prot · G60971 · 1982-12-31 00:00:00 — Är det inte , ,att ta tillbaka de där beskyllningarna mot tidigare regeringar? Den fullasysselsättningen har vi ju, naturligen, som gemensamt mål. Jag har den allra största förståelse för att deninternationella situationen skapar sysselsättningsproblem i . Men utanatt beskylla er för att medvetet åstadkomma arbetslöshet vill jag säga att maninte får lita till devalveringen och den utländska draghjälpen som ni gör. Varför avrustar ni regionalpolitiken? För att ta ett annatexempel som fanns med i den svepande formuleringen: Varför driver nifördelningspolitiken i de konkreta fallen på det sätt jag visade när detgäller pensionärerna? 17OLA () replik: Får jag påminna om attdet vpk medverkade till här i var att höja momsen. Detär den bestående effekten. Jag tror inte någon barnfamilj upplever detta såsomvarande någon stor - inte heller att ni i övrigt stödjer enregeringspolitik som kommer att drabba de vanliga barnfamiljshushållen med 4000 ä . i ökade kostnader. Sedan till det säger om budgetunderskottet -detta uttjatade tema, som vi dess värre måste tala om. Jag vet inte hur mångagånger har gått upp här i talarstolen och sagt: Ja, men det var juni som åstadkom budgetunderskottet, det var ju som det hela rasadei Men, , det här är fel. Jag skall inte sägaatt det är så fel att t. o. m. borde inse det, men det är det. Först och främst är det på det viset attbudgetunderskotten i har ökat ända . Och vihade regeringsmakten bara under halva . Räknar man om 1974/75 årsbudgetunderskott penningvärde, skall det visa sig att man då hadeett budgetunderskott som skulle motsvara . Till dessatt vi lämnade kanslihuset hade i och för sigbudgetunderskottet tredubblats- vi är medvetna om det, och vi har aldrigförsökt att sticka under stol med det. Men det är litet annat än att försökajämföra budgetunderskottet under ett gynnsamt år, 1975/76, då det bara varnågra miljarder och dessutom i det årets penningvärde, med de 75 miljarder somvi lämnade efter oss. Man kan påstå mycket med statistik, men man får varalitet försiktig. Det väsentliga är ändå att den ökning som har skett ochsom innebär en tredubbling har uppkommitgenom en politik som vi har varit överens om. Och i den mån vi inte har varitöverens om den, har ju de socialdemokratiska invändningarna gått ut på att vihar satsat för litet för att klara sysselsättning och industribranscher i kris.Skulle vi ha fört regeringspolitik under dessa branschkrisernas år medsocialdemokratiska partimotioner som rättesnöre, så hade budgetunderskottetvarit ännu större. Det hör också till bilden att fill skillnad från dennuvarande regeringen försökte vi göra någonting åt detta, när det visade sigatt vi hade en möjlighet att göra det och när vi insåg att den uppgång i världskonjunkturensom vi ändå trodde på, då vi vågade satsa på en så kraftig underbalansering avbudgeten, inte kom. Vi minskade ökningstakten i budgetunderskottet från 22miljarder finansplan till 14 miljarder . Vad som händerär att statsutgifterna ökar med . I vår senaste budget ökadebudgetunderskottet . Det handlar omnästan en tredubbling av ökningen av budgetunderskottet på ett enda år. Tagmed det i bedömningen, , så blir bilden litet mer nyanserad. Men ekonomisk politik handlar inte bara ombudgetunderskott. Det är över huvud taget inte bara fråga om budgetpolitik. Detbehövs en viss åtstramning, eftersom lever över sina tillgångar - någotsom vi alla är överens om. Vi har gjort precis samma bedömning som regeringen,nämligen att vi tål en dämpning av efterfrågan på . Det är inte såkonstigt att vi kommer fram till samma bedömning, eftersom vi har sammaverklighet att göra bedömningen mot - dvs. framför allt utvecklingen påvärldsmarknaden. Här finns uppenbarligen en skillnad mellan de politiskagrupperingarna. Med samma verklighetsbedömning som vi kommer framtill att vårt land tål en hårdare åtstramning - därför att de accepterar enhögre arbetslöshet och också mer hänsynslösa besparingar på statens