prot · G60971 · 1982-12-31 00:00:00 — Dessutom lånar vi upp medel för att kunnabehålla en konsumtionsnivå som vi inte själva förmår att göra rätt för. Dessaskulder förutsätter vi att våra efterkommande skall betala tillbaka, vilketinnebär att de i motsvarande mån får avstå från Eftersom de stora balansbristerna iekonomin medför att tillväxten blir liten, betyder detta att vi dömer våraefterkommande till en lägre levnadsnivå än vad vi anser vara oundgänglig föregen räkning. Till råga på allt förutsätter vi att morgondagens svenskarur sitt krympande konsumtionsutrymme skall betala växande avgifter förpensioneringen av vår generation. har förregeringen klarlagt, att ATP-avgiften behöverhöjas med en procentenhet . Detta läggs då ovanpå andra planerade löne-och skattehöjningar, t. ex. dem som skall tas ut för uppbyggnaden av ett systemmed kollektiva löntagarfonder. Förutom att det här sättet att skicka kedjebrev tillkommande generationer är omoraliskt, är det ohållbart även på kort sikt. Detdröjer inte länge förrän människor, som står litet längre ner på listan, börjarfråga sig om deras barn kommer att ställa upp för dem på samma sätt som deförväntas göra för sina föräldrar. När förtroendet på detta sätt sviktar,befinner vi oss i något som måste betecknas som en kris för hela vårtsamhällssystem. Ungdomar i början av sin yrkesverksamhet kommer rimligenatt söka en väg att slippa undan den föregående generationenskonsumtionskrediter och de pensionsåtaganden som deras föräldrar aldrig påsamma sätt finansierade för sina föräldrar. De finner då snabbt att ett sätt äratt lämna landet. Den utvägen kommer inte att stå öppen för alla. Men vi kanredan se hur den utnyttjas av allt fler, vilkas krafter vi skulle behövt iarbetet på att förnya och bygga ut det svenska näringslivet. Allt fler av våradynamiska entreprenörer och framtidsmänniskor på olika områden flyttar ut ochslår sig ner i södra och annorstädes, där de tycker sig få bättre utloppför sina ambitioner och dessutom ser ett större resultat av sinaansträngningar. Jag har velat ta upp dessa perspektiv,eftersom jag bedömer dem som lika aktuella som reella. Samhällssolidaritetenställs på nya prov. Vi kan infe i längden bortse från eller undertrycka denenskilda människans strävan att förbättra villkoren för sig själv och sinanärmaste. För om man tänker efter ser man att det är just detta som framstårsom mätaren pä framåtskridande: att ens egna barn får det bättre än vad mansjälv hade det. Om vi inte utgår från denna fundamentala sanning, om vi intesatsar på en liberal frigörelse där den enskilde ges större handlingsutrymmeoch beslutsrätt, då klarar vi inte att återföra på rätt kurs igen. Medmoderat politik kommer det att gå. Och det är min förvissning, att den snabbtkommer att få ett allt större genomslag. 21 (): Frutalman! För som går denna höst och vinter bjuder regeringen folket på nya överraskningar. meddelade ledningen förSvenska Varv att koncernen inte längre genomför sin strukturplan eftersomregeringen nu skall överta det företagsekonomiska ansvaret frånkoncernledningen. För många kanske det föreföll som ett relativt oskyldigtmeddelande om att staten som ägare tar. ansvaret fortsättningsvis förvarvsgruppen. Så är emellertid ingalunda fallet. arbetar Svenska Varv efter en strukturplan, till sinaprinciper antagen av 1980, enligt vilken gruppen skall uppnålönsamhet och där den inte kan göra detta ta konsekvenserna, dvs. lägga nereller avyttra verksamheten. har alltså varvskoncernen tydligen fått nya direktiv.Man skall inte längre sträva mot att rationalisera och anpassa verksamhetentill marknadens och företagsekonomins krav. skall varvsverksamhetenupprätthällas till varje pris, om än i reducerad omfattning. Man har alltsåförändrat varvspolitiken till att bli arbetsmarknadspolitik. Regeringen vågar tydligen inte, av rädsla för lokalaopinioner, ta ställning till vilket varv som måste läggas ner för att det andravarvet skall få en rimlig chans till överlevnad och för att gruppen som