prot · G60916 · 1982-12-31 00:00:00 — Både i de nordiska länderna och på andra håll ivärlden betraktades devalveringen också som ett försök av att exporterasin arbetslöshet till länder där arbetslösheten länge varit både tre och fyragånger så stor som den är i . Det är inte alls uteslutet, Kjell-OlofFeldt, att denna hårda reaktion också leder till motåtgärder, t. ex. mot densvenska pappersexporten. Sådana motåtgärder skulle komma att stå Sverigemycket dyrt. För det andra hade företagen redan före devalveringenräknat med stora kostnadsökningar. är risken stor att kraven pålönehöjningar blir större än de annars skulle ha blivit. Inte heUer ensocialdemokratisk regering kan ju räkna med en total lydnad från löntagarnasorganisafioner. Något vill säkert förhandlarna ha medsig hem också . Mycket talar för att den kommande avtalsrörelsen istället för att bli en diskussion om hur löneutrymmet skall fördelas blir enförhaiidling om hur hög inflationen i skall vara. För det tredje bör enligt alla ekonomiska teorier endevalvering åtföljas av en stram finanspolitik, om inte dess effekter skall gåförlorade. En stram finanspoUtik är detsamma som att hålla igen på deoffentliga utgifterna, dvs. detsamma sorri att göra tvärtemot vadsocialdemokraterna sade under hela valrörelsen. Vi visade i valrörelsen att ökningen av statens utgifternästa år kommer att överstiga inkomstökningarna med uppemot 10 miljarderkronor, om man inte gör någonfing åt det. Men att göra något åt det var enligtsocialdemokraterna att bedriva social nedrustning. Om inte densocialdemokratiska regeringen byter fot också i den här frågan - man måste göraen kovändning -kjDmmer det inte att bli någon stram finanspolitik. Däremotblir det ökade utgifter för arbetsmarknadspolitik, bostadssub- venfioner, sjukersättning, arbetslöshetsunderstöd ochkommunal expansion - utöver de kompensafionskrav som devalveringen som sådanredan har drivit fram. Vi höjer momsen , säger man medskattehöjarnas oförställda entusiasm. Men för det första räcker inte det pålånga vägar - om man nu tänker fullfölja dessa tankar. För det andra är det medett budgetunderskott på uppemot 80 miljarder i botten helt meningslöst attförsöka öronmärka nya skatter för nya utgifter. Det enda resultat man då uppnårär att utrymmet för att finansiera de stora underskotten krymper ytterligare. Kommer man f. ö. att få igenom det förslaget? ,och kommer att säga nej. Vpk borde i anständighetens namnockså säga nej - det har vpk faktiskt lovat. Jag vill därför fråga ni att våga stå vid det löftet? Eller kommer ni i vanlig ordning attvisa större lojalitet med den socialdemokratiska regeringen än med era egnaväljare? Till socialdemokraterna vill jag gärna ställa frågan omdet är sant, som det ryktas, att ni förhandlar med vpk om höjda matsubventionersom en kompensation för momshöjningen. vill inte sätta den offentligasektorn på svähkost. Därför har vi hela fiden avvisat förslag omstora skattesänkningar. Om utgifterna är för stora, löser man inte problemetgenom att minska inkomsterna: Den offentliga sektorn är nödvändig för vår välfärd.Den ger sysselsättning, inte minst för kvinnorna, och den behövs för ettfungerande näringsHv. Detta betyder dock inte att den offentliga sektorn kanväxa hur snabbt som helst och bli hur stor som helst. var den offentliga sektornsstarka tillväxt ett vikfigt komplement till och en förutsättning för denprivata sektorns expansion. har vi nått en gräns där densnarare tränger undan den privata. Därför går det inte att försöka lösa1980-talets sysselsättningsproblem med 1960-talets metoder. Den höjning avskattetrycket som det skulle kräva kommer att undergräva marknadsekonominsmöjligheter att fungera. Också skattetrycket driver på inflationen, pressar uppräntorna och försvårar investeringarna. är det dålig välfärdspolitik atthöja skatterna. Man måste över huvud taget bortse från de flestasamhällsekonomiska sammanhangen och vara fångad av en nästan dödsföraktandeoptimism, om man skall tro att den politik som socialdemokraterna nu tänker föraskall sätta fart på . Det bästa man kan säga om den är att det är envåldsam hasard - en hasard med löntagarnas pengar som insats. Den grund för den ekonomiska politiken som vi lade iregeringsställning kommer vi att bygga vidare på . Målet kommer att varaekonomisk tillväxt, kamp mot arbetslösheten och en rättvis fördelning. Desvagaste i samhället måste skyddas från åtstramningspoUtikens fulla effekt,eftersom de inte har någon kraft att bära nya bördor. En sådanrättvis polifik går att förena med omsorg om den enskildes arbetsinkomster.Men då måste man fördela åtstramningen mellan både offentlig och privatkonsumtion. Att bara klämma åt de aktiva löntagarna är ett dåligt sätt att fåmänniskor att hjälpa till att arbeta ur krisen. Jag är t. ex. inteövertygad om att ens pensionärerna själva tycker att det är rimligt ochrättvist att de skall tillförsäkras kraftiga förbättringar i sin