prot · G60988 · 1982-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1982/83:88 1 § Val av ombud och suppleanter i Europarådetsparlamentariska (rådgivande) församling Företogs val av sex ombud och sexsuppleanter i parlamentariska (rådgivande) församling. 1 (): Valberedningen har enhälligt godkäntgemensamma listor för val av ombud och suppleanter i Europarådetsparlamentariska (rådgivande) församling. I egenskap av ordförande i valberedningen ber jag att tillherr talmannen få överlämna de gemensamma listorna. De för ifrågavarande val avlämnadegemensamma listorna upplästes av talmannen och godkändes av kammaren, varvidbefanns att följande personer, vilkas namn i här angiven ordning upptagits pålistorna, valts för fiden från öppnandet av den parlamentariska församlingensnästa ordinarie möte till öppnandet av församlingens ordinarie möte : StigAlemyr (s) () () () KurtHugosson (s) () suppleanterDoris () () () () LarsGustafsson (s) () 2 §Föredrogs och hänvisades Propositionerna 1982/83:96 till skatteutskottet /83:106 fill näringsutskottet /83:108 fill kulturutskottet /83:109 till skatteutskottet 1982/83:113 punkt 11 ihemställan till arbetsmarknadsutskottet iövrigt till näringsutskottet /83:114 fill jordbruksutskottet 3 §Föredrogs och hänvisades Förslag 1982/83:17fill konsfitufionsutskottet 4 § Föredrogs och hänvisadesMotionerna 1982/83:2214-2216 till jusfitieutskottet 5§Finansdebatt, m. m. 1982/83:30 om riktlinjer för den ekonomiskapolitiken och för budgetregleringen m. m. 1982/83:100 delvis) samt 1982/83:26 ombesparingsåtgärder i statsförvaltningen (förs. 1982/83:8). Medtillämpning av den ordning som talmanskonferensen fattat beslut omkommer finansutskottets betänkanden 30 och 26 att debatteras i tur och ordningoch voteringarna att äga rum i ett sammanhang sedan båda betänkandenaslutdebatterats. Förstupptas alltså finansutskottets betänkande 30 om den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. 3 (): Det känns skönt att kunna inleda en debatt, som ifortsättningen säkert kommer att präglas av dystra tongångar, med något somändå är en ljuspunkt i det ekonomiska mörkret. Jag tänker på den nedgång ioljepriset som följer av OPEC-kartellens sammanbrott . I historiens ljuskan denna händelse komma att framstå som en lika avgörande brytpunkt i denekonomiska utvecklingen som den första oljeprischocken 1973-1974. Den svenska reaktionen på fallet i oljepriserna har varitlitet yrvaken. Energiminister beklagade i sin första kommentaratt OPEC-staterna inte lyckats hålla uppe priset vid per fat. Denbakomliggande tankegången föreföll vara att arbetet på att minska Sverigesoljeberoende kunde mattas och att satsningar på andra energikällor kundeframstå som förfelade. Men även om ett prisfall på oljeprodukter - lika väl somen prisstegring -kan framkalla vissa störningar, måste det ur bådevärldsekonomins och synvinkel vara en fördel att få en lindring i denextrabeskattning som de oljeproducerande länderna utsatt sin omgivning för. Detminskar för del utifrån kommande inflationsimpulser och dämpar pressenpå vår bytesbalans. Dessutom kan en större del av och västvärldensköpkraft riktas mot varor och tjänster producerade utanför OPEC-länderna. Frågan är nu hur vi skall hantera det utrymme som litetoväntat uppstår. Frestelsen är naturligtvis stark för en regering, som tror påen socialistisk högskattepolitik, att fylla ut det med höjda energiskatter.Därmed köper man sig, till i alla fall, fri från kravet att minskabudgetunderskottet med offentliga utgiftssänkningar. Men jag vill kraftigt varna för en politik på energibeskattningensområde, som försämrar konkurrensläge jämfört med andra länders. Skalloljeprissänkningen till någon del motvägas med höjd skatt, måste det föranledalika stora sänkningar av andra skatter på produktionen, t. ex.arbetsgivaravgifter eller inkomstskatter. Den kraftiga oljeprisstegringen under de senaste tio årenhar naturligtvis spelat en betydande roll för uppkomsten av industriländernasekonomiska svårigheter. Andra