sådanskall kunna bedriva sin verksamhet enligt företagsekonomiska principer. Dettavittnar inte, fru talman, om handlingskraft. I stället flyr man verkligheten påett sätt som kommer att visa sig ödesdigert för andra strukturinsatser isamhället. Vad är det nämligen som motiverar speciella undantag förvarvsnäringen i kraven på lönsamhet och effektivitet? Måste man inte i andrakrisdrabbade företag fråga sig: När nu regeringen övergett kravet på lönsamhetoch marknadsanpassning inom varvsindustrin, varför kan man då inte göra det iandra branscher och i andra företag? Det står klart att regeringensstolta deklarationer om avveckling av subventioner och krav på lönsamhet baravar löst prat, ännu ett löfte, som när man väl skall ta ansvaret visar sig hanoll och intet värde. Beskedet beträffande den ändrade inriktningen avvarvspolitiken är mycket anmärkningsvärt, och det finns därför anledning attkräva att finansministern här ger sin syn på principerna för statligtföretagande. Är nu de nya signalerna till Svenska Varv de nya principer somskall tillämpas av den socialdemokratiska regeringen? Kammarens ledamöter börfå ett auktoritativt svar på den frågan här, , av finansministern,eftersom det är av avgörande betydelse för bedömningen och värderingen av helabudgeten och av den ekonomiska politiken,- som finansministern bärhuvudansvaret för. I finansutskottet har vi nu påbörjat behandlingen avfinansplanen och riktlinjerna för den ekonomiska politiken sådana de harpresenterats från regeringen och från oppositionen i alternativa motioner ochprogram. Vi har redan kunnat konstatera att den tvärsäkerhet beträffandeinriktningen av den socialdemokratiska politiken, som vi mötte först i höstasmen också i samband med budgetpropositionens presentation , har tonatsner. Självsäkerheten är inte längre lika påfallande, även om finansministerngör heroiska försök att hålla fanan högt. industriprognosbekräftar vad man länge haft pä känn, nämligen att höstens devalvering inte fården markanta effekt på relativpriserna på svenska produkter som man dåförutsatte och hoppades. Enligt SIND:s prognos är det egentligen av de16 som devalveringen omfattade som är kvar och slår igenom i form av ensänkning av relativpriserna. Företagen har alltså varit tvungna att gåförsiktigt fram pä världsmarknaden, och finns det anledningkonstatera att det inte fanns någon rimlig proportion i dimensioneringen av Även om det är för tidigt att ge ettslutgiltigt omdöme, är det uppenbart att den i hög grad kommer att framstå somett slöseri med resurserna i vår stabiliseringspolitik och som ett slöseri medvårt internationella förtroende och vår goodwill. kan vi notera att världsmarknaden är oförändratosäker. Det finns klara expansiva drag t. ex. i , men det finns också tendensersom håller tillbaka. Vid deklarerade finansministerLambsdorff att för västtysk del var det inte fråga om att medverka till någonsolidarisk expansionistisk politik utan först och främst att slå vakt om detegna försvaret mot inflationen. Jag tror att det yttrandet av den västtyskefinansministern är ganska representativt för vad många ansvariga politiker utei världen alltjämt anser som vägledande för sitt agerande. Detta ärnaturligtvis djupt beklagligt, och allt tal om samförstånd för en merexpansionistisk politik är alltså ännu uppenbarligen ett önsketänkande. Sverigekan inte, trots sitt stora exportberoende, vänta på att en internationellkonjunkturuppgång ensam och som genom ett trollslag skall lösa våra problem. Vimåste alltså ta itu med våra problem själva och med all kraft. Man måste då inför finansutskottets arbete konstatera attsocialdemokraterna med sin ekonomiska politik lever kvar i illusionen att detär den internationella utvecklingen som främst skall bidra till att lösaproblemen. Det av mig refererade meddelandet från Svenska Varv är dessutomytterligare en indikation på att regeringen är inne i ett skede av handlingsförlamning,där man av rädsla för att utmana opinioner och intressegrupper, möjligen ocksåav