prot · G60916 · 1982-12-31 00:00:00 — De svenska företagensförsummelser på detta område måste brytas. Många storföretag gör stora vinster på devalveringen. Demåste nu användas för att skapa nya jobb och utveckla nya produkter. Därförmåste reglerna för kapitalexport skärpas så att vinsterna inte exporteras ochinvesteras utomlands. Om företagen vägrar att investera menar vi att vinsternafår tas in till staten och finansiera de nödvändiga statliga investeringarna. En fråga i det sammanhanget är maktkoncentrationen inomdet svenska näringslivet, som på allvar måste angripas. Vi vet att deborgerliga partierna, inte minst i valrörelsen, visade ett totalt ointresse fördetta, samfidigt som utvecklingen går i den riktiningen att allt färre ägerallt mer. Efter bortgång kommer säkert en nymaktkamp inom storfinansen, vilket kommer att ytterligare skärpamaktkoncentrationen. Jag tror därför att det vore riktigt att helaWallenbergimperiet överfördes i samhällets ägo och ställdes under demokratiskkontroll. Från detta ämne är det inte långt till fondfrågan. Denfick som bekant en mycket framskjuten plats i valrörelsen, med dåligt resultatför de borgerliga Men frågan om storfinansens makt har alltmerförsvunnit i den diskussionen. Låt mig därför påminna om att det finns enmajoritet i för fonder. Det måste enligt vår mening resultera i ettsamlat grepp i fondfrågan så att ett nytt förslag utformas som kan samla helaarbetarrörelsen, som kan entusiasmera löntagarna och som tar upp frågan bådeom kapitalbildning och nya jobb och även frågan om att bryta storfinansensmaktställning. Det är hög tid att börja diskutera här iriksdagen hur vi skall åstadkomma en demokratiskt planerad ekonomi, enproduktion för social nytta, utan dagens rovdrift. Det innebär naturligtvis attvi måste tänja och spränga ramarna för det kapitalistiska systemet- detta för moderater och andra så fula uttryck. Vägen ut ur krisen är mednödvändighet också en väg ut ur kapitalismen. Eller vad menade annarssocialdemokraterna med talet om kapitalismens oförmåga och misslyckande underåren i opposition? befinner sig i ett mycket ansträngtekonomiskt läge, det är riktigt. En del säger därför att de stora reformernastid är förbi. Jag tror inte att det är sant. Det finns ännu många ogjordareformer i vårt land, och även om de inte kan genomföras från den ena dagenfill den andra, är det nödvändigt att redan nu förbereda dem och sätta in dem ien socialistisk strategi för framtiden. Låt mig nämna några av de frågorna. En sådan viktig reform är sextimmarsdagen. I den frågan ärdet socialdemokratiska kvinnoförbundet mer överens med vårt parti än med sinegen parfiledning. 1 sänkte den tillträdande vänstermajoritetenarbetsfiden med . Det vill vi också göra. Vi vill utforma etttioårsprogram för sextimmarsdagens införande. Det första steget borde vara attminska arbetstiden . Ett annat viktigt område för nödvändiga reformer ärsocialpolitiken. Här finns stora brister och otillgodosedda behov. Vi kan intefortsätta att acceptera den sociala nedrustning som de borgerliga partierna iregeringsställning började driva. Det finns stora uppgifter i kampen mot densociala utslagningen, det behövs satsningar för att förbättra de handikappadesvillkor. Här förväntar vi oss förslag från den nya regeringen. har jämställdshetsträvandena råkat ut förallvarliga bakslag. Dagens rekordhöga kvinnoarbetslöshet är kanske dettydligaste exemplet på det, debatten om vårdnadsbidragen är ett annat. Vårutgångspunkt är att kvinnorna måste tillförsäkras rätten till arbete ochutbildning. Kvinnodiskrimineringen måste bekämpas överallt där den förekommer. Den senaste tidens brutala övergrepp mot kvinnorna visaratt det nu behövs en ny offensiv för jämställdheten, för jämlikhet och för enhelt ny människosyn - och jag tänker i det sammanhanget också påfrämlingshatet. Detta kommer att bli en annan av 1980-talets stora frågor, somförutsätter insatser på många områden, inte minst inom kulturen. menar jag - trots vad som har sagts härtidigare -misskötts under de gångna sex åren. De borgerliga har bromsatradikala förslag för att åstadkomma en bättre naturvård och en bättrelivsmiljö. I folkomröstningen om kärnkraft varbeslutet att högst tolv aggregat skulle få tas i bruk. Nya fakta om säkerhetenoch ekonomin har framkommit, som framtvingar en omprövning av i första handelvan och . Vi vill att en avvecklingsplan utarbetas, och därmåste också ingå rejäla satsningar på energialternativen och en omedelbarstängning av . Det är möjligt - men kanske det är en alltför fromförhoppning - att , nu i opposifion, kan vinnas för de härtankegångarna. Den viktigaste frågan, trots alla de frågor vi diskuterarsom gäller inrikes förhåUanden, är självfallet frågan om solidaritet, fred ochnedrustning- i vart fall för fyra partier här i , som i valrörelsengick samman om en internafioneU fredsdag, för solidaritet med . , på FN-dagen, demonstrerade människor världenöver för fred och nedrustning. Särskilt hoppfullt var det att så många ungdomardeltog - ungdomar och barn som kämpar för att få växa upp i fred och säkerhet,som kräver att rustningskostnaderna skall minskas och att pengarna i ställetskall användas för att ge dem nya jobb och skapa en bättre framtid. Om detta borde hela kunna vara överens, men degångna åren har visat att de borgerliga i olika sammanhang varken kan ellervill ta de initiativ som behövs. Den passiviteten måste, menar vi, brytas.Sverige måste på nytt bli aktivt på den internationella arenan. Kanske kan nuockså frågan om en svensk anslutning till den alliansfria rörelsen få densakliga behandling som den aldrig har fått. Arbetet med att utforma ett svenskt nedrustningsprogram börställas i förgrunden. Likaså borde konstruktiva insatser göras för att säkraNorden som en kärnvapenfri zon. Jag tror att man, tillsammans med de nordiskaregeringar som är intresserade, på allvar skall diskutera arbetet med entraktattext - en uppfattning som exempelvis den tidigare norska ministern har gett uttryck för. , herr talman: parti, vår grupp här iriksdagen kommer att efter förmåga försöka bidra till en progressiv politik ilöntagarnas intresse. Vi kommer att sakligt pröva de förslag som densocialdemokratiska regeringen lägger fram. Utgångspunkten för våra ställningstaganden kommer att varaen rättvis fördelningspolitik, en politik i löntagarnas intresse. Men vi menaratt en sådan polifik aldrig kan drivas fillsammans med ett eller fleraborgerliga partier. Det arbetet kan aldrig bedrivas i form av borgerlig polifik- det har erfarenheterna från ufiandet och från de sex senaste årensregeringspolifik i vårt land klart visat. Jag har med intresse lyssnat på företrädarnaför oppositionspartierna. Med all respekt måste jag, åtminstone om de treförsta, säga att de var något mjältsjuka uppenbarelser. Det brukar sägas att jag i opposition stundom var litetgrinig, och något ligger det väl i det. Men i retrospektionens ljus framstårjag som rena solstrålen i jämförelse med de herrar som denna förmiddagparaderat i talarstol. Under den avslutade valrörelsen återkomföreträdare för regeringspartierna ständigt fill slagordet "Vi är på rättväg". Man ville därmed göra gällande att vi kunde fortsätta precis somförut, att den borgerUga ekonomiska politiken var klok och framgångsrik, attSverige var på "rätt väg" ur den ekonomiska krisen. Vi socialdemokrater hävdade att tvärtom befinnersig i en djupgående ekonomisk kris, som skulle ytterligare förvärras genom enborgerlig nedskärningspolitik. Det krävdes en rejäl omläggning av denekonomiska polifiken. Var på rätt väg? Väljarna gav i valet för sin delsvaret på den frågan. Fakta talade tungt och obönhörligt emot det borgerligabudskapet. Under sex borgerliga regeringsår växte statensbudgetunderskott från ca till minst 75 miljarder. Det ärväl närmast ett uttryck för svart humor när , som , talar ommittenregeringens strama finanspolitik. Den borgerliga regeringen drog på densvenska staten en väldig utlandsskuld med väldiga räntebetalningar. Men trotsatt man på detta sätt