prot · G60998 · 1982-12-31 00:00:00 — Det är en fråga som kommeratt granskas av , och det kommer att blimöjligt för att ta del av vad som har förekommit där i allaavseenden. Vad jag kan försäkra är att det aldrig har funnits någon önskan frånregeringens sida att undanhålla vare sig utrikesnämndens ledamöter eller departiledare som här har yttrat sig information i den frågan. Det förhållandet att vi inte offentliggjorde vår not sammadag som den sändes i väg - eller i varje fall att vi inte hade den avsikten -hänger samman med att det tydligen är diplomatisk praxis att en sondering görspå detta, som vi trodde, diskreta sätt. Det var också därmed klart att vi intehade bundit oss för förslag i alla delar. Det bör dessutomytterligare framhållas att ledamöter inte utgör någraexperter på nedrustningutan är allmänpolifiker. Vad de har lagt fram är en skiss, som fordrarytterligare överväganden för att sedan kunna utformas fill ett förslag, och detär en lång process som måste föregå detta. Vad den gjorde var en sondering. Har inågot annat fall någon annan formulering använts, har det inte varit avsiktenatt därmed ge en annan innebörd än den som en sondering har. På sätt och vis kan man våga säga att det är glädjande atten utrikesdebatt i riksdag inte har gällt utrikespolitikenshuvudfrågor utan att regeringen - om jag får döma av vad som har sagts- har bakom sig i sitt agerande. Jag tror inte heller att vårt zoninitiativ - även med denprocedurdebatt som har uppstått i - på något sätt är skadat utan attdet kommer att leva vidare och kommer att spela en roll på vägen motförverkligandet. Det är alldeles tydligt att olika kontakter som vi har pådet internationella planet, med våra ambassader utomlands eller med dediplomatiska representationerna i , inte gett vid handen att det skulleha uppstått något tvivel om våra ärliga avsikter och på detta initiativs storabetydelse. Detsamma gäller presskommentarerna i utlandet. Därför vill jag, när jag avslutar mitt inlägg, betona attregeringen kommer att - på de punkter som redovisas i den här debatten - gåvidare och att den kommer att göra det med uppfattningen att den har riksdagensstöd för sin politik. 21STIG ALEMYR (s): Jag tillåter mig att erinra kammarensledamöter om att den svenska i går och gästas av en delegationfrån . Jag uttalar min glädje över besöket. Denna delegation harfrån kammarens åhörarläktare följt denna utrikespolitiskadebatt. Det är viktigt att det råder goda förbindelser mellan densvenska och . Mellan våra länder pågår ju ettomfattande näringspolitiskt samarbete. Men jag vill gärna betona vilken vikt den svenskariksdagen fäster vid att alla medel prövas för att få slut på kriget mellanIran och . Detta krig har förorsakat ofattbara förluster i människoliv ochmateriella ting. Det kan leda till att hela råkar i en ännu värrekatastrof. Risk finns att oron ökar i , där redan spänningen är såstor och där så stora tragedier har inträffat. När det gäller konflikten i mellan ocharabvärlden vill jag i korthet anföra några synpunkter. Jag har stor förståelse för den israeliska statens oro försin säkerhet. Det är nödvändigt med bred internationell garanti för Israelsframtid som självständig stat i fredlig samverkan och samlevnad med sinagrannar. Mot denna bakgrund är det ett ofrånkomligt krav att medverkartill att palestinierna kan bygga en egen stat med full självbestämmanderätt. Israelvisar stor motvilja och trilskhet mot kraven på att dra tillbakasina trupper i . Varje fredlig lösning av problemen i Mellanösternförutsätter fillbakadragande av de israeliska styrkorna i . Men sammasak gäller även annan utländsk trupp i . måste befrias från allutländsk militär inblandning. Under dagens diskussion har det uttalats ett motstånd motdet planerade besöket i av PLO-ledaren . Jag vill som företrädareför de socialdemokratiska riksdagsmännen säga att vi bedömer det besöket somvärdefullt. Det torde kunna bli goda möjligheter att med PLO-ledaren diskuteraMellanösterns brännande problem, och jag