orsaker har varit snabbt växande offentligautgifter och en obenägenhet att underkasta sig en tillräckligt snabbstrukturomvandling. Men regeringens finansplan och den socialdemokratiskautskottsminoriteten låtsas egentligen inte om någon annan förklaring än denåtstramningspolitik som bedrivits i de tongivande industriländerna. Man placerar alltså felet på efterfrågesidan i ekonomin.Men detta, herr talman, är att vända upp och ner på verkligheten. Om denekonomiska stagnationen kunde ha avhjälpts med snabba ökningar av de offentligautgifterna och kraftigt växande budgetunderskott, då skulle vi inte hanågra problem. Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Det förhållandet att svårigheternaär som störst i de länder som har de högsta offentliga utgiftsandelarna och destörsta budgetunderskotten tyder tvärtom på att felet måste sökas påutbudssidan. Produktionen har hämmats av snabb tillväxt i den offentligasektorn, stigande skattetryck och en sämre anpassningsförmåga på olikamarknader. Socialdemokraterna i utskottet kritiserar vad de kallarden monetaristiska politiken. I andra sammanhang betecknar regeringensföreträdare och som förespråkare för ekonomiska irrläror medomänskliga drag och avskräckande verkningar. Jag kan inte till alla delar försvara den ekonomiskapolitik som förts i och . Men misstagen ligger på andraområden än dem som socialdemokraterna pekar på. tog på sig en omöjlig uppgift,när han på en enda gång ville avveckla budgetunderskottet, sänka skatterna ochhöja försvarsutgifterna. Neddragningen av de offentliga utgifterna måste görasförst, om man skall kunna undvika en press uppåt på räntor och priser. OchThatcher levde inte som hon lärde, när hon i början av sin regeringsperiodsläppte fram stora lönehöjningar för de offentliga tjänstemännen och fortsattasubventioner till olönsamma statliga företag. Även om det tagit än beräknat och kostat storauppoffringar i form av produktionsbortfall och arbetslöshet, har man i dessaländer nått det primärt åsyftade målet att knäcka inflationen. Därmed har lagtsen grund för en ekonomisk återhämtning, som just därför att den vilar på ensund bas har förutsättningar att bli varaktig. Om man betänker hur sjuk denengelska ekonomin var under socialistiskt styre, är det anmärkningsvärt attStorbritannien nu intar en mindre framskjuten plats i krisligan än Sverige.Och det är inte så litet ironiskt att världens förväntningar om draghjälp tillekonomisk återhämtning riktar sig just mot och den konjunkturuppgång somdär har inletts. Regeringen och den socialdemokratiska utskottsminoritetenpläderar nu för en samordnad internationell expansionspolitik som en väg urkrisen. Naturligtvis vore det bra om andra ville räcka oss en hjälpande hand.Men det är farligt att hänge sig åt önsketänkande. Vi kan inte räkna med attandra länder skall äventyra sina svårvunna framgångar på inflationsbekämpningensområde bara för att vi svenskar skall kunna ta oss ur de svårigheter vi inteförmår komma till rätta med på egen hand. När man där lättar på åtstramningen,är det därför att man anser sig ha fått inflationen under kontroll. Men vidförsta tecken på att räntor och priser åter pressas uppåt kommer man att börjabromsa, just därför att man vet hur svårt det är att åter klättra ner från högainflationstal. Betecknande är att diskussionen just nu i och Storbritanniengäller om inte penningmängdens ökning, trots att den överensstämmer meduppställda mål, ändå är för stor med hänsyn till den oväntat snabbaavsaktningen av inflationstakten. Att som man gör i den socialdemokratiska motionen 217tänka sig att industriländerna gemensamt skall satsa på offentligainvesteringsprogram är helt orealistiskt. Slutsatsen måste därför bli att vi iSverige inte kan fortsätta att med utlandslån finansiera en väntan pä attvärlden skall bli annorlunda. Vi skall i stället själva gripa oss an med våra problemoch skapa förutsättningar för en återupptagen ekonomisk tillväxt på det sättsom skett, och sker, i andra krisdrabbade