prot · G60917 · 1982-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1982/83:17 Förhandlingarnaleddes till en början av tredje vice talmannen. 8 § Allmänpolitiskdebatt (forts.) AnL 49 (): Eftersom industriministern tyvärr inte hade möjlighet att återkomma tiUkammaren efter middagsuppehållet får väl den egenfiiga diskussionen medanledning av hans programförklaring anstå . Det fannsutan tvivel en del positivt i det han sade, men också mycket som ger miganledning att ytterligare poängtera kritiken av den näringspolitik regeringenhar aviserat. Pånäringspolitikens område finns det flera olika frågor som oroar ossliberaler eller, rättare sagt, där vi är oroHga för vilket svar facit såsmåningom kommer att ge. Jag tänker först och främst på mer övergripande frågorav typen: Hur skall det gå att bevara och förstärka den socialt inriktademarknadsekonomin inför de olika hot som utan tvivel finns ? Kollektivalöntagarfonder, omfattande regleringar av olika slag, krav på politiskaingripanden i branscher och företag, dålig motivation för människor attutveckla sina företag, att starta nya och att ta risker- ja, det är någraexempel på hot mot vårt marknadsekonomiska system. Menden nya regeringen har också aviserat åtgärder som ger anledning till merkonkreta frågor, t. ex.: Vad döljer sig egentligen bakom krisplanens till synesoförargUga rubrik ? Man talari det sammanhanget om att industrin i ökad omfattning skall försörjas medinhemska insatsvaror och att den offentUga upphandlingen bättre skall ta fillvara den svenska industrins intressen. Tyvärrfinns det skäl att anta att bakom formuleringarna inte döljer sig en starkvilja att förbättra svensk industris kostnadsläge och produktionsförmåga.Troligare rör det sig om mer eller mindre omfattande inskränkningar i den öppnaekonomi som vi tror är en förutsättning för att AB skall kunna lyckas. Enannan fråga, där framför allt småföretagen har anledning att känna oro införsvaret, är: Kommer den avbyråkrafisering som har påbörjats - det återstår endel att göra - att ersättas av mer krångel i form av etableringskontroll, enlag om vid vilka tider man skall få ha affärerna öppna och ett återfaU iblankettraseri och omättlig statistikhunger hos våra myndigheter? Jagvill först ge ytterligare några synpunkter på den övergripande frågan ommarknadsekonomins framtid. Jagmedger att det kan låta som något av ett högtidstal och att det kan verka somom jag slår in öppna dörrar, när jag poängterar att ett system där det ärkonsumenterna som bestämmer både vad som skall produceras i våra egna fabrikeroch vad som skall importeras är det bästa för att effektivt utnyttja knapparesurser. Men ett sådant samspel mellan konsument och producent är känsligt förstörningar. En första förutsättning för att signalsystemet skall fungera är attdet finns många självständiga företag i fri konkurrens, med olika ägarformeroch av skiftande storlekar. Bl.a. därför säger folkparfiet nej till löntagarfonder. De skulle bli enmycket dominerande ägare i näringslivet och innebär en direkt motsats till denspridning av ägandet som vi vill ha. Av samma skäl, dvs. omsorg ommarknadsekonomin, kan vi inte heller acceptera andra krav från socialdemokraternapå mer centraldirigering av näringslivet och på ökat statligt inflytande överinvesteringarna. Detta är en av de punkter där anförandeverkligen inte gav mycket hopp om nytänkande. Det finns enligt min mening skälatt erinra om att förslaget om löntagarfonder från socialdemokraterna ingalundaär det enda som leder till ökad planhushållning. Föross är det lika angeläget att komma till rätta med de faktorer som gör att storakoncerner och investmentbolag nu agerar kedjebyggare i näringslivet och köperupp framgångsrika småföretag, så att vi får allt större finansiella enheter. Avsamma skäl vill vi att staten skall kunna sälja företag när den urspmngligaanledningen till statligt engagemang inte längre finns kvar. Folkpartietär med andra ord lika mycket motståndare till privata