utgifter.Det är bra att det blir klarlagt var skillnaden finns. Det handlar om prognoser, omkonjunkturbedömningar. Och vi kan inte vara säkra på att alla dessa siffror ärriktiga. Men bakom förslagen finns en politisk viljeyttring. Och i vårt fall ären mycket viktig del av denna politiska viljeyttring att vi måste föra enekonomisk politik och en finanspolitik som innebär att vi, så långt möjligt,utnyttjar de reala resurserna i form av arbetskraft och kapital och försöker setill att människor har sysselsättning. Å andra sidan har vi den socialdemokratiska bedömningen.Den är, som jag sade, densamma som vi gör och också gjorde förevalrörelsen. Men skillnaden är, precis som sade, attsocialdemokraterna menar att åtstramningen helt och fullt, till sista kronan,skall drabba den enskildes arbetsinkomster, dvs. uteslutande den privatakonsumtionen, medan de helt och hållet struntar i att göra något åtbudgetunderskottet - som de i stället låter växa. Därför har vi i hamnat i något som måste varaunikt i de demokratiska parlamentariska ländernas historia - i varje fall i detnuvarande ekonomiska läget - nämligen att vi har en regering som tvekar att tade tuffa tag som behövs för att klara ekonomin, medan vi haren opposition sompuffar på regeringen. Det är ett önskeläge att sitta i regering med denopposition som vi har f. n., . Tag gärna vara på den önskesitsen. 18LARS (vpk) replik: framhärdar i att uppgörelsenmellan oss och socialdemokraterna var dålig för barnfamiljerna. Jagupprepar att det var en bra uppgörelse för barnfamiljerna, som fick sänktmjölkpris. Det var en bra uppgörelse för de sjuka, eftersom karensdagarnaaldrig genomfördes. Det var en bra uppgörelse för dem som annars skulle bliutan jobb, till större delen på grund av den politik som de borgerligaregeringarna har fört. Och det är bra för barnfamiljerna att det inte blevstopp för utbyggnaden av barnomsorgen. upprepar ändå att uppgörelsen skulle varadålig. Det är väl känt att han är stryktålig, men detta självplågeri är väländå inte nödvändigt! Jag tror nämligen inte att och folkpartietkan överträffa i cynism mot utsatta grupper. När man hör UlfAdelsohn blir man ju nästan osäker på om det är en fullständigt aningslös ochokunnig skattekverulant som man lyssnar till eller om det är en cyniker, ennästan hämningslös och fräck försvarare av orättvis fördelning och storaklassklyftor. Jag tycker att bägge alternativen är skrämmande, men jag troratt det är det senare som gäller för del. vill framträda som den store försvararen avvad han kallar "den enskilda människan". "Den vanligamänniskan", sade en av hans företrädare . Men, ,det är ju faktiskt skillnad på folk och folk i olika avseenden! Vi lever i ettsamhälle där den som har råd till spekulation och kapitalägande kan berika sig,medan den som tillhör det stora flertalet och måste sälja sin arbetskraft fårsämre reallön och ställs inför 8 protokoU 1982/83:70-72 ett växande hot om arbetslöshet,-ett hot som dessutomblivit verklighet för hundratusentals människor. Vi lever faktiskt i ettklassamhälle, inte i ett samhälle med någorlunda jämlika enskilda människor. angriper vad han påstår vara en"samhällsmoralisk grundsats". Det skulle vara finare "attfördela andras pengar än att förtjäna egna", säger han. Vad är det hantänker på? Tänker han möjligen på de privata fastighetsägarna, som så långt dekan lever pä folks behov av lägenheter? Tänker han på börsspekulanterna, vilkasvinster ju faktiskt kommer från de arbetandes arbete? Nej, vad han angriper ärdet faktum att de som tjänar mycket får betala litet mera än andra i statsskattoch att de som har det ekonomiskt svårt - de som är arbetslösa och sjuka - får en del av sin försörjning tryggad genom samhällsinsatser. Solidaritet,som varit en av svensk arbetarrörelses grundidéer, är något okänt för ermoderater. Likadant är det när pläderar för sänktaskatter. Därigenom, säger han, "ökar medborgarnas betalningsförmåga, ochdet allmänna kan minska sina bidrag till än det ena, än det andra". Vad