industriländer. Den stora devalveringen sades syfta till attförbättra konkurrenskraft och att rätta till bytesbalansen genom attöka exporten och minska importen. Den av statens industriverk företagnaundersökningen av devalveringens effekter på exportföretagens prisbeteende gerinte belägg för att regeringens förväntningar om prissänkningar och en däravföljande kraftig ökning av exportvolymen skall infrias. Jämfört meddevalveringarna 1977 och 1981 förefaller företagen i betydligtstörre utsträckning utnyttja det iippkomna utrymmet för att höja sinavinstmarginaler. Ändå kan naturligtvis ett internafionellt konjunkturuppsvingförbättra efterfrågan på svenska produkter. Sjunkande oljepriser och enfallande dollarkurs kan dessutom tänkas minska det beräknade underskottet ibytesbalansen. som detta slags förbättringar i de yttre förutsättningarnanaturligtvis är välkomna innebär de en risk för att vi här hemma slår oss tillro och inte genomför de strukturella förändringar som är nödvändiga förlångsiktig balans. ligger det faktiska underskottet i bytesbalansenavsevärt under det strukturella, därför att den inhemska efterfrågan är så låg.Vi har en lång väg att vandra, innan den svenska ekonomin befinner sig i envaraktig balans i förhållande till omvärlden. Sjunkande oljepriser kan också påverka inflationstakten ipositiv riktning. - Inom parentes vill jag här uttrycka min tillfredsställelsemed att det meningslösa prisstoppet nu har upphävts och uttalaförhoppningen att de lika verkningslösa prisövervakande åtgärder som träder idess ställe skall slopas. - Men om oljeprisfallet medför lägreinflationstakt i , fungerar det naturligtvis likadant i vårakonkurrentländer. I , och är man redan nere i enprisstegringstakt av på årsbasis - för den senaste månaden kan manregistrera en inflationstakt i på . Vi kommer att hamna på ennivå som ligger mer än dubbelt så högt som i dessa länder. Därmed försvinnermycket snabbt den prisfördel som devalveringen var avsedd att ge. Ett viktigt led i regeringens ekonomiska politik harangetts vara att årets löneökningar trots devalveringen skall hållas nere vidett minimum. Vi matas nästan här i med propositioner omskattehöjningar och andra reglerande ingrepp, vilkas syfte sägs vara att åstadkommaen återhållsam lönerörelse. Men avtalsförhandlingarna fortskrider inte allsenligt regeringens planer. Socialdemokraternas anspråk på att ha särskildaförutsättningar att tygla de fackliga organisationerna har kommit ordentligt påskam. Alla konstiga försök till politisk styrning har bara fått till resultatatt avtalsrörelsen, trots att parternaintestårsärskiltlångt ifrån varandra ilönefrågorna, ändå kan väntas dra ut åtskilligt . Häri ligger en fara,eftersom sambandet med devalveringen och skatteuppgörelsen förtonar i fjärran,medan mera positiva signaler från världsmarknaden kan framkalla störrelössläppthet. Att viinte fått se den snabba, centralt samordnade löneuppgörelse med Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. starktmarkerad låglöneprofil som regeringen föreskrivit betraktar jag ändå som fördel. Strävan att föra ner förhandlingarna till förbundsnivå och t. o.m. på företagsplanet öppnar möjligheter för en mer produktionsanpas-sad ochmarknadsstyrd lönesättning. Uppträdandet frän både Metallindustriarbetareförbundetoch i årets avtalsrörelse visar pä olika sätt enhoppingivande medvetenhet om att den gamla förhandlingsmodellen inte tillåterden prioritering av yrkesarbetare och andra nyckelgrupper inom näringslivet somär en förutsättning för ekonomisk återhämtning. Finansministerns inhopp i lönerörelsen i syfte att drivapå förhandlingarna inom dén offentliga sektorn var utomordentligt olämpligt.Straffet kom snabbt i form av tjänstemännens negativa reaktion pä budetsmateriella innehåll. Tekniken att via av arbetsgivarna provocerade strandningarbädda för en stor samordning i en gemensam innebär enolycklig politisering av avtalsrörelsen. Vad jag här säger innebär inte attstaten kan avstå från inblandning. Men