer i de fattiga länderna ett barn att dö av hunger eller avsjukdom. Men ingen statistik kan uttrycka hur det är att se ett barn dö. I vårt eget land har den ekonomiska krisen inte lett tillså dramatiska konsekvenser i det dagliga livet. Delvis hänger det samman medatt vi lånat för att slippa ta konsekvenserna fullt ut. Krisen syns i förstahand i de stora underskotten och i våra utlandsskulder. Därtill kommer attvi här i landet byggt upp ett skydd för enskilda människor. Det bär rätt långt.Det är inte bara en fråga om teknisk-ekonomisk nivå i ett samhälle. Det ärockså fråga om social organisation. Där har vi nått långt i . Mensjälvfallet finns krisens yttringar också här. De sjunkande realinkomsterna göratt det blir allt svårare att få pengarna att räcka - till maten, till hyran,till barnens utrustning. Många fler har blivit arbetslösa och än fler känneroro för att bli utan arbete. Ju längre krisen varar, desto större blirpåfrestningarna för det sociala skyddet. Det finns en gräns för hur långt mankan nå med rent arbetsmarknadspolitiska medel. Kommunerna börjar få svårt attklara de starkt ökande kostnaderna för socialhjälp - för att ta två exempel. Vi ser också stora effekter på vår ekonomi avvärldsekonomins kris, som är svåra att påverka med åtgärder inom landet men somvi likväl tvingas ta konsekvenserna av. I malmfälten har man en organisation uppbyggd för attproducera malm per är. F. n. kan man sälja ,eftersom stålverken på kontinenten skurit ner sin produktion och nya,konkurrenskraftiga gruvor förts in i bilden. Inom varvsnäringen är problemen likartade. Efterfrågan pånya fartyg är mycket mindre än produktionskapaciteten. Den samladenybyggnadskapaciteten hos varven världen över är dubbelt så stor som behoven.Sådana faktorer råder vi inte över. Dem kan vi föga påverka genom vår politikinom landet. Vi kan bara se till att vår anpassning till dessa förändradeförhållanden sker på ett sätt som ger upphov till minsta möjliga påfrestningarför de människor som är berörda. Den ekonomiska krisen har sammansatta och komplexaorsaker. Det finns en rad förklaringar: rubbningarna i det internationellavalutasystemet i samband med , problemen på råvarumarknaderna, deupprepade oljekriserna. Eftersom orsakerna till krisen är sammansatta, finnsdet heller inga enkla lösningar. Vi kan tveklöst säga att man icke löser dessa problemgenom att införa proletariatets diktatur. De kommunisfiska länderna präglas avcentralstyrning och byråkrati, av ofrihet för enskilda människor och ekonomiskineffektivitet. Flera av de centralstyrda ekonomierna tillhör nu världens mestskuldsatta länder och vacklar på konkursens brant. växte sig den internationella högern alltstarkare. Det fanns en konservativ eller nyliberal dröm om frihet somtilltalade en del. Den fria marknaden skulle råda. Statens inblandning iekonomin skulle skäras ner till ett minimum. Skatterna skulle sänkas ochstatens utgifter för allt annat än försvar skäras ner. Ekonomer stod till buds med enkla lösningar:monetaristerna påstod att inflationen kunde undanröjas genom en kontroll avpenningmängden helt enkelt, utbudsekonomerna lockade med skattesänkningarsundergörande verkningar- vi hade en del eftersägare här i landet också. Såerbjöd högern ökad frihet för enskilda människor och en kraftig ekonomisktillväxt i skön förening. har högerns ekonomiska teorierkraschlandat varhelst de prövats i praktisk verklighet, i demokratier som USAoch , i diktaturer som med dess avancerade marknadsekonomiskaexperiment. Det blev inte den ökade frihetens samhälle som högern kundeerbjuda. Det blev ett hårt och hänsynslöst samhälle med väldig arbetslöshet,växande sociala klyftor och en stagnerad ekonomi. Det är inte lätt att för ungdomar i storstäder med upptill arbetslöshet och med växande kriminalitet, drogmissbruk ochprostitution trovärdigt förklara att de i själva verket upplever och åtnjuterstörre frihet. Det vackra talet om privatisering betraktas av väldigtmånga som ett sätt att bevara och förstärka privilegierna. Frihet för dem somkan betala för utbildning, vård, trygghet. De som inte kan betala får skyllasig själva. Arbetslöshet betecknas som ett effektivt medel att kväsafackföreningarna. Dessa i sin tur upplever det som en metod att förhindra attde välbeställdas privilegier hotas av att de icke-privilegierade organiserarsig och hävdar sina intressen. Det är mot denna bakgrund som högerpolitiken upplevs somframför allt de starkas och privilegierades uppror mot de svaga och utsatta, enpolitik som icke alls bygger på solidaritet, gemensamt ansvarstagande ochgemensamma ansträngningar. Högerns misslyckande i prakfisk gärning är ettpolitiskt faktum. Det kan avläsas bl. a. i minskad trosvisshet bland dekonservativa själva om de enkla lösningarnas förträfflighet. Men det finnsnaturligtvis starka grupper som har ett intresse av att fortsätta denhittillsvarande politiken, eftersom de helt enkelt tjänar på den, krasstuttryckt. Det finns därför ännu ett betydande motstånd att övervinna. Likväl är jag övertygad om att det världen över finns ettökat utrymme för en realistisk, måttfull och pragmatisk politik, byggd påvärderingar som vunnit stark anklang hos människorna. Socialdemokratin står naturligtvis för helt andravärderingar än högern. Vi eftersträvar en annan samhällsutveckling och vi haren annan människosyn. Detta präglar också politiken när vi griper oss an deekonomiska problemen. Jag villframför allt peka på två utgångspunkter för vår politik. Den första gäller sysselsättningen. Socialdemokratins idéom det goda samhället grundas i övertygelsen om arbetets värde. För oss är detfundamentalt att vi först med ett folk i arbete kan förändra samhället ochdärmed människornas allmänna levnadsvillkor. Allas insatser behövs. För oss är det lika grundläggande att den enskilde kanförverkliga sina drömmar och vinna frihet och oberoende först när han eller honhar tillgång till ett meningsfullt och fritt valt arbete. Att tvingas till arbetslöshet, att inte behövas, kan varaförödande för en människas värdighet. Under valrörelsen fick jag på nyttotaliga bevis för detta. Fastän den som blivit arbetslös rent förnuftsmässigtvet att han eller hon inte själv är skuld till att man ställs utan arbete, såkommer förr eller