lånade sig fram, sjönk reallönerna kraftigt och desociala förmånerna började naggas i kanten. Arbetslösheten växte till de högstanivåer som registrerats i modern arbetslöshetsstatistik. Det mest olycksbådande i utvecklingen gällde nedgången iden svenska industrin. Industriproduktionen utvecklades sämre än i något annatjämförbart land i . Industriinvesteringarna var de lägsta på fleradecennier och fortsatte att sjunka kraffigt. Antalet arbetstillfällen inomindustrin minskade med ca 160 000, i en årstakt pådrygt 40 000 . Den här utvecklingen har haft och har internationellaförklaringar. Det har ingen förnekat. Men påfrestningarna på den svenskaekonomin av den internafionella krisen bemöttes helt enkelt inte på etteffekfivt sätt av de borgerliga regeringarna. På strategiska områden gick detsämre - ibland betydligt sämre - i än i andra länder. Detta dåliga resultat har delvis sin förklaring i deborgerliga regeringarnas splittring, deras långbänkar, deras oförmåga att kommatill beslut. Men det beror också på att de, liksom man gjorde i en del andraländer, mer och mer satsade på en ensidig åtstramnings- ochnedskärningspolitik. All erfarenhet visar att det leder till sjunkandeprodukfion, stor arbetslöshet och ökande sociala klyftor. Denutvecklingen var också vi på väg mot.. De tecken vi fått visar inte pånågon vändning till det bättre i den svenska ekonomin - tvärtom. Den dag den socialdemokratiska regeringen trädde in ikanslihuset möttes vi av beskedet att 85 000 ungdomar gick arbetslösa. Det vararvet efter den borgerliga regeringen. Det är en dramafisk ökning på bara någramånader. Den samlade arbetslösheten nådde av arbetskraften, eller 176 000 människor. fick vibesked om att fanns det vid arbetsförmedlingarna bara 12000 lediga platser varav 1 300 i tillverkningsindustrin. Det var allt. Dennastora och dramatiska ökning av arbetslösheten ger inte precis en bild av att viskulle vara på rätt väg, som det sades. På gör man nuden bedömningen att vi står inför den svåraste vintern på arbetsmarknaden sedan1930-talet. och så sent som i den revideradefinansplanen kom den förra regeringen med rätt så rosiga prognoser om denfortsatta ekonomiska utvecklingen. Dessa förutsägelser har ramlat medhöstlöven, ja, ännu tidigare. Rapporter som har kommit från t. ex.Industriförbundet och Konjunkturinsfitutet har visat på en fortsatt nedgång påi stort sett samtliga områden med bl. a. ett mycket stort underskott ibytesbalansen, ett fortsatt ras för den svenska industrin. När viträdde in i kanslihuset fick vi alltså fillgång fill facit. Jag hörde de borgerliga partiledarna beklaga sig överreallönesänkningar. Och ändå lånade vimer och mer. De beklagade sig över inflationen. Men under den borgerligaregimen försvann hälften av den svenska kronans köpkraft. Jag brukade på densocialdemokratiska regeringens tid äta på en utmärkt restaurang inte långthärifrån. Då kostade lövbiffen . Jag gick fillbaka dit . Det är inte samma lövbiff men det är samma restaurang.Det är arvet efter den borgerliga inflationspolitiken. Den svenska ekonomin befann sig alldeles otvetydigt på felväg. En fortsättning av den borgerliga polifiken hade inte endast givit starktökad arbetslöshet, fortsatta underskott, en urgröpning av social rättvisa ochsocial trygghet. Än mer ödesdigert är att en fortsatt nedgång i industrin isamma takt som hotar vår ställning som stark industrination. Viriskerade att i allt större utsträckning få ett statssubventionerat näringsliv.I förlängningen hotas själva den industriella basen för vårt välstånd och vårtrygghet. Det var i själva verket denna utveckling - vårt svagaekonomiska läge och alla nya larmrapporter om den framtidaekonomiska utvecklingen - som utlöste den oro på valutamarknaden som var ettfaktum redan långt före valet och som egentligen började mycket snart efter denborgerliga regeringens devalvering . Redan någon månad efterdevalveringen började valutautflödet på nytt, och med få undantaghar det därefter legat på ca . 