ser fram emot möjligheterna att fåtala med honom här i . I regeringsdeklarationen påpekas att eventuellt krig iEuropa knappast orsakas av interna europeiska motsättningar utan av andrastorkonflikter som förs över till . Jag delar den uppfattningen. Deeuropeiska folken är för sin fredliga framtid i händerna på två supermakter somav historiska skäl byggt upp två gigantiska militära allianser. Det är viktigtatt genom ökat samarbete frigör sig från supermakternasdominans. och har vardera något över200 miljoner invånare. De stater i som samverkar inom hartillsammans över 380 miljoner invånare. Ett utbyggt samarbete mellan deeuropeiska demokratierna bör sålunda kunna utveckla européernas självständighet. Detta bör också leda till bättre förutsättningar förkontakter och samverkan mellan stater och grannarna i öster.Järnridån i är en orimlighet, och det vilar ett stort ansvar på dagenspolitiker att skapa möjligheter för kommande generationer att leva i friastater med obegränsad rörelsefrihet. Förhållanden som de i kan under ingaomständigheter accepteras och får inte bli ett mönster för framtidens . En viktig utgångspunkt för det västeuropeiska samarbetetär vaktslåendet kring de mänskliga rättigheterna. Det kan inte accepteras attmedlemsländer i bryter de överenskommelser som träffats i dettasyfte. Förhållandena i har utvecklats i klar motsättningmot konvention om de mänskhga rättigheterna. Företrädare förSveriges riksdag inom har kraftigt protesterat mot den turkiskamilitärregeringens brott mot grundläggande rättigheter. En ändrad pohtik är enförutsättning för fortsatt turkiskt medlemskap i . Vi följer ocksåmed stort intresse vad som händer inom kommissionen för de mänskligarättigheterna, som prövar händelserna i . Förhållandena i tredje världen har under den ekonomiskakrisen utvecklats negativt. På många håll är läget direkt katastrofalt.Industriländerna drar ned på sitt bistånd, och nöden bland de redan fattigaökar. Vi kommer att diskutera den här frågan i den svenska i börjanpå maj mot bakgrund av utrikesutskottets betänkande om u-hjälpen. Men jag villredan nu uttala tillfredsställelse över att vårt land står fast vid vårtövergripande åtagande i förhållande till tredje världen. börkraftigt i , inom , i ministerkommit- té och iandra internationella organ verka för att industriländerna tar sitt ansvar ochlever upp till tidigare gjorda åtaganden. Det är inte rimligt att stormakternaökar sitt militära bistånd som den fredliga hjälpen till den tredjevärlden dras ned. I våra överläggningar med de fattiga länderna bör självfalleti rimlig utsträckning krav ställas på respekt för mänskliga rättigheter.Regeringen bör framhålla detta för myndigheterna i . Den senaste tidenshändelser i kan inte tolereras. Ett påpekande av detta kan inte ansesinnebära obehörig inblandning i ett mottagarlands inre angelägenheter, och detinnebär heller inte att man bortser från den roll spelar i detoroliga södra . Kanske är utvecklingen i det allvarligaste somnu händer i världen. Förhållandena skapar oro inom länderna och mellan dem ochkan leda till fördjupade motsättningar mellan stormakterna med allt vad det kanbetyda - inte minst för . Hjälpen till utvecklingsländerna är sålunda ihög grad en försäkringspremie. Denna bör industrivärldens länder ha råd attbetala. Ytterst syftar den till en framtid för alla i fred och mänskligvärdighet. 22CARL BILDT (m): Dagens utrikespolitiska deklaration kan vimoderater i grova drag ställa oss bakom. Uppläggningen är konventionell på detsätt som kanske är svårt att undvika i sådana här dokument, och man får läsamed lupp för att finna några antydningar till nya eller alltför kontroversiellauttalanden. Och kanske är det - trots allt - just så som en utrikespolitiskdeklaration i själva verket bör utformas. Det som i deklarationen sägs om , ,, och tycker jag i stora dragöverensstämmer med vad som sagts från svensk sida . Vad jag möjligen skulle efterlysa - om jag skall efterlysanågot - vore en klarare markering av traditionellt