den skall tillsammans med kommunernaagera i egenskap av arbetsgivare och klart ange var gränserna för lönehöjningargår, bl. a. med hänsyn till statens egen ansträngda ekonomi. Regeringen måsteockså inskärpa alt staten inte kan fortsätta att ensam bära ansvaret för attparera de effekter som för höga lönekostnadsökningar för med sig i form avföretagsnedläggelser och friställningar. Jag måste tyvärr konstatera att så länge densvenska ekonomin befinner sig i grundläggande obalans får inte mycketglädje av en internationell konjunkturuppgång. Sä snart en ökad exportefterfråganframkallar högre ekonomisk aktivitet i landet uppstår flaskhalsar iproduktionen som beror på att vi inte underkastat oss den nödvändigastrukturomvandlingen. Lät oss leka med tanken att svensk industri fär sä mycketatt göra att den verkligen ser ett behov att bygga ut sin verksamhet. Stelheteni arbetsmarknadens organisation gör då att växande företag kan locka till sigarbetskraft endast till priset av ökad löneglidning, vilket snabbt försämrarvårt kostnadsläge. Skulle de vilja modernisera sin produktionsapparat vidgasomedelbart underskottet i bytesbalansen, eftersom så mycket av maskiner ochandra investeringsvaror måste importeras. Och på den inhemska kreditmarknadenuppstår en knivskarp konkurrens med staten, som ju under alla omständighetermåste finansiera sitt jättelika budgetunderskott. Statsskulden har passerat ochväxer med närmare 100 miljarder . Ungefär en fjärdedel av statsskuldenbestår av utländska lån. i början av innevarande år harriksgäldskontoret lyckats ta upp två miljardlån i dollar på den internationellakapitalmarknaden. Översatt i kronor blir det här niycket imponerande tal, ändatills man påminner sig att staten totalt sett måste låna i en takt av 4 miljarderi veckan för att täcka underskott och förfallna.skulder. har detvarnats för galopperande inflation. Vi börjar få en galopperande statsskuld. Räntan på den del av upplåningen som sker utomlands kanvid ett ytligt betraktande förefalla låg. Men skillnaden mellan den inhemskakronräntan och t. ex. dollarräntan förklaras tyvärr av förväntningarom framtida kursförändringar. Vi har redan fått tillfälle att avläsa hur dyrstatsupplåningen utomlands egentligen blir. Lånen får ju betalas igen i etthelt annat penningvärde än vad som gällde när de togs upp. Det kräveråtskilligt fler kronor för att klara i skuld, som skall återbetalas.Och vid amortering framkommer en ökning på budgetens utgiftssida, som förstorarbudgetunderskottet. Socialdemokraterna försöker i finansplanen och iutskottsbetänkandet ge intryck av att budgetunderskottets tillväxt hejdas fr.o. m. /84. Men detta är en optisk illusion, som inte kommer attkunna hållas vid liv särskilt . Med sin politik är regeringen tvärtom ifärd med att förverkliga långtidsutredningens katastrofalternativ på över 120miljarder kronor i budgetunderskott t. o. m. snabbare än vad iiägon hittillstrott vara möjligt. Det ankommer på alla oss politiker, som idagar verksamma på olika nivåer, i , i kommuner och landsting, attreparera de skador på vår ekonomi som uppkommit under en lång följd av år. Vimåste genast inleda det hårda och nödvändiga arbetet på att bygga en bättreframfid för oss själva och för våra barn. Det går inte att skjuta uppgiftenframför sig. Gör man det, blir den bara ännu mer gigantisk. Det är i längden inte möjligt att basera vår välfärd påresurser som andra länder har skapat eller kommande generationer förväntasskapa. Den ekonomiska politiken måste därför inriktas på att under 1980-taletavveckla underskotten i den offentliga sektorn och i bytesbalansen. Dettaförutsätter i sin tur en modernisering och utbyggnad av vårt näringsliv. Vi moderater har i finansutskottet företrätt uppfattningenfrån vår partimotion att samtliga offentliga utgifter skall frysas på sinnuvarande reala nivå. Jämfört med regeringens budgetförslag betyder detutgiftsminskningar med nästa budgetår. föreslårvi skattesänkningar på i syfte att öka stimulansenför