1 augusfi varhandelsbalansens underskott nästan . Exportorderingångenstagnerade, oljenotan ökade. Och detta satte fart på spekulafionen mot kronan. De borgerliga partierna kritiserar nu i högljuddamoralpredikningar den av oss företagna devalveringen. De själva devalverade, omjag minns rätt, - nästan dubbelt så mycket. Vilka moralpredikningar avsvavelosande karaktär borde de inte rikta mot sig själva! Med sin krifik försöker de borgerliga partierna dölja atten borgerlig regering, om den hade suttit kvar, med all säkerhet också hadenödgats devalvera. Marknaden hade tvingat den därtill. årsborgeriig polifik hade tvingat den därfill. Alternativet hade varit en järnhårdåtstramning av penningpolifiken med bl. a. skyhöga räntehöjningar. Dettaalternativ hade slagit så hårt mot industrin att det i realiteten måsteavfärdas av varje vetfig människa. Mendet hade, herr talman, blivit en devalvering med svansen meUan benen,framtvingad av marknaden, utan större trovärdighet och därmed lätt att betraktasom en förelöpare till fortsatta devalveringar. Så har ju den borgerligapoHtiken med sina seriedevalveringar utvecklats under de gångna sex åren - gångpå gång därför att man inte fått trovärdighet för kronan. hadedenna politik återigen lett fram till en öppen attack mot den svenska kronan. Densocialdemokrafiska regeringen stod därmed genast vid sitt tillträde i en svårvalsituafion med krav på omedelbar handling. Handlingsförlamning var det värstavi kunde råka ut för. Vi valde att inleda vår polifik för att föra urden ekonomiska krisen med en nedskrivning av kronan . Därmed inte baraåterställer vi förtroendet för den svenska kronan. Vi skapar också utrymme fören offensiv politik - svängrum för produkfion och arbete, precis som vi sade ivalrörelsen. Vihar aldrig förnekat att en sådan politik medför uppoffringar. Men den gerframför allt mö j ligheter att stoppa nedgången inom industrin .Påkört sikt ärdet endast genom en förbättring av den svenska industrins kostnadsläge som denkan få tillräcklig konkurrenskraft för att utgöra basen för en god ekonomiskutveckling i vårt land. Den ekonomiska polifik somregeringen nu inleder har följande mål: attmobilisera hela nafionen och alla våra resurser i kampen mot arbetslösheten.Det är av särskild vikt att begränsa ungdomsarbetslösheten. attskapa balans i vår ekonomi och minska behovet av att låna i ufiandet. Ettcentralt led i det arbetet är att stärka och utveckla den industriella basenför vår ekonomi. attde bördor som blir nödvändiga för att trygga sysselsättningen och vårtekonomiska oberoende skall bäras av alla grupper i samhället och fördelas efterbärkraft. De övriga målen för den ekonomiska poUfiken kan på siktinte uppnås, om vi inte får bukt med de höga prisstegringarna. Visocialdemokrater har klart deklarerat i valrörelsen att vi inte kommer attkunna lösa landets ekonomiska problem utan uppoffringar. Människorna har säkertinte heller väntat sig något annat. Vad de kräver är att sådana uppoffringarskall ge resultat och fördelas rättvist. Devalveringeninnebär på kort sikt en sänkning av levnadsstandarden. Det får ses som ennödvändig uppoffring för att reparera den svenska ekonomin efter de senasteårens fillbakagång. Det är notan för den borgerUga poHtiken. Det blir en högreinflafion . Det är jag den förste att beklaga. Men vi skall ha klartför oss att den inflafion som det svenska folket får bära är notan fördet borgerliga vanstyret under dessa år. Den måste betalas. Vi 3 Riksdagensprotokoll 1982/83:16-17 Onsdagenden 27 oktoliiér 1982 vill ge oss i kast med den betalningen på en gång såsnabbt som möjligt. En större del av våra samlade resurser måste nu användas för att bygga för framfiden och för att minska våra underskott. ' Den politik som vi socialdemokrater gick till val på är enblandning av stramhet och offensiv. Stramhet för att hålla tillbaka de ökandeunderskotten - offensivför att på nytt få fart på svensk industri och därmed lägga grunden för att långsikfigt kunna trygga sysselsättning och välfärd. Det är en sådan polifik