prot · G60971 · 1982-12-31 00:00:00 — Försöker vi lösa våra ekonomiska problem utan att inse attde är en del av en världskris, kommer vi att misslyckas. Vi har redan sett provpå det. När socialdemokraterna senast satt i regeringsställning drev man uppkostnaderna i det svenska näringslivet på ett sätt som blev katastrofalt. Hela branscher var på väg att konkurreras bort frånvärldsmarknaden. Den trepartiregering som trädde devalveradeoch sänkte arbetsgivaravgifter för att minska produktionskostnaderna. Vi sattein kraftiga subventioner för att rädda hundratusentals jobb som var i fara. Efteråt insåg vi att detta var en dyr tribut till denfulla sysselsättningen. Vi fick en kostnadskris också i den offentligaverksamheten. När mittenregeringen försökte ta itu med de för storaoffentliga utgifterna satte arbetarrörelsen in alla sina resurser på ett krigmot besparingspolitiken. Dess budskap under hela den långa valrörelsen ochdessförinnan var enkelt: det är dumt, det är fel, det är oansvarigt och rent avillasinnat att kräva ekonomiska uppoffringar av människorna. Socialdemokratisk politik skulle till skillnad frånborgerlig leda till minst oförändrade reallöner, inga besparingar i deoffentliga utgifterna som åtminstone på något märkbart sätt skulle drabba denenskilde, och det skulle leda till flera jobb. vet svenska folket vad desocialdemokratiska löftena var värda. De reallöner som skulle skyddas kommeratt minska med 4 ä . Den inflation man skulle sätta stopp för kommer attfördubblas. De pensioner som skulle värdesäkras kommer att minska i köpkraftmera . De levnadskostnader för barnfamiljerna som skulle sänkaskommer att öka med 4 000 ä . Det budgetunderskott som skullebantas kommer att bli fetare . Ingenting tyder på att arbetslöshetenkommer att minska. Just nu ökar den kraftigt. Problemet med svensk ekonomi är att vi enkelt uttrycktlever över våra tillgångar. Vi konsumerar mer än vi själva producerar. Därförhar vi underskott i våra affärer med omvärlden. Skall vi komma åt detta underskott, som är det viktigastemåttet på svagheten i vår ekonomi, måste vi få både svenska och utländskakonsumenter att i större utsträckning efterfråga svenska produkter. En devalvering kan medverka till att detta sker. Prisernapå svenska varor i utländsk valuta kan sänkas och priset på utländska varor iSverige höjas. devalvering återtog vi av våra förlorademarknadsandelar. Devalveringen understöddes av en stram finanspolitik och enmomssänkning, som bidrog till att hålla priserna nere. Den devalvering som den socialdemokratiska regeringengenomfört är dubbelt så stor, men förmodligen bara hälften så effektiv, om dennu över huvud taget kommer att lyckas. Den främsta anledningen till tvivel är bristen påeffektiva åtgärder för att hålla priserna i schack. Här förlitar man sigtydligen nästan helt på en låg löneglidning. Den skall åstadkommas genom denaviserade utdelningsskatten. Men det finns varken teoretiska eller praktiskabelägg för att detta skulle vara möjligt. Det är f. ö. knappast heller önskvärt att motverka sådanalöneskillnader som motiveras av efterfrågan pä kunnig arbetskraft. Hur skallindustrin kunna bli konkurrenskraftig om den inte får konkurrera om den viktigaarbetskraften? En annan socialdemokratisk patentmedicin, som ordinerasockså , är omfattande prisregleringar. En statlig utredning har visatatt det instrumentet inte fungerar. Det enda säkra är att det skapar enomfattande, trög och snårig byråkrati. I övrigt satsar regeringen ganska hämningslöst pä att höjaskatterna. a. har ju momsen höjts. Inte heller det är ett sätt att hållapriserna nere. Det är inte ens ett sätt att nämnvärt öka statsinkomsternalängre. man vissa skatter minskar - det vet vi nu - basen för andra. Manstör marknaden med sina skattehöjningar, men de totala skatteinkomsterna kommerinte att öka särskilt mycket. Skall regeringens strategi lyckas måste resurser förasöver från konsumtion till investeringar, från offentlig verksamhet till denkonkurrensutsatta