företag och människor att arbeta, investera och spara. Nettoeffekten avutgiftsminskningar och skattesänkningar är att budgetunderskottet minskar medungefär till drygt 77 miljarder. Det är en bra början, meninte mycket mer. för det räcker inte långt. Under återstoden av blirdet nödvändigt att skala bort ytterligare ca i dagenspenningvärde, om vi skall bli av med underskottet i den samlade offentligasektorn. Endast en blygsam del kommer att kunna försvinna genomökad tillväxt och ökade skatteinkomster. Den helt dominerande delen måstesparas bort. Blir därvid den totala efterfrågan alltför liten, bör dettamotverkas - inte enligt socialdemokratiskt recept med höjda statsutgifter, utanmed ytterligare skattesänkningar. Detta är den rätta vägen ur krisen. Jag har tidigareförutspått att även en socialdemokratisk regering måste slä in pa den förreller . Socialdemokraterna i finansutskottet ger nu några svaga teckenpå att en kursomläggning kan vara förestående. Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. ochbehovet av att studera utgiftsautomatiken är kanske inte så mycket att kommamed. Men jag vill ändå ge utskottets nye ordförande en honnör för atthan har vågat närma sig dessa viktiga frågor. Regeringen visar däremot inte -åtminstone inte utåt eller ännu - prov på något nytänkande. Dess omskrutnatredje väg är inget annat än den gamla vanliga socialdemokratiska blandningen avhögskattepolitik och offentlig utgiftsexpansion. Jag fick i min hand ett fullkomligt fantastisktpressuttalande av statsrådet , som för inte länge sedan själv varledamot av finansutskottet. Efter sin upphöjelse till statsråd har hon tydligenhelt förlorat fotfästet i verkligheten. Hennes patentmedicin var en fortsattutbyggnad av den offentliga sektorn, och hon hänvisade till partikongressensbeslut om en tvåprocentig volymökning i kommunerna. Har hon då inte märkt attfinansministern inte precis sörjer över att siffran kan tänkas stannavid ? För hon kan säkert inte ha observerat att hennes forna kolleger ochpartivänner i finansutskottet, med i spetsen, inte alls finner detmeningsfullt att ange någon volymtillväxt för den kommunala konsumtionen, ochman vill ge regeringen detta till känna. De totala utgifterna ökar nu i en takt av ifast penningvärde. Eftersom de uppgår till avbruttonationalprodukten, lägger en så snabb ökning beslag på ett utrymme sommotsvarar av bruttonationalprodukten. Men den samladeproduktionsökningen blir kanske . Därmed måste den marknadsstyrdasektorn reduceras ytterligare och den offentliga utgiftsandelen klättra vidarepå vägen mot de och kanske förbi dessa - vad vet jag. Det gårfaktiskt att komma förbi i det här sammanhanget. blir det i allafall . Då krävs det en produktionsökning för att den privatasektorn inte skall naggas i kanten, osv. Problemet är bara att efter hand somden enskilda sektorns utrymme på det här viset beskärs, blir det desto svårareför denna att bära upp den snabba offentliga utgiftsökningen. Men den offentliga utgiftsexpansionens väg är något somregeringen av ideologiska och andra skäl har väldigt svårt att vika ifrån.Eftersom t. o. m. socialdemokratiska ekonomer nu tycks inse att skattetrycketinte kan höjas mycket mer, blir den ofrånkomliga konsekvensen en fortsattsnabbt växande statsupplåning. Det blir då intressant att ställa frågan hur denhastiga skuldökningen, den galopperande statsskulden, skall hanteras. Vi får junumera jämföra med andra länder än dem som vi kanske skulle vilja draparalleller med. Om vi skall döma efter erfarenheterna i de länder som före osshar hamnat i framskridna stadier av välfärdssjuka, finns det i princip två sättatt hantera situationen. Det ena är den modell som praktiseras i - attlåta inflationen reducera statsskulden. Det andra är den metod som ochDanmark numera kan sägas vara exponenter för - att med åtstramingspolitik skapautrymme för den nödvändiga statsupplåningen på hemmaplan, vilket leder tillhöga realräntor. För del är inflationsvägen inte framkomlig undernågon . Det