kartell-ochmonopoltendenser som vi är till förstatligande av näringsUvet. Vivet att det i båda fallen är konsumenterna som förlorar. Priserna och byråkrafinökar, det enda som minskar är valmöjligheterna. Detinnebär inte att vi är negafiva fill våra stora industribjässar. De ärnödvändiga, inte minst för exportmarknaden, där de också får finna sig i attvara små i jämförelse med de verkUga jättarna. Men ändå innebär det utan tvivelen fara för marknadsekonomin när politiker, näringsliv, arbetsmarknadensorganisafioner och våra myndigheter allt oftare utgår ifrån att utvecklingenmot större och större enheter är en följd av en naturlag och inte går atthejda. Detär därför vi vill stödja dem som äger - och jobbar i - mindre och medelstoraföretag. Lyckas vi inte med attskapa bättre villkor för de små enheterna, då kommerutvecklingen att rusa fram mot allt större koncentrationer där bolagen korsvisäger varandra och där den förre småföretagaren är platschef i Investmentbolagetmed fast månadslön och ordnad arbetstid. Det är visserUgen henne eller honomväl unt, men det är inte de bästa befingelserna för nya idéer och nödvändigchanstagning. Att undvika en sådan utveckling handlar om att klara kredit- ochriskkapital, att få skattelagar som gör t. ex. ett generationsskifte möjligt.Det kan också handla om att skapa en särskild bolagsform - det har folkpartietkrävt - som är enklare än den som gäller för och . Jag har varit inne på att vi måsteminska på krångel och byråkrati. De företagare som inte har råd att hålla sigmed personalchef och kamrer skall i alla faU sUppa att syssla med t. ex.uppgiftslämnande som man uppfattar som meningslöst - och som påfallande ofta ärjust meningslöst. Det är dessutom ett arbete som man för det mesta tvingas görapå kvällar och . Det här ger mig orsak att påminna om ett mycket vikfigtskäl för att samhällets stöd till näringslivet måste bli av mer generell natur.Jag vill också påminna om varför det är nödvändigt att förenkla näringslivetsstödformer: Mindre och medelstora företag har helt enkelt inte prakfiska möjligheteratt hålla reda på de olika stödformer som finns, medan däremot de större kännertill alla mer eller mindre genomtänkta innovafioner på det här området och kanutnyttja hela registret. Jag nämnde i början av mitt anförande att vår oro ocksåomfattar den våg av protektionism som har följt de ekonomiska svårigheterna ispåren, både ute i världen och här hemma. Det är mycket illavarslande att ordet frihandel över huvudtaget inte nämns i regeringsförklaringen. Tillsammans med det aviseradeslopandet av tyder detta på att socialdemokraterna nudefinifivt har övergivit den fria internationella handeln till förmån för enmer reglerad och protektionistisk inställning. En sådan politik kan i ett slagbetyda kraftiga försämringar inte bara för konsumenterna - som får färre ochdyrare importvaror - utan också för näringslivet, som riskerar att mötas avmotaktioner utomlands. För ett litet land som är det tvärtom heltnödvändigt att gå i bräschen för frihandeln och mot åtgärder som leder fillhandelskrig. Den stora devalveringen har också betraktats avomvärlden som en handling av samma karaktär. Inte minst reaktionen från våranordiska grannar har varit mycket krifisk, och från EG har man t. ex. redan nuaviserat strafftullar på den svenska pappersexporten. En av rubrikerna i regeringens krisprogram lyder:"Ökade investeringar och vinstdelning". Att investeringarna måste öka är vi överens om. Men vitror inte att lönsamma investeringar kan kommenderas fram. De måste i ställetvara en föjd av förbättrad konkurrenskraft och ökat kapacitetsutnyttjande. Detsätter enligt vår uppfattning bestämda gränser för vad som kan åstadkommasgenom en statlig investeringspolitik. Investeringar som tvingas fram i fel företagoch fel branscher medverkar sannerligen inte till någon sanering av ekonomin.Därför är det svårt att känna någon större entusiasm inför taltidigare om ett investerings- och utvecklingsprogram för bl. a. gruv- ochmineralindustrin