starka engagemangför mänskliga rättigheter i olika länder. kommer senareunder debatten att ta upp denna fråga i belysning av vår biståndspolitik. Menäven i andra frågor tycker jag att man kunde ha haft större klarhet. Beskrivningen av kunde ha gjorts tydligare motbakgrund av de rättegångar mot framträdande Solidaritetspersonligheter - jagtänker nu främst på - som inletts. Mot bakgrund av decennielånga engagemang vadgäller demokrati och frihet i hade det varit på sin plats med enpåminnelse om de rapporter om en försämrad situation där som kommit . Även i områden ännu närmare oss än pågår ettförtryck, som vi ofta blundar för men som vi har en moralisk skyldighet attuppmärksamma. inleddes en arresteringsvåg i , av alltatt döma främst riktad mot den oberoende gruppen för övervakning avHelsingforsavta-let. Tystnaden om de våldsdåd som har begåtts och begås i Iranhar sannolikt sin naturliga förklaring i statsministerns beredskap att på nyttuppta sina medlingsansträngningar, men tystnaden utgör dock en betänkligskönhetsfläck på den svenska politiken på detta centrala område. Det är naturligt, fru talman, att den svenskautrikespolitikens främsta uppgifter ligger i vår del av världen. efter slut har det säkerhetspolifiska mönstersom kom att etableras i bidragit till enstabilitet som icke minst har kunnat dra nytta av. Detta mönster utgöroch har utgjort en stabilitetsfaktor i vår del av världen, som jag inte troratt det kan ligga i någons intresse att rubba. De senaste årens mera livaktigautrikes- och säkerhetspolitiska debatt i olika nordiska länder har i alltväsentligt orsakats av att vårt område kommit att bli alltmer berört av denvidare internationella strategiska utvecklingen. inleddes den snabba uppbyggnad avde sovjetiska kärnvapenbärande atomubåtsstyrkorna som så dramatiskt kom attförändra det nordatlantiska och nordeuropeiska områdets strategiska betydelse.I dag är den utvecklingsetappen avslutad. Den helt nya ubåtsgeneration som nubörjar levereras från jättevarven vid har med all sannolikhet andraoperationsmönster än dem som hitintills dominerat. I stället förefaller det som om intresset för hela detnordiska området, och icke minst , har ökat. Jag uttrycker migavsiktligt med en betydande försiktighet, därför att det ännu kan vara förtidigt att dra alltför bestämda slutsatser. Stationeringen av kärnvapenbärande robotubåtar i Östersjönsedan 1976 liksom införandet 1980 av en ny typ av robotubåtar kan höra tilldenna bild. Men den militära aktiviteten i området har förändratsockså på andra, och för vår säkerhet sannolikt mer betydelsefulla, sätt. Desovjetiska landstig-ningsövningarna har blivit allt vanligare och fått en bådemer rutinmässig och mer verklighetsnära karaktär. 1981 genomfördes i Östersjönden största landstigningsövning som någonsin genomfört, en av destörsta landstigningsövningar som över huvud taget har gjorts underefterkrigstiden. Ubåtskränkningarna av har fortsatt, och möjligen harde också trappats upp på ett sätt som gör att man måste ställa sig mycketallvarliga frågor om vad som är syftet med denna utomordentligt provocerandeoch i det internationella umgänget så gott som exempellösa verksamhet. Till densaken kommer det att finnas anledning att återkomma. känner den sovjetiska militärledningen sannoliktett nytt hot längs hela sin nordvästra gräns, där lågflygande kryssningsrobotarunder de kommande decennierna kan komma att utgöra en ny utmaning förluftförsvaret av de avgörande industriella och militära resurser som finns idenna del av . På ett eller annat sätt, och till utomordentligtdryga kostnader, måste självfallet detta hot mötas. Dennadelvis skärpta uppmärksamhet - såväl från och NATO;s som frånSovjetunionens sida - på det nordeuropeiska området i dess helhet ställersjälvfallet nya krav på vår utrikes- och säkerhetspolitik. Vårsäkerhetspolitiska analys och våra reaktioner måste präglas av insikt ochskarpsinne och vår politik av konfinuitet och kompetens. har diskussionen i bl. a. Sverigefrämst