ärdetta för någonting, ? Vilka bidrag menar ni? Verkligheten bakom de här fraserna är att ni moderaterangriper de sociala rättigheterna för vanliga inkomsttagare och vanligt folk.Det är de som har det bäst ställt, de rika, som är "enskildamedborgare". Det är de som har det sämre ställt - de utslagna människornai det här samhället som rättmätigt kräver att få komma in i samhället igen-somär "det ena" och "det andra"! Mera cyniskt kan det egentligeninte uttryckas. Ungefär likadant låter det när angriperhyresbidragen. vill minska skatterna men accepterar då också"att vi betalar mer för hyrorna". Vilka "vi"? Ni och jag?Då kan valfriheten öka, menar . Då kan man välja en trea i ställetför en fyra! Ja, eller också kan man bo kvar hemma hos sina föräldrar ochanvända pengarna till annan privat konsumtion! Det här budskapet innebär, , att ni vill sänkaskatterna för de rika men ta bort bostadsbidragen för dem som har det sämreställt -bostadsbidragen är ju inkomstprövade, så det är ju de som har det sämreställt som får en sämre bostadsstandard för att de rika skall få lägre skatter. Så här kan man fortsätta på punkt efter punkt.Verkligheten bakom högerns fraser är: Mer åt dem som har mycket, mindre åt demsom har det knapert! Det är den gamla högerns cyniska budskap som ligger bakomfraserna om ökad frihet och omsorg om den enskilde medborgaren. Låt mig sedan bara fråga : Vadhänder om den avgörande förutsättningen för låginkomsttagarna inte uppfylls iavtalsrörelsen? Står ni då fast vid den orättvisa skatteuppgörelsen medmittenpartierna? Det tillhör det roligaste som finns att med deborgerliga partierna diskutera budgetunderskottets framväxt. bortförklaringar presterats på så som när deskall förklara varför de lyckades förstöra statens budget. talar om skuldsedlar. lade ni på 300 miljarder kronor.Tala om skuldsedlar åt barnen! Visst vill ni spara hårt för vanliga löntagare,men de pengarna använde ni till stor del för att ge förmåner åt devälbeställda. Vi skall gynna dem som arbetar, säger . Varför gällerera förslag då i huvudsak skattelättnader för kapitalägare? Tänk också t. ex.på den som arbetar på och på hemvägen från arbetet råkar ut för entrafikolycka och blir handikappad eller på den välbeställde tjänsteman somkanske får cancer eller någon annan sjukdom och behöver vård! Det är en cyniskmänniskosyn som döljer sig bakom resonemang. Dagens debatt har, som sade, visat att vi istort sett bedömer de ekonomiska problemen på samma sätt. Vi skiljer oss åt närdet gäller vilken politik som ger de bästa möjligheterna att ta itu med problemen. Om man ser till dessa skillnader i ett internationelltideologiskt perspektiv, är det emellertid uppenbart att de skillnaderna inte äröverdrivet stora. Då tänker jag naturligtvis på skillnaderna mellansocialdemokraterna, och . Det finns i viktiga avseenden en gemensam syn mellan detre parfierna i fråga om de grundläggande dragen i det svenska samhället. När det gäller och socialdemokraterna bottnar densamsynen i en gemensam folkrörelsebakgrund och ett samarbete dåhårda blockgränser inte tilläts lägga onödiga hinder i vägen för en sakligdiskussion eller, när det var befogat, ett sakligt samarbete. När det gällersocialdemokraterna och bottnar den samsynen i en gemensam historiai kampen för den politiska demokratin och i vissa gemensamma strävanden att medsociala åtgärder skapa ett mänskligare industrisamhälle än vad som kundespringa fram ur den råa kapitalismens blinda marknadskrafter. Jag hoppas att denågot märkliga turerna i samband med det senaste landsmötet inte rubbar dettapositiva omdöme. kan det vara befogat att hålla fram det somförenar snarare än det som särar, även i en allmänpolitisk debatt i . Av tvåskäl känns det särskilt befogat . Det första skälet är de stora problem vi står inför i vårtland. Det är för mig uppenbart att vi bäst löser de problemen om vi intetillåter mer meningsskiljaktigheter än vad som är befogat av ideologiska skäleller av de skäl som hänger samman med