och, som det heter, åtgärder för skogsindustrin. Däremotvill jag lika litet som industriministern uttala generella dödsdomar över vårabasindustrier. Det är nödvändigt att, liksom har skett, anpassa destatliga investeringarna till konjunkturerna och att det man gör inomarbetsmarknadspolitikens ram i ökad utsträckning sker i samhällsekonomiskt lönsammaprojekt. Ett exempel på en sådan investering från mitt eget län är projektetatt bygga ut fill motorväg. I första hand gäller det de återståendesträckorna genom och då framför allt den katastrofalt dåliga sträckanVarberg-Falkenberg. Men i och f. ö. också E 6: an genom Bohuslänhar alltför låg standard över huvud taget med tanke på trafikmängden. I vårtlän kan vi helt enkelt inte längre acceptera att den fortsatta utbyggnadendröjer. Och vi ser inte det här som ett lokalt problem. Sommartidgör turisttrafiken till en enda lång trafikfälla, och under resten avåret är det den ökande mängden av långtradare tiU och från kontinenten somenligt vår uppfattning gör en snabb utbyggnad nödvändig. Ifolkpartiets investeringsprogram pekar vi på just förbättringenav : an som en väginvestering med stor samhäUsekonomisk lönsamhet. Det ärmin förhoppning att regeringen genom en kombination av ordinarie vägmedel ocharbetsmarknadsmedel fullföljer de planerna. Den andra ingrediensen i den mbrik som jag lånade från regeringenskrisprogram, alltså vinstdelning, utlovar som det heter "löntagarnainflytande över att devalveringsvinsterna används tiU produktivainvesteringar". Vinstdelningkan med vanligt språkbruk bara betyda att de företag som är lönsamma och gervinst tvingas dela med sig av denna tUl de företag som är olönsamma och integer vinst. Jag tycker att detta är ett minst sagt egendomUgt sätt att öka delönsamma investeringarna. Slutligennågra ord om den aktuella debatten om humvida statUga företag skall kunna gå ikonkurs. Jagtycker att det väsentUga är att företag med oUka ägarkategorier så långt möligtskall arbeta under samma villkor. vet att de aldrig tvingas dra de yttersta konsekvenserna avfelaktiga beslut utan att de alltid har statens penningkista som en sistautväg, har de en orättfärdig konkurrensfördel gentemot andra företag. Detbetyder också att de inte känner samma behov av att sträva efter avkastning ocheffektivitet, eftersom detta inte är lika nödvändigt för att t. ex. få pengartill investeringar och förlusttäckning. Det leder nästan ofrånkomligt till enineffektiv resurshushållning och sämre produktionsresultat. AnL 50 HANS i (vpk): Enligt en artikel i har komrriunalrådet i min hemkommun - det krisdrabbade -gett uttryck för det nya läget efter regeringsskiftet på följande sätt:"Så fort regeringen har satt sig till rätta kan vi bara ringa upp och beatt få tala med ." Kommunalrådet i fråga har med dessa ord uttryckt vad mångakänner i krisdrabbade kommuner och i arbetsförmedlingsköer, bland barnfamiljeroch andra som har drabbats av den kapitalistiska krisen - dvs. man har storaförhoppningar om att den nya socialdemokratiska regeringen på ett markant sättoch genom en helt ny politik skall göra livet lättare för dem som drabbats avkrisen. Det är inte för mycket sagt att väljarna, politiker på kommun- ochlandstingsnivå och andra ställer mycket stora krav på riksdagsmajoriteten ochpå regeringen. Förhoppningarna är av samma slag som uttryckts ikrisens Bergslagen av arbetare som har blivit friställda: Får vi bara en nyregering så ordnar det sig, får vi bara löntagarfonder så ordnar det sig -dåblir det fler jobb. Jag klandrar inte dem som ställer dessa stora krav, ochjag klandrar inte heller regeringen för att den inte , efter den kortatid som har gått, har hunnit vidta några åtgärder för att minska arbetslöshetenoch rädda den kommunala ekonomin t. ex. Däremot klandrar jag regeringen för den politik somhittills har förts i långa stycken, då den går stick i stäv med deförhoppningar som har väckts i valrörelsen, där socialdemokraterna gick myckethårt fram mot svångrems-väldet. I det