som vi nu genomför. Den bygger iallt väsentligt på programmet Framtid för , som vi presenterade fördrygt och som antogs av våra kongresser. Devalveringen är eninledande offensiv åtgärd, eftersom den innebär att svenska företags produkterblir mera konkurrenskraftiga. Det svenska näringslivet får därmed möjligheteratt ta tillbaka marknadsandelar som gått förlorade . Och det gällerbåde på exportmarknaderna och på hemmamarknaden, där svenska företags produkterfår större möjligheter att konkurrera med importerade produkter. Genom en ökad efterfrågan på svenska företags varor ochtjänster kan vi bryta den hitfillsvarande nedgången och på nytt få en expansionav produktion och sysselsättning och därmed av investeringarna. Det är vikfigt att understryka att om vi skall få de härposifiva effekterna av devalveringen, så kan det inte ske någon allmän kompensafionute i samhället för de prisstegringar som devalveringen medför. Det kan intenog kraffigt framhållas hur viktigt det är att devalveringen följs upp på rättsätt - i den ekonomiska politiken och från olika grupper i samhället. Devalveringeninnebär övergångsvis en höjning av den allmänna prisnivån - det äroundvikligt. Regeringen vill med största skärpa slå fast att denna devalvering är en engångsåtgärd. I fortsättningen måste förtroendet för den svenska kronan och det svenska näringslivets konkurrenskraft bevaras genom en anpassning av framför allt kostnadsutvecklingen inom landet. Här vilar ett stort anWar på arbetsmarknadens parter men också på oss politiker. Vi har godtagit denna engångsanpassning helt enkelt därföratt vi målmedvetet och, precis som vi hävdade i valrörelsen, sättersysselsättningen främst i det pohtiska arbetet, och då måste vi ge industrinutrymme. Vi sätter sysselsättningen före reallöneutvecklingen på kort sikt. Omemellerfid den prishöjning devalveringen medför fillåts utlösa en kedja avkompensafionskrav, kommer devalveringens gynnsamma effekter att omintetgöras.Vi får då en fortgående spiral av inflation och urholkad konkurrenskraft. Viser inte devalveringen som ett inslag i den ekonomiska polifiken utansom en extraordinär åtgärd som inte kan upprepas inom överskådlig tid. Dettainnebär att om kostnadsutveckling och inflation råkar ur kontroll framöver,kommer det direkt att slå mot vårt övergripande mål att återskapa den fullasysselsättningen. Av dessa skäl måste den engångsanpassning devalveringeninnebär accepteras och fortsättningsvis kampen mot inflafionen bli en gemensamangelägenhet ute i det svenska samhället. Det har varit utomordenfiigt uppmuntrande att vid deöverläggningar som regeringen haft med företrädare förnäringslivet och arbetsmarknadens parter kunna få möta en klar insikt om vaddet ekonomiska läget kräver och en stark känsla av gemensamt ansvar för attföra ur den ekonomiska krisen. Regeringenkommer att vidta en rad åtgärder för att se till att bördorna fördelasrättvist. Vi kommer bl. a. att föreslå en skärpning av förmögenhets-, arvs- ochgåvobeskattningen och en begränsning av subvenfioneringen av akfieägandet. Höjdskatt på vissa lyxvaror kommer att föreslås. Dessutom kommer kampen motskatteflykt och ekonomisk brottslighet att intensifieras. Särskilda åtgärderkommer att övervägas för att skydda utsatta grupper som barnfamiljer. Denskattereform som med stor majoritet ställde sig bakom skallbestå. Det gäller sänkta marginalskatter, avdragsbegränsningen, finansieringenetc. Vad det kan bli fråga om är en komplettering med hänsyn till denutveckling som kan förväntas . Om denna fråga har vi inlett samtal medvåra avtalsparter i och med arbetsmarknadens parter. Detär av största vikt att man ute i företagen inser att den polifik som inledsger näringslivet nya möjligheter men att den naturligtvis också ställer krav påföretagen. Kravenär att företagen nu utnyttjar det utrymme devalveringen ger för att sänka derelativa priserna eller för andra ansträngningar för att återta förlorademarknadsandelar. Politiken syftar till att öka produktion, sysselsättning