industrin. Inom industrin måste expansionen i första hand skeinom branscher som kan räkna med ökad efterfrågan. Detta är i och för sig en riktigmålsättning. Men det kräver också att man för en politik som gör det sannoliktatt denna målsättning kan nås. a. skulle en sådan politik kräva en friareoch rörligare marknad. Men regeringens politik verkar åt det rakt motsattahållet. Det är svårt att locka till investeringar med hot om indragna vinster.Utan vinster blir det inga investeringar, och utan investeringar blir det inganya jobb. Det andra kardinalproblemet för svensk ekonomi är att de offentligautgifterna är för stora i förhållande till inkomsterna. Trots att , alltsåhälften, av vad svenska folket arbetar in betalas i skatter och avgifter räckerdet inte för de utgifter som stat och kommun f. n. har. De offentligautgifterna är uppe i av vår bruttonationalprodukt. Det är därför som föreslår att de offentligautgifterna skall minskas med . Dessutomföreslår vi att regeringen skall lägga fram förslag om hur de automatiskautgiftsstegringarna skall kunna begränsas. I regeringsställning visade vi att detta var möjligt -utan de sociala skadeverkningar som socialdemokraterna brukar utmåla ochfortsätter att orera om. Vi lyckades dämpa utgiftsstegringen till frånungefär , framför allt genom kraftiga besparingar. Men socialdemokraterna har alltså rivit upp en del avbesparingarna och ökar i stället statsutgifterna med . Från 1981till 1982 minskade utgiftsökningen från 22 miljarder till omkring 14 miljarder.Nu ökar utgifterna i den budget som skall ta ställning till mednärmare . Vill man ha en sammanhängande ekonomisk strategi för attklara balansproblem och sysselsättning räcker det givetvis inte att bara tahänsyn till de långsiktigt nödvändiga förändringarna i ekonomins struktur. Manmåste sätta in de förändringarna så att de också passar i ett kortare - och ettstabiliseringspolitiskt - sammanhang. Det kräver att den totala efterfrågan inte blir för liten.Med en viss prognos för utlandets efterfrågan betyder det att den inhemskaefterfrågan måste anpassas så att den sammantagna effekten av åtstramning ochstimulans blir rätt avvägd. Pä den punkten gör ungefär sammabedömning som regeringen. Vi tror att vår ekonomi tål en åtstramning av deninhemska efterfrågan på . Om åtstramningen blir för liten får vi inte den nödvändigaöverflyttningen av resurser till den konkurrensutsatta sektorn. Blir denförstor riskerar vi att motverka målet att nå tillväxt i ekonomin och att hållasysselsättningen uppe. En strävan måste ju vara, menar vi, att utnyttja dentotala kapaciteten av arbete och kapital så effektivt som möjligt. Att vi kantvingas att acceptera en viss arbetslöshet är en sak. Men att medvetet användaarbetslösheten som ett sätt att skapa ekonomisk balans är varkensamhällsekonomiskt eller socialt acceptabelt. Ändå tycks det vara just den medicinen som moderaternarekommenderar. Deras besparingar är stora, och det har de fått beröm för påsina håll. Men det är en medicin med risk för farliga biverkningar.Den viktigaste är att fler människor blir utan arbete. Det blir inte bättre av att 3 av de 18besparingsmiljarderna i motion drabbar arbetsmarknadspolitiken.Det bUr alltså fler arbetslösa och mindre pengar att hjälpa dem med. Dessutom skulle tillväxten i ekonomin förmodligen blilägre. Det är bra att vara tuff i politiken ibland - men inte på de arbetslösasbekostnad. Vi håller fast vid vår bedömning, som jag redan sagt, frånvalrörelsen. Vi minskar de offentliga utgifterna med 10 miljarder. Vi hållerockså fast vid vad vi sade om momsen. Den borde inte ha höjts. föreslår viatt den sänks. Detsamma gäller den höjda arbetsgivaravgiften. Folkparfietsekonomiska strategi kan sammanfattas i tre punkter. För det första vill vi försöka komma åt underskottet ivåra affärer med utlandet genom att satsa på den konkurrensutsatta industrin.Det är detta vi menar när vi säger att vi måste arbeta oss ur krisen. För det andra anser vi att