sammanhanget kan jag inte låta bli attnämna ordet - en kommun i Bergslagen, i mitt hemlän - där detär stor skillnad mellan de vallöften som givits om fortsatt produktion vidboardfa-briken och industriministerns uttalande i pressen , där hansade: Nedläggningen i , den lägger jag mig inte i. Så storskillnad kan det vara mellan en valkampanj och den verklighet som gäller straxefter ett regeringsskifte. Jag nämner detta senaste exempel bara för attexempU-fiera de enorma förväntningar som finns. Vad är det då som måste göras på det ekonomisk-politiskaplanet för att skapa nya arbetstillfällen och förhindra att befintliga jobbförsvinner i snabbare takt än ? Det har talats mycket om devalveringen . Den gernaturligtvis ingen garanfi för svenska exportvinster vad gäller ökadförsäljning och ökade marknadsandelar. Den ekonomiska krisen ute i kundländernaoch den extremt låga efterfrågan som råder ger inte utrymme för ökademarknader, för stora exporfintäkter som skulle kunna rädda svensk industri.Behoven är för små, och det produceras redan ett överflöd av det somefterfrågas. Nästa fråga är om priserna på de svenska exportprodukternablir väsenfiigt lägre. Som exempel kan man nämna vad Svenska sågverks- ochträvaruexportföreningen har sagt ifrån redan någon vecka efter devalveringen.Man säger att man inte alls tänker sänka priserna och inte alls tänker satsa påatt öka marknadsandelarna. Man strävar i stället efter att få upp priserna. eftersom man anser att de har varit för låga hittills.Andra ekonomiska bedömare har sagt att det nu är lämpligt för företagen attligga still med de svenska exportpriserna, för att under hand låta andra ländergå före i prishöjningar och hamna i ett förmånsläge gentemotkonkurrenterna. Resultatet måste bli att det kammas hem enorma vinsterinom exportindustrin, om det kommer att gå till på det här viset. Det ärvinster som naturligtvis måste dras in för att användas i ett program för attskapa ny industriproduktion och nya jobb här i vårt land. Det är inte heller säkert att devalveringen, som görsvenska varor billigare i förhållande till importerade, betyder att efterfråganav inhemsk produkfion -t. ex. för leverans fill sammansättningsindustrier,alltså beträffande underleverantörer - kommer att ge några stora fördelar försvensk industri. Det finns kapacitet för dessa leveranser inom densvenska industrin. Vår industri klarar inte längre alla de krav som stäUs påden. Den är inte sammansatt på det viset. Det är för stora hål i produkfionen -inte bara i mitten, som på brödkakan, utan massor av stora hål i det bredaindustriella fältet. Det finns alltså inte alla de produkter som behövs. Dettaexemplifieras utmärkt av överstyrelsen för ekonomiskt försvar, som säger attSverige kan klara sig i en avspärrningssituation. Det är ett avtecknen på att det står till på det här viset. Det brister i den inhemskaproduktionen. Det finns skäl att tro att devalveringen inte i någonväsentlig grad kommer att bidra till att lösa sysselsättningsproblemen ochhjälpa till med någon spontan industriell uppbyggnad eller ökad produkfion häri vårt land. En säkrare väg att nå dessa mål måste vara att genomföraen offensiv industripolitik, som siktar fiU att göra den svenska industrin merkomplett, mer allsidigt sammansatt. Då kan den motsvara de stora behov somfinns i vårt samhälle. Jag tänker på tekoindustrin, där försörjningsgraden ärlångt under det av fastlagda 30-procentsmålet. Det gällerdataindustrin, där det är angeläget att minska beroendet av mulfinationellabolag, så att vi kan bestämma själva till vilka vi skall exportera. Vi måste junu t. ex. fråga innan vi göra stora affärer med . Det gäUer energiproduktionen, där oljeberoende ochkärnkraft skall minskas resp. avskaffas. Det gäller produkfionen avjordbruksmaskiner. har den sista traktorn tillverkats i jordbrukslandetSverige. Det gäUer gruv- och stålindustrin, där man främst inom specialstålsindustrinhar flytt från malmen till förmån för skrotet som råvara. Specialstålsindustrinstruktureras