koncentrerats kring kärnvapenfrågorna i . Förslagen om en nordiskkärnvapenfri zon - en tanke med upprinnelse i för mer än tvådecennier sedan - är ett naturligt utflöde av,denna diskussion. är kärnvapenfritt, och jag tror att riskenför att kärnvapen skulle föras in i något av de nordiskaländerna är mindre än vad den egentligen någonsin varit under de senastedecennierna. behöver icke norskt eller danskt territorium för att vid behovrikta ett kärnvapenhot t. ex. mot nordvästra , och den bisarratanken att föra in kärnvapen i för att tvinga att gå in i enkärnvapenfri zon är så förryckt att den knappt ens behöver kommenteras i enseriös debatt. Den utveckling på kärnvapenområdet i som möjligenoroar är risken för att - i Golf- och Juliettbåtarnas efterföljd - förvandlastill ett skyddat baseringsområde för äldre typer av sovjetiska kärnvapensystem.Den totala kärnvapenfrihet för som slås fast som ett svenskt krav påen nordisk kärnvapenfri zon i denna utrikesdeklaration är sannolikt den i sakviktigaste förändring som en sådan zon skulle kunna medföra under de kommandeåren. Och har inte debatten om och zonen gettett annat resultat än detta, så är det i alla fall ett gott resultat för svenskutrikespolitik. Det är möjligt, fru talman, att riskerna i själva verketär större för och för när det gäller utvecklingen av olikakonventionella stridsmedel, och styrkerelationerna mellan olika parter på dettaområde. Det förefaller som om vi är inne i en process där kärnvapnen tillmätsallt mindre betydelse i såväl NATO:s som militäroperativaplanering, och detta delvis som en följd av etablerandet av den strategiskajämviktssituation som bl. a. utbyggnaden av de sovjetiska ubåtsflottorna iNorra ingick som ett led i. Detta kan synas vara någonting som vi borde applådera, ochnågon liten applåd utdelas också av den . Delvis tror jagdock att vi har anledning att tänka efter, om en utveckling i denna riktningautomatiskt är till fördel för ett konventionellt relativt svagt beväpnatområde i omedelbar närhet av en såväl konventionellt som nukleärt starktbeväpnad supermakt. Det kan icke alldeles uteslutas, att en del av det ökadeintresse för det nordeuropeiska området i dess helhet som jag nämnde tidigareoch som vi har sett exempel på står i ett klartsamband med denna vridning bort från det planerade kärnvapenkriget. Vårasäkerhetspolitiska analytiker har nog all anledning att ägna bl. a. den fråganen skärpt uppmärksamhet . I utrikesdeklarationen sägs att det icke tjänar myckettill att tvista om det är upprustningen som leder till konflikter eller om detär konflikterna som Det är möjligt att det inte tjänar mycket till att tvista i ämnet,men att tänka skadar inte, därför att det bildar den riktiga grunden för enpolitik. Självfallet är det i regel konflikterna som orsakarrustningarna, och det är i regel också de politiska ledningarnas tro att de medvapenmakt kan lösa ett politiskt problem som leder till krig. Så var det ikriget mellan och , i kriget i och i kriget om . Det gemensamma för dessa är att politikerna frestades tillkrig, därför att de trodde att krig var den enkla lösningen. Det fanns ickenågra militära styrkor på den andra sidan som de uppfattade som tillräckligtavskräckande, och det var då frestande enkelt att välja det till synes lättakrigets väg före de , mödosamma förhandlingarnas väg. En framgångsrik avskräckningspolitik är en politik somövertygar politiska och militära ledare om att krig icke är någon framkomligväg. En framgångsrik avspänningspolitik är en politik som öppnar för fredligkonfliktlösning också i ett läge där en sådan kan synas närmast hopplös. Den motsättning mellan avskräckning och avspänning somibland målats upp av olika företrädare för regeringen finns faktiskt inte. 1själva verket är sambandet dem emellan det rakt motsatta: det är den fungerandeavskräckningen som är avspänningens förutsättning. På den punkten skulle jagtro att de utrikespolitiska teoretiker i och som upplevdeavspänningsåren är rörande ense, även om de skulle varaoense om i stort sett allt annat. Den militära avskräckning som är avspänningspolitikensfundament måste självfallet vara balanserad för att kunna fungera, och det ären oerhörd fördel - ekonomiskt och socialt - att denna sker på så lågrustningsnivå som över huvud taget är möjligt. Den balansen måste - när detgäller supermaktsblocken-självfallet gälla både kärnvapen och konventionellavapen, och det är sannolikt av större vikt än vad det har varit tidigare.