att vi representerar olika folkgrupperoch olika intressen. Det andra skälet är att i ett internationellt perspektivstår inte den ideologiska striden längs de gränslinjer som i vårt land finnsmellan oss och eller mellan oss och . Internationellt är detuppenbarligen så att den nya högern, nykonservatismen eller nyliberalismen,hotar värden som är levande och bärande även för stora grupper inom ochfolkpartiet. I det perspektivet är det hos oss bara som hämtarideologisk näring och praktisk dådkraft frän , från och väl också från . Jag har dragit tre lärdomar av allmänna val somhar en direkt betydelse för detta resonemang. Den första lärdomen är att människorna ville ha enkraftfullare politisk ledning än vad de kunde få med en borgerligriksdagsmajoritet och en borgerlig regering. Den andra lärdomen är att det svenska folket höll hårdarefast vid den sociala tryggheten, vid den fulla sysselsättningen, vidfolkhemstraditionen än vad som var förenligt med den borgerliga politik övervilken hade ett starkt inflytande. Den tredje lärdomen är att vår öppna attityd tilldiskussioner och en bredare samling, vår utsträckta hand, fångade en viktigfolklig vilja till konstruktiv samverkan i svåra tider. Jag tar dessa lärdomar på djupt allvar. Många ansåg det1976- åtminstone på borgerligt håll - som något av en historisk nödvändighetmed en borgerlig trepartiregering. blev det i så fall något av enhistorisk nödvändighet att socialdemokratin åter fick regeringsansvaret. Det var för den borgerliga trepartiregeringen på den tidentydligen nödvändigt att bygga väldigt höga murar mot socialdemokraterna. är det snarare en historisk möjlighet att söka brytaned murarna igen, att skapa så breda lösningar som möjligt. Vi har bakom oss ganska grundliga erfarenheter avsvårigheterna att regera ett land med mycket små parlamentariska majoritetereller t. o. m. en helt jämn mandatställning. Vi har erfarenheter avsvårigheterna för de borgerliga att samla tre partier bakom en regering trotsett mycket kraftigt parlamentariskt överläge. Dessa erfarenheter, som vi kämpat med i regeringsställningoch som vi stångats mot i oppositionsställning, ger åtminstone oss alldelesbestämda riktlinjer för våra framtida strävanden. Vi vill återskapa regeringsmaktensauktoritet i respekt för andra uppfattningar och i ödmjukhet inför en svåruppgift. Vi vill samla de krafter som stöder en socialt rättfärdig politik avgammalt hederligt svenskt slag till en kraftfull insats för att ta urkrisen och för att undvika den ekonomiska, sociala och kulturella kris som detskulle innebära om landets framtid överlämnades till allt aggressivarehögerkrafter. Jag tror att dessa ansträngningar kommer att bli välmottagna av en stor majoritet av det svenska folket. Det kommer att upplevassom beviset för att vi ser med stort ansvar på landets situation. Därför förblir vår hand utsträckt. Vi är medvetna om attdet är regeringen som har initiativet. Vi är naturligtvis också medvetna om attutan konstruktiv medverkan från andra partier kan det inte bli något samarbete.Därför är givetvis det jag säger något av ett vågspel. Jag redovisarmöjligheter, som jag inte är säker på att vi kan leva upp till. Men situationenär allvarlig och kraven på oss stora. Det vore ett värre vågspel att inte prövadenna möjlighet. Jag hoppasdärför att dessa synpunkter blir föremål för allvarliga Ty detta är en viktig fråga som krävereftertanke och noggrann prövning. Låt oss besinna oss och se situationen i hela dess vidd.Det är de stora folkgruppernas trygghet och framtid som hotas av de storaekonomiska problemen och av den aggressiva konservatism som spritt sig övervärlden. Därför gäller det att slå vakt om en god och stabil svensk tradition. Förste vice talmannen anmälde attUlf Adelsohn, och anhållit att till protokolletfå antecknat att de inte ägde rätt till ytterligare repliker. 