stora sparandeunderskottet i den offentliga sektornmotsvaras inte av ett lika stort överskott hos hushåll och företag. våra hushåll just nu den lägsta i industrivärlden.Eftersom det är på det viset rinner en hel del av likviditetsökningen ut överlandets gränser i form av ökad import och negativ kapitalbalans.Stafsupplåningen förläggs då i motsvarande grad utomlands. Men en inflationsom reducerar den inhemska statsskulden måste också leda till devalveringar,som förstorar den skuldbörda som är placerad i andra valutor. Den härprocessen kan inte pågå särskilt länge förrän vi får syårt att hävda oss på deninternationella kapitalmarknaden, som f. ö. redan visar en tendens att krympaunder intryck av betalningskriser i flera statshandels- och utvecklingsländer.Därmed tvingas vi under alla omständigheter - oavsett om det sker av egen krafteller under ledning av företrädare för utländska fordringsägare - att skapa utrymmeför statsupplåningen på den inhemska kreditmarknaden. Och drivs realräntornai höjden, trots att det måste få starkt negativa konsekvenser för t. ex.investeringsviljan i näringslivet. I en situation som denna sätter socialdemokrater sitt hopptill regleringar för att försöka hålla räntan på en konstlat låg nivå. Men dekrafter som den snabba statsskuldökningen utlöser kommer inte att låta sigtyglas. Det blir nödvändigt att låna upp de sparmedel som står till buds, ochdet kan då inte hjälpas om priset, dvs. räntan, stiger. Därför bör regeringenoch riksbanksfullmäktige utnyttja den tillfälligt avspända situafion som råderpå kreditmarknaden och lätta på de kreditpolitiska regleringarna i enlighetmed vad vi från moderat håll föreslår i reservation nr 6. Även om det finns tecken till ljusning i deekonomiska utsikterna för världen i stort, är framtidsperspektiven i ,med den regeringspolitik som tecknas i budgetproposifionen och som skall läggasfast i voteringen här , fortsatt dystra. Om man till vad jag redan anförtfogar hotet om kollektiva löntagarfonder, blir de nattsvarta. Kanske är detdärför som fondsocialismen inte debatteras lika intensivt nu som tidigare - manförmår inte ute i näringslivet att hantera mer än en viss mängd problem ätgången. Ändå pågår ju arbetet på att förverkliga löntagarfonderna metodiskt ochoavbrutet. På det här stadiet är det inte mycket vi som tror påmarknadsekonomin kan göra åt den saken. Den socialistiska majoriteten här ikammaren bör dock notera att de borgerliga ledamöterna i finansutskottet än engång enats om ett bestämt avståndstagande från tanken på löntagarfonder. Detbetyder också att de fonderna, till den del de hunnit införas, kommer attavskaffas av en moderatiedd regering val. Med det anförda yrkar jag, herr talman, bifall till degemensamma borgerliga reservationerna 7,11,17och 18 samt i övrigt tillreservationerna 1, 4, 6, 9, 12, 19 och 20. Den ekonomiska politiken, m. m. 4 (): Det är med en viss tillfredsställelse som viser finansministern i kammaren . Jag ber att få hälsa honom välkommen uppifrån sjukbädden. Dess värre tillfrisknar emellertid inte den svenska ekonomini samma snabba takt som finansministern. Men visst finns det teckeninternationellt på att det sker en ökad ekonomisk aktivitet, att det finns Nr 88 anledning att räkna med entillfriskning . Vi har noterat t. ex. hur denamerikanska ekonomin just nu präglas även 1 QQ'1 betydande ökad aktivitet. Det finnsockså förväntningar ute i . det är alldeles självklart att diskussionen om oljepriserna och vad oljepris- r , ' ; utvecklingen kommer att.resultera i också väckerförhoppningar. Denekonomiska re o j & ,,,, skulle vilja säga att det äranledning att varna för förhastade slutsatser i det pohtiken,m. m. j & & avseendet.Jag skulle också vilja säga att det vore olyckligt om t, ex, en väntadoljeprissänkning skulle göra att vårt med möda framarbetade energisparprogramskulle komma in i en situation där målen skulle ifrågasättas, där aktivitetenskulle avstanna, där investeringar i t. ex. fastbränsleanläggningar skulleupphöra.