rädsla för att bryta alltför många av sina vallöften, har släppt greppet omde statliga utgifterna. Finansministern har blivit den ekonomiska politikenspermanenta trafikfara, ständigt överkörd av sina kolleger. Det är den slutsats somen bred opinion måste dra av händelseutvecklingen. har i sin partimotion om den ekonomiskapolitiken skisserat några åtgärder som vi upplever som angelägna för attarbetet med att restaurera svensk ekonomi på nytt skall bli meningsfullt ocheffektivt. Vår strategi har vi utvecklat på tre huvudområden. Den ekonomiska politiken måste främja ett näringslivsom är mindre sårbart och alltså mer differentierat och decentraliserat och somfrämjar de enskilda människornas direkta ansvarstagande och engagemang i produktionslivet.Vi kan därför inte acceptera att regional balans utmönstrats som ettövergripande mål för den ekonomiska politiken. Jag vet mycket väl attfinansministern i ett svar här i kammaren i går förklarade sig. Men förklaringenvar ganska ansträngd och vittnade om att regeringen trots allt släppt taget omregionalpolitiken, vilket vi mycket beklagar och anser vara en återgång till1960-talets flyttlasspolitik. Arbetet med förnyelsen av svenskt näringslivmåste fortgå. Forskning och utveckling och innovationspolitiken är alltsåstrategiska områden, men det finns också sektorer där befintliga företagssituation måste förbättras och underlättas med relativt enkla och vardagsnäramedel. Enligt vår uppfattning måste alltså de åtgärder som vidtagits under regeringarna för att förbättrariskkapitalförsörjningen till företagen bestå och fortsätta. Men det finnsockså detaljreformer som behöver genomföras. En sådan betydelsefull reform förde mindre företagen är att få en mer kostnadsrelaterad fördelning av de socialakostnaderna, dvs. arbetsgivaravgifterna, på företagen. Det är ett känt faktumatt mindre företag har en mindre sjukfrånvaro än större företag. Ändå betalarman samma arbetsgivaravgift. föreslår nu att arbetsgivaravgiften differentierasså, att man kan sänka den för de mindre företagen och få en bättre anpassningav kostnaderna till verkligheten. Det är ett exempel på en vardagsnära menangelägen reform inom företagssektorn som ytterligare skulle kunna förbättraklimatet och utvecklingsförutsättningarna för de många små företagen. Vi måsteanpassa konsumtionen till produktionen och fullfölja mittenregeringensframgångsrika kamp mot inflationen. Det är därför, och inte som ettsjälvändamål, vi måste begränsa den offentliga sektorns expansion och pressatillbaka budgetunderskottet. Kortsiktigt bör detta också ske genom att man taralla tillfällen till besparingar i anspråk, även sådana med engångseffekt. Detär därför vi menar att åtgärder som t. ex. att avveckla de fonder som finnsinom den statliga verksamheten och lägga in dem under budgeten är en rimligåtgärd även om budgeteffekten är av engångskaraktär. På samma sätt ärnaturligtvis åtgärderna att privatisera bostadslånemarknaden, dvs. att flyttaut bostadsfinansieringen frän statsbudgeten till kreditmarknadensinstitutioner, befogade enligt samma filosofi. Dessa besparingar - delvis avengångskaraktär, delvis av återkommande karaktär - svarar för ungefär hälftenav våra redovisade besparingar på . Vi fullföljer därmed vadt. ex. ett enigt finansutskott uttalatom avvecklingen av de statliga fonderna. Vi måstekomplettera kortsiktiga besparingar med systemförändringar som bryterautomatiken pä budgetens utgiftssida. Vi begär alltså att regeringen skallpresentera ett detaljerat och genomarbetat förslag i ett krisprogram om hurautomatiken skall kunna brytas med bibehållet skyddsnät för de sämst ställda isamhället. Om ett krisprogram av denna karaktär genomförs med tillräcklig kraftoch konsekvens bör det kunna vara tidsbegränsat till en period på tre eller femår. För finansutskottets behandling av förslag voredet angeläget att finansministern här kunde ge ett besked om sininställning i frågan om att bryta automatiken, liksom om det med dessa förslagnära kopplade kravet från