den nödvändiga åtstramning sombehövs måste gälla både privat och offentlig konsumtion. Vi måste också sparaoss ur krisen. Det säger ju även regeringen. Men det är inte bara hushållen, deenskilda människorna, som skall ställa upp och spara - det måste också statenoch kommunerna vara beredda att göra. För det tredje måste vi se till att mer av de pengarhushållen får till sitt förfogande kommer ur eget arbete och mindre genombidrag och subventioner, dvs. det vi kallar för sociala transfereringar. Detär av de enskilda människorna, löntagarna och andra, som vi begär att de skallarbeta och spara ur krisen. Känner de att det inte lönar sig, ja, då ärrisken uppenbar att de inte ställer upp alls. I och för sig är det glädjande att regeringen numera inseratt den svenska ekonomin kräver en anpassning till den internationella. Ivalrörelsen skulle det ju inte vara någon svångrem alls utan bara det berömdasvängrummet. Med detta svängrumstalande, som rätt mycket kom att liknatungomålstalande, försatte man sig helt enkelt i en omöjlig situation. Ipraktiken innebar det ett nej fill all återhållsamhet med offentliga utgifter.När man nu ändå inser att det behövs ganska mycket svångrem också - den som varbannlyst fram fill - måste den svångrem som skallanvändas av regeringen helt och hållet dras åt kring löntagarnas arbetsinkomster. Det är något av en paradox, eller vad man vill kalla det,att det parti som anser sig vara löntagarnas bundsförvant framför alla andraför en politik som skoningslöst drabbar just lönerna. Reallönerna skall nusänkas enligt regeringens bedömningar - enligt andras kan det handla om4 ä . Det går att säga att den socialt hänsynslösasvångremspolitiken är ett hot mot den svages frihet. Men det går dess värreockså att säga att den polifik som regeringen bedriver blir ett hot mot allasfrihet. Tyvärr tycks den vara ganska omedveten om det. För dem som planerar fördet socialistiska 6 protokoU 1982/83:70-72 samhället är det oviktigt - så verkar det - om människorfår sin försörjning från eget arbete eller genom subventioner och bidrag. Rentförsörjnings-mässigt kanske det inte heller spelar någon roll. För de flesta människor är detta ändå betydelsefullt. Detär ju det som de pågående löneförhandlingarna går ut på. Varje grupp vill ha såhöga inkomster som möjligt. Man vill ha något att disponera över själv. Manvill inte att mer och mer skall gå till skatt, även om man vet att en hel delav detta kommer tillbaka. Man vill att det skall löna sig att arbeta. Jag tror säkert att löntagarnas organisationer ställer uppför regeringen den här gången. De inser att deras jobb hänger påatt företagen är framgångsrika i sin konkurrens med andra länders företag. Men det är, herr talman, en illusion att tro att det medregeringens nuvarande politik skulle räcka att de ställer upp den här gången.Skall det lyckas måste svensk industri få kraftig draghjälp från en uppåtgåendeinternafionell konjunktur. Jag hoppas, precis som regeringen, att den uppgångenkommer. Men varken jag eller någon annan tror på fullt allvar att den blir såkraftig att den inom loppet av nästan mindre än ett är kan lösa de svenskatillväxtproblemen. med att nästa avtalsrörelse börjar, börjar ocksåarbetet med regeringens nästa budget. Om man också då skall hålla kvar vid sinaheliga löften om att inte röra vare sig transfereringarna ellersocialförsäkringarna, är kravet på en fortsatt kraftig - kraftigare än -reallönesänkning helt enkelt ofrånkomlig. Om inte, måste vi kunna uppvisa enekonomisk tillväxt som slår också 1960-talets rekord. Det vore en sensation. Det är klokt, tror jag, att inte räkna med att densensationen inträffar. Därför vore det renhårigt av regeringen att säga tilllöntagarna att årets reallönesänkningar bara är en början. Så underbaradevalveringseffekter som dem regeringen räknar med finns nog bara i fantasin. Fanns de också i verkligheten skulle säkert andra länderha använt samma metod. Varför skulle regerande partier, oberoende av