nu om i snabb takt på kapitalets villkor, och många arbetstillfällenkommer att försvinna om inget görs snabbt från regeringshåll. Det gäller skogsindustrin,vars export har ett mycket litet importinnehåll. Man kan se till att svenskaråvaror används i skogsindustrin, att man sUpper importera råvaran. Det gälleren ökad förädling av råvarorna malm och stål. Det får naturligtvis storbetydelse för verkstadsindustrin. Men det gäller också handelspolitiken. Det är dags attöverge den fanatiska tilltron till exportledd tillväxt. Vi måste försöka fåtill stånd en UtveckUngav den inhemska marknaden och alla de behov som finns där. Det gäller också attförsöka finna nya marknader vid sidan av de traditionellt kapitalistiskamarknaderna, som har mycket låg efterfrågan och står inför samma problem ochsamma tanke om exporttillväxt som vi gör. Trots att det finns ekonomiskaproblem i alla typer av ekonomier - de må vara av olika grad och av olika natur- så finns det ändå möjligheter att utveckla handeln väsentligt medplanekonomierna och med vissa viktiga utveckUngsländer. Detär bara den svenska träindustrin tvingades säga nej till enstororder av trähus till , därför att man inte kunde samordnainsatserna för att tillverka husen och klara ordern. Det skedde ungefärsamtidigt som, jag skall inte säga halva, men en stor del av trähusindustringick i konkurs och mötte mycket stora problem. Nuär vi av med den handlingsförlamade borgeriiga regeringen. är vi av med demsom tror på en ohämmad och oreglerad kapitalistisk tillväxt som lösning pålandets problem. har vi bevisHgen en regering som kan handla. Frågan är dock fortfarande: Hur kommer den att handla? Vilkenstrategi kommer att väljas i den industriella uppbyggnaden? Skall det blifortsatta eftergifter till kapitalägare och storfinans? Eller kommer man attvälja en annan väg? En prövosten är den kris som står för dörren inomspecialstålsindustrin. Kommer man att gå in och göra samma sak som man gjordemed , dvs. 'lösgöra kapitalägarna från konkursfärdiga delar avstålindustrin och låta dem behålla det som är värdefullt? Eller kommer man attvälja en annan väg, en mer socialistisk väg, som jag törs påstå att det finnsstora förväntningar och förhoppningar om ute bland de vanligasocialdemokratiska väljarna i landet? Detfordras stortag om man skall skapa nya jobb. Men det fordras också insatser motnedläggningar, kapitalexport, utlandsinvesteringar och sådant som hotar svenskindustriprodukfion. Man måste täppa tiU i den ena änden för att kunna fylla påi den andra. Man måste som man skapar nya jobb också hindra attnedläggningsraseriet fortsätter i ökande takt. Det gamla kravet från oss inomvänsterpartiet kommunisterna om förbud mot avskedanden och nedläggningar innanersättningsarbeten ordnats måste vara vägledande för den polifik som tar sinbörjan. Inledningsvistalade jag om de stora förväntningar som ställs på den nya regeringen och dennya riksdagsmajoriteten. När man talar om det kan man inte på något vis kommarunt fondfrågan. De flesta socialdemokrater som har deltagit i debatten i daghar försökt att slingra sig mnt fondfrågan. Industriministern talade ominvesteringsprogram, energi, transporter och bostäder. Det låter positivt. Vemskall investera, vem bestämmer viUkoren, hur skall pengarna tas fram, är detfråga om stimulanser eller direkta statliga investeringar? Det är mycketviktiga frågor när man talar om att bygga upp en ny industristruktur.Industriministern berörde inte heller med ett ord maktfrågorna, eller denmaktlöshet som har hindrat oss från att bygga upp svenskindustri. Den maktlösheten måste ersättas med sådana maktinstmment som gör detmöjligt att föra en radikal och ny polifik. Det sades ingenting om det. 9 protokoll 1982/83:16-17 Under valrörelsen gjordesfondfrågan till en huvudfråga av främst och . Det varett val för eUer emot fonder, sade man. Med den borgerliga logiken har väljarnanu uttalat sig för fonder, som kan användas i en ny industrialiseringspolitik. Vänsterparfiet