sida på en översyn av hela ATP-systemet.Regeringens löfte -jag skulle vilja kalla det för dess förhastade löfte - omfull värdesäkring av pensionerna fr. o. m. 1984 gör detta krav särskiltangeläget. Svensk ekonomi är nu inne i ett skede där defromma förhoppningarna om internationell draghjälp för vår ekonomi måste bytasmot mer av realism och konkreta åtgärder. Jag vill gärna instämma i vad statsministern sade omnödvändigheten av att riva murar och söka samförstånd. Men jag måste erkännaatt mot bakgrund av regeringens agerande lät OlofPalmes vädjan patetisk och förde för mig tankarna till och hans . 22 (): Människor i måste mer få chansen attlita på sina egna arbetsinkomster och mindre vara beroende av olikabidragssystem och subventioner. Det är ett led i strategi i denekonomiska politiken. Då kan vi minska den offentliga sektorn - den utgör nu av bruttonationalprodukten - så att den kan finansieras utan samhällsekonomiskaskador. Strategin bygger på insikten att våra grundläggande problem ärunderskottet i bytesbalansen och underskottet i statsbudgeten. Inget av dessaproblem går att lösa över , utan det krävs långsiktiga och konsekventaåtgärder . Underskottet i våra utrikes betalningar är det förstastrukturella problemet. Det är i och för sig glädjande att ävensocialdemokraterna nu har insett skillnaden mellan inhemsk efterfrågan ochutländsk efterfrågan. skrev jag, fru talman, i finansplanen:"Vi kan inte ersätta en för låg utländsk efterfrågan på svenska varor ochtjänster med en stimulans av inhemsk efterfrågan. För att finansiera en sådanexpansion skulle staten bli tvungen att låna än mer, vilket skulle leda tillett tryck uppåt på räntor och inflation och medföra ökade risker förvalutautflöde." För att komma till rätta med bytesbalansunderskottet krävskort uttryckt mer efterfrågan från utlandet på våra svenska produkter. Vi måstestärka den konkurrensutsatta sektorn i ekonomin, så att den kan expandera ochdra till sig mer resurser. Bara då kan den producera och sälja sä mycket varoroch tjänster att vi kan betala för vad vi vill importera och vad vi vill ge it. Socialdemokraternas devalvering innebärotvivelaktigt att konkurrenskraften har förbättrats för både exportföretagenoch de företag som på hemmamarknaden konkurrerar med importörer. Detsammagällde f. ö. den devalvering som mittenregeringen gjorde i september 1981.Efter den devalveringen återtog också av de tidigare, på grundav kostnadsexplosionen , förlorade marknadsandelarna. Men lika viktigt som att skapa en plötsligkonkurrenskraftsförbättring är att skapa förutsättningar för att denna skallkunna bevaras. Och därvidlag är läget tyvärr ganska dåligt genom den politiksom socialdemokraterna för. Regeringen räknar i årets finansplan med en inflation på11,. Detta är med största sannolikhet en underskattning. Som ett kuriosumkan nämnas att inflationsprognosen i finansplanen bara en enda gång, ,legat högre än utfallet. Regeringen lär inte förbättra statistiken med nu föreliggandeprognos. Siffrorna för inflationen i kommer attligga bland de högre i . I t. ex. , och USAförväntar man prisstegringar på , både och . inflationstakt i som är tvä så högkommer kostnadsläget snabbt att försämras. Regeringen säger visserligen att inflationen blir en"engångsinflation". Och det måste man naturligtvis säga. Det tråkigaär bara att ingen tror på det. Det finns nämligen inga konkreta förslag som kan tänkasmedverka till att prisstegringstakten skulle sjunka framöver. De offentligautgifterna ökar rekordmycket, budgetunderskottet likaså. Dessa ting är somfinansministern väl vet inflationsdrivande. Det står f. ö. också att läsa itexten i finansplanen, men tyvärr har man inte dragit några slutsatser. Det verkar som om regeringen vill bekämpa inflationengenom att höja diverse skatter. Exempelvis sägs det att den aviseradeutdelningsskatten på företagen skall motverka okontrollerad och oönskadlöneglidning. Samma sak sades f. ö. utan att man gjorde någotförsök att visa hur detta intressanta fenomen skulle