20LARS (): avslutade sitt inlägg med attsummera erfarenheter års val. Enligt honom satsade väljarna på hanspolitik och avvisade vad han kallade moderat nyliberalism. Det är kanske ofint,men jag vill ändå påminna om att vi moderater vann fler nya väljareän vad socialdemokraterna gjorde. Vi konsumerar mer än vi producerar.Bristen på balans framträder i våra förbindelser med andra länder och i statensbudget. Under en följd av år har vi hållit oss flytande med hjälp avdevalveringar och en växande upplåning utomlands. Statsskulden är nu uppe i 400miljarder kronor. Av statsskulden utgörs en fjärdedel av utländska lån. Räntorna är den snabbast växande utgiftsposten i statensbudget. De uppgår nu till mer än hälften av underskottet. Med nuvarandeutvecklingstakt kommer om bara några är alla statens inkomster att behövaanvändas för att betala räntor och amorteringar pä statsskulden. En fortsattframskrivning visar att om mindre än räcker inkomsterna bara till attbetala räntorna. Sä långt kan det naturligtvis inte gå i verkligheten. Antingenklarar vi att ta oss själva i kragen och hejda budgetunderskottets tillväxt,eller också blir vi satta under förmyndare, som får rycka in och styra ossundan en statsbankrutt. Med fog kan det sägas att budgetunderskottet ökade starktunder den borgerliga regeringsperioden. Det är dock missvisande att, som OlofPalme gjorde här , jämföra med 1976, då budgetunderskottet var nästannoll. Förklaringen härtill är rent teknisk: de kraftiga lönehöjningarna vidmitten av medförde en tillfällig förbättring av budgetsaldot. En delav dessa skatteinkomster skulle betalas vidare till kommunerna.Men framför allt lade löneexplosionen grunden till våra nuvarandebalansrubbningar genom att fördärva konkurrenskraft jämfört med andraländers. Det är också felaktigt när socialdemokraterna säger attskatterna steg under den borgerliga regeringsperioden. Vi lyckades tvärtomhejda den tidigare så snabba skärpningen av skattetrycket vid en nivå av av BNP. Men om det lyckades oss att hålla igen på skattesidan, gick det sämreatt bemästra den offentliga utgiftsökningen. Samtligapolitiska partier gjorde felet att uppfatta de ekonomiska problem som då uppträdde som utslag av envanlig konjunkturnedgång-om än djupare och mer långvarig . Vimoderater blev först med att inse att avmattningen i stället hade strukturellaorsaker, som inte kunde avhjälpas med efterfrågestimulerande åtgärder utankrävde förändringar av mer grundläggande natur. Sedan kärnkraftsomröstningen var avklarad, fick vi deandra borgerliga partierna med på en besparingspolitik med neddragningar påbudgetens utgiftssida. års val förelåg det borgerlig enighet om attdet i statsbudgeten /84 krävdes besparingar med ytterligare ca 12miljarder kronor. Och i själva valrörelsen betonade vi moderater nödvändighetenav att skyndsamt ta itu med de strukturella problemen i svensk ekonomi. En viktig orsak till att det dröjde med den nödvändigaomläggningen av den ekonomiska politiken var, att socialdemokraterna iopposition vildsint attackerade alla förslag till besparingar och tillförstärkning av marknadsekonomin. Deras återtagande av regeringsmakten påbasis av ett nostalgiskt valbudskap medförde med nödvändighet en försening avden kursomläggning som förr eller senare måste ske. Även om det skulle finnas en politisk majoritet däremot,kommer offentliga utgiftsminskningar att tvingas fram. Jag har sagt -och jag upprepar det nu - att socialdemokraterna motvilligt och underutläggande av rökridåer kommer att lägga om sin ekonomiska politik iåtstramande riktning . De befinner sig då i denparlamentariskt ovanliga men tacksamma situationen att de tre borgerligaoppositionspartierna är beredda att gå längre i besparingshänseende än denekonomiskt ansvariga regeringen själv vågat i sin första budgetproposition. ekonomiska problem har således, fru talman,strukturella orsaker. De offentliga utgifternas allt större andel av densamlade produktionen har hållit nere växtkraften i ekonomin. Höga skatter hardämpat de ekonomiska drivkrafterna. Regleringar och tilltagande byråkrati harminskat anpassningsförmågan. Och ett alltmer centraliserat