politiskfärg, ta på sig det tunga politiska omaket att spara i statens budgetar, om detinte var nödvändigt? Men, herrtalman, det är nödvändigt. Vi måste minska budgetunderskottet. Det drar med sigräntekostnader som slår ut andra viktiga, också sociala, ändamål från budgeten.Det driver på inflationen. Det leder till ett skattetryck som blir ett hot motmarknadens möjligheter att fungera. Det minskar statsmakternas manöverutrymme iden ekonomiska politiken över huvud taget. Det är också ett uttryck för attriksdagen beslutar om större utgifter än medborgarna är beredda att betala för. Detta är också ett långsiktigt problem, som inte bara haratt göra med hur stort underskottet i statens budget blir nästa budgetår.Sparandet måste bli ett offensivt inslag i ansträngningarna att rädda vårtvälstånd. I seklets början lade liberaler och frisinnade grundentill de socialförsäkringar som ger oss trygghet. har vitillsammans med andra byggt upp ett väl fungerande välfärdssamhälle. Socialliberal politik har alltidvarit att fördela resurserna rättvist. Den offentliga sektorn skall skydda desvaga och vara en garant för mångfald inom kultur och opinionsbildning. Denskall ge oss daghem, skolor, åldringsvård och hälsovård. På den vägen har vikommit ganska långt. Men vi har också upptäckt att den offentliga sektorn är påväg att bli för dyr, och vi vet inte längre om medborgarna kan eller villbetala den. En tredjedel av alla får sin huvudsakligaförsörjning genom t. ex. barnbidrag, studiemedel, sjukpenning eller pensioner.Antalet anställda i stat och kommun är många och ökar kraftigt. De som för sinförsörjning är beroende av statens och kommunernas skatteinkomster är snartuppe i halva befolkningen. Var och en måste inse vad detta kräver avbeskattning och upplåning, och också inse att denna kraftiga beskattning ochdenna kraftigt ökande upplåning inte går att förena med en sund samhällsekonomi. Detta ställer oss inför en stor och mycket svår utmaning.Vi måste se till att tryggheten befästs, att pensionssystemen håller, att allatillförsäkras en bra levnadsstandard. Jag tror också, herr talman, att vi kan klara denuppgiften, om vi är beredda att rätta anspråken efter de resurser som vi har och på rimliga grunder kan tro att vi kommer att ha . Men vi kommerinte att klara det om vi tror att det går att omfördela det som inte finnseller om vi tror att vi för evigt kan fortsätta att konsumera mer än vi självaproducerar. Att påstå motsatsen är inte att vara radikal, och inteheller är det ett sätt att slå vakt om den sociala omsorgen och en rättvisfördelningspolitik. I själva verket handlar det om att sticka huvudet i sandenoch att utsätta våra barn för risken av mycket stora välfärdsförluster. Jag menar därför, herr talman, att regeringen sviker sittansvar för ekonomi när den inte tar itu med budgetunderskottet och deväxande offentliga utgifterna. Framför allt sviker den det sociala ansvar denskjuter framför sig som en ursäkt för att ingenting görs. I våra partimotioner har vi i folkpartietlagt fast den politik vi vill föra i opposition. Det är ett socialliberaltsamhälle vi vill bygga. De människor vi vänder oss till är de som vill sättafriheten och respekten för den enskilde lika högt som tryggheten och rättvisan. Den ekonomiska politiken skall bygga på den socialtinriktade marknadsekonomin. Den är en del av den frihet vi talar om. Det finnsinget annat ekonomiskt system som kan förena kravet på ekonomisk effektivitetmed demokrati och inflytande för alla. Det finns inte heller något annatekonomiskt system, som lika framgångsrikt skapat resurser för en välfärd somger trygghet och frihet åt alla. Hotet mot en fungerande marknadsekonomi kommer från deobalanser i ekonomin som jag redan talat om. Det kommer också från tendenseratt minska konkurrensen och mångfalden i ekonomi och samhälle, från en ekonomiskpolitik som avråder i stället för att stimulera människor att driva och startaegna företag. Det ärsamma tendenser som ligger bakom förslaget