uppkomma. Inte heller nuges det någon förklaring till varför det skulle bli som regeringen säger. Minegen teori om varför en sådan analys saknas är att regeringen inte har lyckatsfinna några skäl till att den skulle vara sann eller ens trolig. Det mestsannolika är i stället att utdelningsskatten och diverse andra förslag i sammariktning är ett steg på vägen mot kollektiva löntagarfonder. Man påstår också att prisreglering och intensifieradprisövervakning är ett led i kampen mot inflation. Men i det fallet är det juså, att det finns ett relativt nyutkommet betänkande frånprisregleringskommittén som säger precis tvärtom. Nej, sanningen är tyvärr den att regeringen verkar hagivit upp kampen mot inflationen. Inflationsförväntningarna har tagit ny fart. Man kan notera att det inte skulle behöva vara så. Efterdevalveringen sjönk inflationen. Det berodde naturligtvis intepå devalveringen som sådan, som ju måste höja priserna. Det berodde i ställetpä den ekonomiska politik som den dåvarande regeringen förde, med stramfinanspolitik och t. ex. sänkning av mervärdeskatten. Den nuvarande regeringengör precis tvärtom. För att lösa bytesbalansproblemet krävs det tid,förmodligen . Och under hela måste kostnadsläget iSverige förbli gynnsamt. Annars sker nämligen inte de förändringar som behövsinom näringslivet. Det krävs ju ganska omfattande strukturförändringar tillförmån för den konkurrensutsatta sektorn, och även inom denna till förmån förden verksamhet som möter en expanderande efterfrågan. Avtalsrörelsensuppläggning och utfall blir därför i hög grad avgörande. Dessutom krävs en marknadsekonomi som fungerar, och attåterskapa detta är också någonting som tar tid. Tyvärr tycks regeringen intealls vara beredd att göra något i detta hänseende - i stället gär man snararemotsatt väg. T. ex. verkar det som om man tror att man kan fä fram merinvesteringar genom att ytterligare klämma åt företagens vinster och genom attförstöra marknaden för riskvilligt kapital genom att avskaffaaktiefondssparandet. Detta är naturligtvis helt ologiskt. För att "vrida"efterfrågan så att en större del kommer från utlandet måste devalveringenkompletteras med en stram finanspolitik. I regeringens finansplan beräknasåtstramningen av den inhemska efterfrågan till litet eller ikronor uttryckt 5 miljarder. Eftersom ingen önskar annat än att investeringarnaskall öka, är det den del av den inhemska efterfrågan som utgörs av konsumtionsom får stå för åtstramningen. Vi har inget att invända mot den bedömning som regeringengör just i detta avseende. Med den prognosen för världshandelns utveckling ochvår exportvolym kommer ett bidrag till BNP-tillväxten på från utlandet.Vi vet också erfarenhetsmässigt att efterfrågetrycket inom den inhemska sektornbör hållas klart lägre för att den nödvändiga omflyttningen av resurser tillden konkurrensutsatta sektorn skall ske. Med hänsyn till näringslivets efterfrågesituation ocharbetsmarknadsläget är det olämpligt med alltför stor åtstramning. Vi görungefär samma bedömning som regeringen av hur mycket åtstramning som ekonomin kan tåla. Däremot har vi en i allra högsta grad annorlunda uppfattning omhur denna åtstramning bör ske. Den bör nämligen drabba den totala konsumtionen,dvs. både privat och offentlig. I regeringens politik är det bara den privatakonsumtionen som drabbas. Svångremmen på löntagarna dras åt med besked. Detta leder fram till det andra viktiga strukturproblemsom man måste komma till rätta med i svensk ekonomi, nämligen underskottet ibudgeten och de offentliga utgifternas snabba ökningstakt. I årets budget ökarde offentliga utgifterna med jämfört med budget.Det är ett nytt rekord som därmed har slagit. Det är faktiskt enökningstakt på , och budgetunderskottet överstiger . hävdar visserligen att budgetunderskottet iårets budget sjunker jämfört med /83. Men det beror ju enbart på attfinansministern öste på med utgifter och i ett slag lyckades ökabudgetunderskottet för innevarande budgetår från ca 75 miljarder till ca 