system föravtalsförhandlingar har skapat stelhet i lönestrukturen. Dessa förhållanden motiverar i sig kraftiga förändringar idet ekonomiska livet. Men därtill kom oljeprischockerna ochskärpte kraven pä en snabb strukturomvandling. valde - liksom en radandra, företrädesvis mindre, välfärdsländer-att försöka undvika obehaget. Visköt anpassningen med hjälp av upplåning och devalveringar. Som botemedel var dessa åtgärder tvivelaktiga redan när devidtogs av borgerliga regeringar, eftersom de inte gick till roten med detonda. Men dels var diagnosen då inte säker och slutgiltig, dels undvek vi ialla fall att medicinera mer än nödvändigt. Den nya socialdemokratiskaregeringen sätter däremot en ära i att driva på den offentligautgiftsexpansionen med åtföljande krav på upplåning. Den tog också till mer ännödvändigt vid nedskrivningen av den svenska kronan. Det är säkert ingentillfällighet att de länder i som devalverat under senare tiddessförinnan hade fått nya socialistiska regeringar - utöver t. ex.Spanien och . Det är säkert heller ingentillfällighet att när västvärlden nu söker efter en ledstjärna för vägen ur denekonomiska krisen, så knyts förväntningarna till en kommande uppgång i . Därhar den i dagens debatt så förkättrade Reaganadministrationen lyckats få nerinflationstakten och räntenivån så långt att en försiktig återhämtning kaninledas. Ett annat land som väntas ge draghjälp är . Där förs en ekonomiskpolitik som allt oftare framställs som ett föredöme för andra industriländer.Där har man inte tvekat att ta de omställningar som t. ex. oljeprishöjningarnakrävt. Och där sitter alltsedan krigsslutet den nu mest långlivade konservativaregeringen i en demokrafi. Det ger ett lätt patetiskt intryck, när regeringen i dessadagar propagerar för en mer expansiv politik i västvärlden. Med ettbudgetunderskott på bortåt 100 miljarder måste vi i anses göra vad påoss ankommer i den vägen. Att underbalansera mer i stimulerande syfte vore rentdåraktigt. Vi kan inte heller begära att andra länder, som lyckats få ner sininflationstakt och räntenivå, skall riskera dessa nyvunna framgångar bara föratt hjälpa oss ur problem som vi inte förmår att själva ta itu med. Nej, detduger inte i dessa sammanhang att lita på andras välvilja. Vi måste självavidta de åtgärder som krävs för att anträda vägen till återställd balans ochåterupptagen tillväxt. Det är i detta syfte vi moderater har utformat vårapartimotioner till årets riksdag. Det genomgående temat är att förstärkamarknadsekonomin och återställa drivkrafterna i det svenska samhället. Det görvi genom att dra ner den offentliga utgiftsökningen till noll, genom att sänkaskatterna, särskilt på produktionen, och genom att avreglera och avkrångla detsvenska samhället. På detta sätt låter vi den enskilde behålla mer aversättningen för sina arbetsinsatser, som individer och familjer fårstörre möjligheter att själva efter egna önskemål forma sin tillvaro. Vimoderater vill vända på den socialdemokratiska modellen. Vi vill dra åtsvångremmen för oss politiker och ge människorna mera svängrum. Ju längre, fru talman, vi dröjer med att slå in på dennakurs, desto större växer sig de nya fördelningskonflikterna i det svenskasamhället. De traditionella motsättningarna mellan kapital och arbete, mellanhögre och lägre inkomsttagare, mellan stadsbor och landsbygdsbefolkning hålleralla på att avta. Men i inflationens och den stora statsupplåningens spårföljer nya spänningsförhållanden: mellan den privata och den offentligasektorn, mellan yrkesverksamma och ej yrkesaktiva grupper och mellan dagens ochmorgondagens generationer. Inte minst konflikten mellan generationerna kan komma attalstra betydande social oro . Utan tvivel håller dagens aktivageneration på att bädda mycket obekvämt för våra ungdomar. Inte nog med att defår en sämre utbildning än vad de kunde ha erbjudits. Inte nog med att vi harorganiserat arbetsmarknaden på ett sätt som gör utträdet på arbetsmarknadensvårare än vad det hade behövt vara.