fill kollektiva Det är ett logiskt förslag för dem sominte tror på en fri marknadsekonomi, på fri företagsamhet och fri ekonomi överhuvud taget. De som säger att kollektiva löntagarfonder går att förenamed en bibehållen marknadsekonomi vet antingen inte vad de talar om, vilket ärosannolikt, eller också försöker de föra människorna bakom ljuset, vilket ärdet sannolika. Ett socialliberalt partis uppgift är att slå vakt om desvaga i samhället. används det begreppet så generöst att nästan ingengrupp faller utanför. Men inte minst , när den bistra ekonomiska verklighetentvingar oss att spara, är det viktigt att ringa in områden och grupper som detär särskilt väsentligt att skydda och som inte alls får drabbas avbesparingsåtgärder. Vi måste kunna ge utvecklingsstörda och andra handikappaderätt till arbete. Det är omänskligt och oförsvarbart i ett civiliserat samhälleatt ungdomar skall behöva förtidspensioneras redan innan de lämnar skolan. Att spara på skolans område är en annan svår och grannlagauppgift. Om besparingsinsatser på skolans område skulle komma att gå ut överkvaliteten på undervisningen, ja, då blir sparsamheten ett slöseri med denviktigaste resursen av alla - kunskapen. I vår motion om skolan har vi föreslagit att'de s. k.lärarlösa lektionerna avskaffas. Vi smiter på intet vis från ansvaret för attde infördes. Men vi inser nu att det var ett misstag. Vi föreslår också attbarnen kan börja skolan när de är och att fler ungdomar får plats påhögskolor och universitet. Vi har ingenting emot vuxenutbildning- det är inte det somvårt förslag ger uttryck för. Men fler gymnasister måste kunna gå direkt tillden högre utbildningen. Många vill inget hellre. tvingas emellertidmånga, också de som har toppbetyg, först ut på en redan överfull arbetsmarknadför att skaffa s. k. arbetslivspoäng av större eller mindre - oftasttvivelaktigt - värde för den kommande utbildningen. Det är inget rimligtsystem. Vi har, herr talman, inte heller rätt att spara påbiståndet. Det skall vara till hjälp ät de fatfiga för att de skall kunnautveckla sina resurser. Vi skall föra kampen mot fattigdomen ute i världen ihumanitetens, medkänslans och solidaritetens namn. Men vi kan också föra den idet ekonomiska förnuftets namn, om den argumentationen föredras. Att utveckla världens fattigländer är ett sätt att fä fartpå världsekonomin, att få marknader att växa och att skapa efterfrågan även påsådana produkter som kan ge våra arbetslösa sysselsättning. drev på för att enprocentsmålet skulleförverkligas. Vi uppnådde det målet och skyddade det mot besparingsförslag närvi satt i regeringen. är vi tyvärr ensamma om att försvara det. Med samma envishet kommer vi att bekämpa dem som säger attvi inte har råd med jämställdhet när det kärvar i ekonomin. Men sanningen ärju, herr talman, att vi slösar bort mänskliga resurser om vi inte ger kvinnoroch män samma möjligheter att utvecklas i yrkesliv och hemarbete. Ocksåjämställdheten måste vara ett mål i den ekonomiska politiken. Ett friare samhälle måste också bliett samhälle fritt från narkotika. Inget narkotikabruk kan accepteras. Haschoch kultur borde vara oförenliga begrepp. De som tjänar pengar på att ungdomargår under i narkotikaträsket måste behandlas utan någon som helst misskund. Men det går inte, som sagt i enartikel, att hugga ned narkotikaträdet uppifrån. en knarkkung dit, dykermycket snart en ny upp i hans ställe. Vi måste komma åt rottrådarna, se tillatt efterfrågan på knark upphör. I knarkoffrens eget intresse måste det blistraffbart och socialt oacceptabelt att använda narkotika. Det här låter hårt. Och det känns litet ovant att säga detom man mera tror på vård än på straff. Men när det gäller narkotikan måste vibåde avskräcka och vårda. Att skyddade utsatta, herr talman, det är att arbeta för frihet. 