Är det någonting som är farligt i dagens västliga avskräckningspolitik, så ärdet tron att en bristande konventionell balans kan ersättas av ett större beroendeav kärnvapen. Det är farligt inte därför att avskräckningsdoktrinen som sådanskulle vara felaktig, utan därför att det, som jag tror, inte kommer att varatrovärdigt att i alla lägen möta ett konventionellt angrepp med kärnvapen ochatt avskräckningen därmed inte kommer att kunna fungera på det fredsbevarandesätt som är avsett. Vi går dithän att en försvarspolitik som sätteroproporfionerligt stor tillit till kärnvapen de facto blir en dåligavskräckningspolitik och därmed mister en del av sin avgörande fredsbevarandeförmåga. Det är detta som inger bekymmer. Den svenska utrikespolitiken står inför och mycket betydelsefull uppgift, om det skullelyckas att i nå en uppgörelse om att till sammankalla eneuropeisk nedrustningskonferens i . En sådan konferens skulle främst komma att handla om olikatyper av s. k. förtroendeskapande åtgärder. Även om det alltför sällan hållsengagerande brandtal om dessa, utgör de i själva verket de kanskeintressantaste av de byggstenari en möjlig framtida europeisk säkerhetsstruktur som är föremål fördiskussion. har dessutom traditionellt spelat en pådrivande roll närdet gäller utvecklingen av dessa s. k. CBM's. En europeisk nedrustningskonferens i erbjuder enmöjlighet för att reparera sitt för ögonblicket något diskutablaanseende i viktiga västeuropeiska länder när det gäller de avgörande rustnings-och fredsfrågorna, såväl i sak som i fråga om hur dessa frågor skall hanteras.Den möjligheten får inte förspillas, och jag vill därför passa på dettatillfälle att uttala en förhoppning om att man inom regeringen - i alla dessdelar, som så målande beskrev - är inställd på ett gediget ochväl förankrat förberedelsearbete inför denna för och för såviktiga uppgift. Låt oss slippa de snabba utspelen och i ställetsatsa på de målmedvetna och metodiska förberedelserna, kanske på det sätt somandra nationer som haft liknande betydelsefulla uppgifter visat. Det finns -trots allt - erfaren och kunnig utrikespolitisk expertis att tillgå även inomlandet, och jag hoppas att man kommer att vara beredd att utnyttjaäven den. 23 (): Efter den debatt vi har haft om formerna förvåra utrikespolitiska initiativ finns det anledning att åter understryka degemensamma värderingar i fråga om innehållet i vår utrikespolitik som bärs uppav överväldigande majoritet. Det gäller särskilt grunderna för vår neutralitets- ochsäkerhetspolitik. Det kan vara annorlunda med den mera utåtriktade, aktivadelen av vår utrikespolitik. Som en del av hela mänskligheten engagerar vi ossdär i mänsklighetens ödesfrågor. Det gäller frågor om världsfreden, om mänskligarättigheter, om världsnöden och om förstöringen av förutsättningarna för livetpå jorden. Där måste ständigt till ny kunskap och nytt tänkande.Därför är det naturligt att partierna liksom andra akfiva grupper isamhällsdebatten där har nått olika långt och kanske har kommit in på olikalösningar. Det blir mindre missförstånd, om både vi själva och våromvärld inser, att den samstämmighet som är en förutsättning för vårneutralitets- och säkerhetspolitik inte behöver vara lika självklar när detgäller den andra, utåtriktade delen av vår utrikespolitik. Där bör debattenvara ett naturligt medel att komma vidare. Som fri nation utanför maktblocken, gynnad avnatur och historia, måste känna ett ansvar för de folk som lider ochhar det svårt. Den föregående debatten har mycket rört initiativ i