91miljarder. Det är inte heller en dålig bedrift, om man aspirerar pä att kommain i . Men i alla andra avseenden är det faktiskt mycketdåligt. I budgetpropositionen 1982 hade mittenregeringen lyckatsfå ner ökningen av de offentliga utgifterna från 22 miljarder, som den var åretföre, till . Det var faktiskt bara en ökningstakt på förstatsutgifterna. Statsutgifterna närmar sig nu med stormsteg 300 miljarderkronor, och förmodligen kommer de offentliga utgifterna att motsvara70 % av BNP. Men regeringen gör ingenting ordentligt åt detta. Tvärtom har man ju rivit upp de besparingar som riksdagentidigare hade beslutat om. Utgifterna kommer att fortsätta att rusa i höjdenmed hög grad av automatik. Det finns visserligen i finansplanen och budgetennågon diskussion om nödvändigheten av att begränsa denna automatik,göra olika översyner av de regelsystem som gäller osv. Men lika litet somnär det gäller inflationsbekämpning är det tillräckligt med ord - det krävsfaktiskt Och de enda som har vidtagitshar tyvärr ökat automatiken i stället för att ha minskat den. Socialdemokraterna har uppenbarligen inte gripit sig andetta problem med ökningen av de offentliga utgifterna på allvar. De har t. o.m. i tidigare uttalanden fört fram tankar om en "plan för rättvisaskattehöjningar". Av detta tvingas man dra slutsatsen att den socialdemokratiskabudgetpolitiken skall försöka lösa problemet genom att höja skattetrycketytterligare. Det är ju också den väg man slog in på. En sådan politik lider av flera brister. Först och främstkommer den sannolikt inte att fungera ens på kort sikt. Skattetrycket i Sverigeär nu så högt att ytterligare höjningar inte förefaller ge särskilt storaökningar i statens skatteinkomster. Höjningar av skattesatser leder i ställettill att basen för andra skatter sjunker, så att de totala skatteinkomsternaknappast ökar. Men även om skattehöjningar skulle ge kraftigt ökadestatsinkomster, skulle en sådan politik vara fel. Vi har redan världens högstaskattetryck. Ytterligare höjningar kommer att leda till sämre tillväxt ochsämre fungerande marknader inom hela ekonomin. Varför skulle någon individvilja jobba rrier eller byta till ett annat jobb, om staten tar nästan helainkomstökningen? Och varför skulle någon vilja ge sig in på något såäventyrligt som att starta ett nytt företag för att utveckla någon idé, omstaten ändå tar merparten av vinsterna? Nej, skattehöjningspolitik kommer inte att fungera, och dåtvingas man bara konstatera att regeringen inte har någon strategi för hur manskall lösa problemet med en utgiftsandel på och skatter och avgifter på ca50 %. Eller kan finansminister här ange socialdemokratins strategi föratt lösa detta problem? Det sägs i varje fall inte något om detta ifinansplanen. föreslår att beslutar om besparingarpå ca på helår räknat. Vi menar också att regeringen måsteåterkomma till med en plan för hur man avser att lösa den offentligasektorns långsiktiga finansieringsproblem. menar t. ex. attsambandet mellan individens förmån och aktuell utgift måste stärkas i flera avde nu existerande försäkringssystemen. Det gäller t. ex.sjukförsäkringssystemet och arbetslöshetsförsäkringssystemet. Det gäller ocksåATP-systemet. De beräkningar som gjort omavgifternas ökningstakt framöver manar till eftertanke. Effekten av de besparingar föreslår är att dennödvändiga åtstramningen av den inhemska efterfrågan inte bara skulle drabbalöntagarna och inte heller bara den privata konsumtionen. Vi menar nämligen attåtstramningen måste drabba både privat och offentlig konsumtion. Regeringenhar uppenbarligen inte någon sådan ambition, utan dess åtstramning skall baradrabba den privata konsumtionen. Den offentliga skall fortsätta att expandera.Det är vad man kan läsa ut av finansplanen. Det är icke en politik som skapar trygghet ifråga om hur vi skall kunna få balans i den ekonomiska politiken. 23 (vpk): 1 debatterna mellan företrädare försocialdemokraterna och för de borgerliga partierna får frågorna om ekonomin enmycket ensidig belysning.