6LARS (vpk): Om inte regeringen och vpk hade kommitöverens , hade vi haft karensdagar, lägre pensioner och lägreersättning till de arbetslösa. Det hade inte heller blivit någon höjning avbarnbidragen och matsubventionerna. Massmedia, med sina ofta konstlade behov av spänning ochdramatik, utsåg efter denna uppgörelse vinnare och förlorare. Men så enkelt vardet inte. Vpk vann inte momsstriden, och socialdemokraterna förlorade inte. Viträffade en uppgörelse, som innebar att de borgerliga parfierna förlorade.Vinnare blev barnfamiljer, lågavlönade, arbetslösa, gamla och sjuka. . Jagtycker att de borgerliga partierna slapp undan litet för lättvindigt. Inte baramoderaterna utan alla tre borgerliga partierna satsade allt på att behålla desociala försämringarna. De ville ha kvar karensdagarna. De ville ha lägreersättning till de arbetslösa och lägre pensioner. Det vill de fortfarande. Dethar vi hört här av och . De borgerligapartierna fortsätter således sin mycket löntagarfientliga politik med socialnedrustning och arbetslöshet såsom följd. Vi hävdar att denna uppgörelse var bra för mångamänniskor- för de flesta människor skulle jag vilja säga. De vallöften som vioch socialdemokraterna ställde ut i valrörelsen räddades. Basmaten undantogs ipraktiken från momshöjningen. Ost- och fiskpriserna hålls nu nere, och mjölkprisethar sänkts. En utredning skall utreda och lägga fram förslag om lägre moms påmaten. Om massmedia nu dramatiserade förhandlingarna ochuppgörelsen, har regeringen i stället sökt avdramatisera den, bl. a. genom attpåpeka att beroendet av vpk inte är någon nyhet. Det är både rätt och fel attse frågan så. Avdramatisera gärna förhandlingarna. Men glöm inte bort attflertalet socialdemokratiska regeringar och mångareformer har varit beroende av vpk:s stöd. Det nya är väl egentligen baraatt socialdemokraterna nu i efterhand medger detta. Regeringen har ingen egen majoritet i . Så hardet varit förut -det är alltså ingen nyhet - men ändå är det en viss skillnadmot tidigare. är det som anför den borgerliga oppositionen -som mittenpartierna har lagt sig närmare för att försökata tillbaka de väljare som de förlorat. Från det hållet kan regeringen alltsåinte räkna med något stöd - snarare ett mycket hårt motstånd. Vår utgångspunkt är att det efter valet finns en klararbetarmajoritet i , och vårt parti har förklarat att vi såsom en delav den nya riksdagsmajoriteten är beredda att medverka till och ta ansvar förpolitiska lösningar i löntagarnas intressen. Det är det ena och det står vid. Det andra är att vi inte gör någon hemlighet av att vi ärkritiska mot delar av den socialdemokratiska regeringspolitiken. Vi vill se merav politisk förnyelse, av radikala och långsiktiga lösningar. Även det står vid. Vi har också sagt att ett 5-6-procentsparti inte kan ellerskall ställa ulfimatum till ett 45-procentsparti. Vi har heller aldrig ställtnågot ulfimatum. Vi säger detta för att vi anser att inget parti - stort ellerlitet - bör använda metoden att ställa ultimatum. Vi anser att det är en dåligmetod. Alla parfier har rätt - och skyldighet gentemot sina väljare - att drivasina politiska frågor och förslag. Alla partier har rätt att begära att blirespekterade, och inget parti har rätt att köra över ett annat för att få sinvilja igenom. Också det står vi fast vid. löstes momsstriden på ett bra sätt. Men kvar står ändåatt regeringen är en minoritetsregering. Den har ingen egen majoritet, utanbehöver stöd för att få igenom sina förslag. Framtiden får väl utvisa vilkamajoriteter som kommer att uppstå i utskottsarbetet och som kommer att uppträdavid omröstningarna här i kammaren. För vår del anser vi att det naturliga borde vara attarbetarmajoriteten används och får bestämma den politiska inriktningen utifrånarbetarrörelsens värderingar. Vi är villiga att medverka till det. Vi villanvända den nya majoriteten för en radikal arbetarpolitik. Men vi säger också att det måste finnas ett samband mellanden politik som man lovar i opposition och den politik som man för iregeringsställning. Det är precis samma uppfattning som en förbundsordförandeframförde i ett brev till en av regeringens ledamöter.