detinternationella fredsarbetet. kommer i det följande att behandladetta ytterligare. Ett besläktat inslag i vår aktiva utrikespolitik är atthävda de mänskliga rättigheterna. Vi har stått upp och påtalat kränkningar avmänniskor och förnedrande och omänsklig behandling - låt vara att vi intealltid har förmått vara konsekventa. kommer att tala mera omdenna sida av vår utrikespolitik . Från hotet mot freden och mot mänsklig värdighet är detinte långt till den dagliga nöd som hundratals miljoner människor lever i pågrund av brist på mat, vatten, bränsle och enkel hygienisk kunskap. Därifrån ärvägen sedan kort till den pågående dramatiska förstöringen av själva jorden somhem för mänskligt liv. Arbetet mot ofred, mot omänsklighet, mot nöd och motjordförstöring måste gå hand i hand. Engagemanget för det ena får inte ledatill att det andra försummas. , när fått en skörd somär avsevärt större än vårt eget behov, uppstår gärna en diskussion om attanvända överskottet till att lindra nöden i världen. har den debatten fåtten särskild hetta. Svensk spannmålshandel har planerat att pröva, om vårtöverskott av havre skulle kunna användas som bränsle. Det får inte ske! Det vore en utmaning mot de hundratalsmiljoner människor som lider nöd. Det vore också en utmaning mot allajordbrukare, som tror på sin uppgift att framställa livsmedel. De måste frågasig, om det verkligen är överskott de producerar, när en femtedel av jordensmänniskor är sjuka eller försvagade av brist på riktig mat. Det är attvi slutar att kalla de livsmedel som vi producerar men inte själva kankonsumera för överskott. Det talet ger oss en passiv inställning både fill detvi kallar överskott och till nöden ute i världen. Problemet är inte att vi producerar för mycket. Det är attvi inte får ut det vi kan avvara till dem som behöver det. Det är också delvisatt vi inte anpassar produktionen efter behoven i den fattiga världen. I längden måste världssamhället sträva efter att varjefolk skall få förmågan att försörja sig självt med baslivsmedel. Den förmåganär grunden för ekonomisk självständighet. Det är också i växande medvetande om detta somlandsbygdsutvecklingen blivit ett centralt tema för svensk biståndspolitik.Alltför länge har även länder vi samarbetar med under vår medverkan försummatbåde sin grundläggande försörjning och sin ekonomi genom att ensidigt satsa påden s. k. moderna sektorn och eftersätta självförsörjningsjordbruket. I första hand måste vi alltså söka hjälpa världens folkatt producera sin egen mat. Det kan då inte vara fråga om att i första handföra över den typ av teknik som bär upp industriländernas jordbruk. Det gälleratt hjälpa dem att utveckla sin egen försörjning utifrån den grund de självastår på. Jordens befolkning ökar emellertid starkt. Människorna lockas bort från sina gamla bosättningsområdenoch samlas kring storstäder. Under generafioner framåt kommer en stor del avmänskligheten att permanent eller tillfälligt vara beroende av kompletterandeförsörjning utifrån. Att då tala om att skära ner den svenska produktionen avspannmål är inte mycket mera moraliskt än att bränna den. Svenskt jordbrukmåste delta i försörjningen av dem som lider brist. Att föra över livsmedel från överskotts- till bristländerär emellertid en svår uppgift. Det är inte bara tekniska svårigheter atttransportera, lagra och fördela. Genom livsmedelshjälp utifrån får regeringen iett fattigt land ofta en enklarelösning av problemet med försörjningen än genom stimulans av den egnaproduktionen och uppsamling av vad den kan ge. Obetänksam livsmedelshjälp kanfördröja arbetet för självförsörjning. Det som produceras i västvärldensöverskottsländer passar inte heller alltid in i mattradifioner.Havre kan för resten vara ett exempel på det. Den är ju även i i förstahand fodersäd. Den är svår att använda så att den verkligen blir nödlidandemänniskor till hjälp. Svenskt jordbruk behövs för att försörja världen. Svensklivsmedelshjälp måste emellertid frigöras från nuvarandetillfällighetskaraktär.