kommunisterna menar att det här är enmycket viktig fråga då det gäller att få fram medel för en ny industripolitik,där man kan skapa nya jobb i nya branscher med inriktning . Jagtänker t. ex. på energiprodukfionen. Det är bara ett exempel av alla som skullekunna räknas upp. Vi fömtsätter nu faktiskt att socialdemokraterna inte backarlängre i fondfrågan. Redan under valrörelsen försökte de ju backa för varjeattack från de borgerligas håU. De backade så långt att de höll på att gåigenom väggen. Men , när socialdemokraterna har vunnit valet, bör de tillsammansmed arbetstagarorganisationerna och tillsammans med vpk diskutera fondernasutformning och användning. Från vpk:s sida vill vi skapa samhällsfonder, som direktkan användas för att åstadkomma nya jobb. Samhällsfonder som skall finansierasgenom att man beskattar kapitalet i stället för att ta av lönen - som efterdevalveringen har ännu mindre än tidigare att lämna. Det måste alltså bU andrafinansieringsformer. De stora vinster som görs genom devalveringen skullet. ex. kunna dras in och vara ett första embryo till någon typ av fonder. Iregeringsförklaringen sägs att ett kapitalbildningssystem för investeringarendast kan byggas upp med löntagarnas medverkan. Det är riktigt. Medverkan ären sak. Finansieringen är en annan. Löntagarnas medverkan bör finnas i fråga ommakt över pengarna, makt att bestämma över inriktningen. Pengarna anser vi attstorfinansen bör stå för. Pengarna skaU tas där de finns - inte av de nu ännumagrare lönerna. Det är åtminstone kommunisternas uppfattning iden här frågan. Vi har fått en ny regering. Detställs stora förväntningar på en ny politik, som angriper storfinansens maktoch ägande. Det stäUs stora förväntningar på en ny industrialiseringspolifik,som kan skapa jobb i alla de krisorter och drabbade regioner som finns.Förtroendet och förväntningarna får inte missbrukas. Den nyariksdagsmajoriteten måste användas för att inleda en utveckUng mot ettsocialistiskt samhälle, mot en mer planerad ekonomi, som bryter medkapitalismens ekorrhjul. skall en ny politik inledas. AnL 51ARNE GADD (s): Det råder en närmast total enighet om att denriktigt viktiga fråga som vi här i är satta att lösa är den som gällerSveriges ekonomi. Vi måste få balans i ekonomin igen. Statens inkomster måstesvara mot statens utgifter. Vi måste tjäna in i våra affärer med utlandet detvi måste betala för det vi köper i utlandet och det vi lånat där. Under några kritiska höstveckor runt valet tvingades densvenska köpa utländsk valuta för en miljard utöver det somvi fick för det utlandet köpte av oss. Den svenska kronan var utsatt förspekulation. En devalvering var i den situationen det enda somkunde tas till när andra medel knappast hade klarat de akuta svårigheterna. Enräntehöjning hade inneburit ett svårt slag mot de redan alltför dåligainvesteringarna. Andra medel hade knappast hunnit att verka på den korta fidsom stod fiU förfogande. Konsekvenserna av en devalvering på lär leda fillen standardsänkning på 4 ä - om nu andra erforderliga åtgärder vidtas, såatt de effekter man önskat av devalveringen uppnås. Löntagarnakommer att acceptera standardsänkningen - men bara under vissa förutsättningar.De bäst ställda måste ta sin del av påfrestningarna. Också i tider med sänktlevnadsstandard finns det rättviseproblem. Skulle i nästa avtalsrörelseslutresultatet bli att höginkomsttagarna kommer bättre igenom den änlåginkomsttagarna, är förutsättningarna för skatteuppgörelsen upprivna, ochdet blir nödvändigt för den socialdemokratiska regeringen att vidta sådanaåtgärder som var villkoret för att vi socialdemokrater skulle biträdaförslaget. Rätthanterade kommer emellertid skatteuppgörelsen och devalveringen att bli börjantiU en förbättring av den svenska ekonomin. I den första omgången gäller det dåatt föra en politik som utnyttjar de uppkomna fördelarna för att få fullsysselsättning igen och ge arbete åt alla. Påkort sikt borde faktiskt vissa förbättringar hinna åstadkommas.