ochinvesteringar. Det är på dessa områden som vi har förväntningar på företagen. Omföretagen i alltför hög grad utnyttjar devalveringen för att kortsikfigt höjavinsterna, kommer det av många att upplevas som om man sviker det förtroendedevalveringen innebär. Inte minst löntagarorganisationerna kan komma attreagera i en sådan situation. En sådan utveckling skulle oundvikligen leda fillmotsättningar i stället för samverkan. Det skulle också innebära att det blirsvårare att lösa landets problem. Föratt undvika detta, och som ett led i ansträngningarna att göra devalveringenfördelningspolitiskt acceptabel, har regeringen för avsikt att i någon forminföra vinstdelning. Ienlighet med vad vi utlovat under valrörelsen avser regeringen att börjagenomföra en offensiv investeringspolitik. Vi kommer att lägga fram ett brettprogram för ökade investeringar inom främst områdena transporter, byggande,energi och miljövård. Ett särskilt program kommer att utarbetas förreparationer, ombyggnader och tillbyggnader inom det befintligabostadsbeståndet. Regeringenkommer också att satsa på ett bättre utnyttjande av egnaråvaruresurser. Det gäller bl. a. att trygga virkesförsörjningen fillskogsindustrin och att ta fram ett investerings- och utvecklingsprogram förgruv- och mineralnäringen. Regeringen kommer vidareatt medverka till en balanserad utbyggnad av Onsdagenden' '1982 den offentliga sektorn.Den borgerliga polifiken gentemot kommuner och landsting har lett till att mannu på många håll planerar för en faktisk nolltillväxt. En fortsatt sådanutveckling får förödande konsekvenser för den samlade sysselsättningsutvecklingeni landet. Särskilt skulle kvinnorna komma att drabbas. Men det innebär ocksåatt vi inte lever upp till de målsättningar som tidigare i stort sett allapartier varit ense om, nämHgen att arbetet med att bygga ut och förbättraomsorgen om barnen och de äldre måste fortsätta. Påarbetsmarknaden inträffar det som vi socialdemokrater länge varnat för.Arbetslösheten ökar i snabb takt som en direkt följd av den politik somtidigare bedrivits. Vi har ännu inte sett de fulla effekterna av den. Under långtid framöver kommer vi att kunna beskåda vad den ensidiga åtstramningspolitikenleder till på arbetsmarknaden. Så blir det eftersom åtstramningsåtgärdernaverkar med en viss eftersläpning, men också eftersom det tar tid innan den nyaregeringens polifik kan ge resultat. Kortsiktigtfinns det ingen annan utväg än att sätta in arbetsmarknadspo-Utiska åtgärdermed hela deras styrka. Detta lovade vi i valrörelsen att göra, och så sker nuockså. Regeringen har som en av sina första åtgärder beslutat att avdela ca 4miljarder kronor för ytterligare arbetsmarknadspoUtiska insatser. Dettakan bidra till att hejda ökningen av arbetslösheten, men regeringen ärfuUständigt medveten om att åtgärderna sätts in alldeles . För attmotverka den kommande vinterns påfrestningar borde dessa beslut ha fattatsredan i våras. Men från den dåvarande regeringen hördes enbart tal om attSverige var världsbäst på att bekämpa arbetslöshet. Då kom ord i stället föråtgärder. Därför hade vi också, som jag redan framhålHt, enarbetslöshet på eller närmare 180 000 arbetslösa, varav 85 000 ungamänniskor. Det betyder att var åttonde ung människa i åldern gick utanarbete. Socialdemokratingick till val på löftet att med all kraft bekämpa arbetslösheten, men också attslå vakt om den sociala tryggheten. Det finns inte utrymme för stora reformer.Tvärtom måste, som vi också framhållit, budgetpolifiken präglas aven utomordentlig stramhet. Därför ställde vi inte ut stora löften på det socialaområdet. Vi gjorde fyra åtaganden, och de löftena skall nu självfallet ocksåuppfyllas. Därför kommer regeringen att lägga fram förslag om: - att återinföra värdesäkringen av pensionerna, - att beslutet om att införa isjukförsäkringen rivs - att en rimlig ersättning vid arbetslöshetåterinförs, - att beslutet om en försämring av statens bidragfill den kommunala barnomsorgen rivs upp. Dessafyra löften ställde vi ut.