standardsamfidigt som deras barn i aktiv ålder måste acceptera kraffiga reallöneförsämringar. Jagär inte heller säker på att löntagarna och deras organisationer tycker att dettaär rimligt. Dessutom är det stor risk att en sådan politik, särskih om denförenas med en fortsatt höjning av skatterna, försämrar möjligheterna attåstadkomma tillväxt i ekonomin, och därmed också möjligheterna att på siktklara de redan gjorda pensionsutfästelserna. Det är ju trots allt det vi skaparsom akfiva löntagare eller företagare vi en gång skall betala våra pensionermed. Skallvi få människor att ställa upp och arbeta för måste vi också ha etträttvist skattesystem. Detta måste i själva verket vara ett viktigt inslag iden ekonomiska politiken. Skall skattereformens syfte att ge lägre marginalskatternås, måste inflafionsskyddet i skattesystemet stärkas. TCO:skrav i det avseendet är högst rimligt. Det ger samma inflationsskyddsom det nuvarande systemet med indexregleringen skulle ha gjort. Jag utgår frånatt det bud som socialdemokraterna kommer att presentera under förhandlingarnai kväll skall tillgodose kravet att skatteskalorna somöverenskommelsen gäller måste skyddas mot inflationens härjningar. Omläggningenav den ekonomiska politiken har gjort detta nödvändigt. När socialdemokraternagett upp kampen mot inflafionen har de också övergivit en viktig förutsättningför skatteöverenskommelsen. Detär också nödvändigt att undvika all expansion av den offentliga sektorn sominte kan finansieras genom ökad tillväxt i ekonomin. Ett högre skattetryck ändet nuvarande skadar tUlväxten. Vill vi öka de offentliga tjänsterna snabbaremåste de finansieras på något annat sätt än genom nya skatter. Enväl fungerande marknadsekonomi är en förutsättning för tillväxt ochsysselsättning. Alltför många regleringar och subventioner har försvagatmarknadsekonomins drivkrafter. När man hör socialdemokrater tala om behovet aven fungerande marknadsekonomi kan man tro att de är besjälade av samma ambitionatt skydda och stärka den som vi är. Men det hjälper inte med allmäntvälvilligt tal - det gäller också att de konkreta förslagen verkar i rättriktning. Men det gör de inte. Närvi vill ta bort den Hka verkningslösa som byråkratiska prisregleringen, sägersocialdemokraterna nej. När vi ville operera bort otympligheter itrygghetslagarna för att underlätta för unga att få arbete, är det viktigareför socialdemokraterna att slå vakt om lagens bokstav än om dess syfte. När viviUe sfimulera människor att spara i aktier i stället för i onyttigare finggenom att mildra dubbelbeskattningen, säger socialdemokraterna nej. När vi har velat förbättra villkoren för de mindre och medelstora företagen, har socialdemokraternanästan alltid avvisat sådana förslag. När vi vill slå vakt om köpkraften ihushållens arbetsinkomster, vill socialdemokraterna i stället satsa på att ökabidragen. För oss är det inte likgiltigt om den enskildes köpkraftkommer från egen arbetsinkomst eller ur förmåner av annat slag. Det är allfidfråga om en avvägning, men är skattetrycket i så högt att detinte utan vidare kan höjas utan att vara till skada för de ekonomiskafillväxtmöjligheter-na. handlar också detta om frihet, om friheten förden enskilde att själv få bestämma så mycket som möjligt av sittkonsumfionsval, att känna att han eller hon genom egna arbetsinsatser kanförbättra sin ekonomi. Det här handlar om viktiga skiljelinjer mellansocialdemokrafisk och socialliberal poUfik. Ytterst handlar det om vilketsamhälle vi vill.ha. Dit hör givetvis också frågan om de kollektivalöntagarfonderna. Vi vet ännu ganska litet om vad regeringen kommer attföreslå. Men klart är att socialdemokraterna inte övergivit tanken påkollektiva löntagarfonder. De har ju också fått väljarnas mandat att genomförasådana. Det frö som skall sås heter vinstdelning. Tanken tycksvara att de företag som går bra skall få betala till en gemensam pott, somsedan skall användas för verksamheter som går mindre bra. Det är svårt att sehur man med den metoden skall kunna öka effektiviteten i näringslivet och skapavaraktig sysselsättning. Det är också svårt att förstå hur detta skulle varaett sätt att slå vakt om den socialt inriktade marknadsekonomin, vilket ju ävensocialdemokrater ibland säger att de vill göra. Det är vår ambifion i folkparfiet att försökaföra en konstruktiv oppositionspolitik. Vi kommer inte att utnyttja detopposifio-nens privilegium som så flitigt kommit fill användning under degångna åren av både moderater och socialdemokrater, nämligen att rekommenderaen politik som inte håller ihop, eftersom den ändå inte skall genomföras. Vårt land har stora problem att brottas med, men ocksågoda möjUgheter att lösa dem. Alla har ett ansvar för att de möjligheterna tastill vara. Vi måste fortsätta att öka rättvisan mellan kvinnor och män. Med enkärv arbetsmarknad och starka konservativa strömningar i debatten är denambifionen nu viktigare . Det krävs stora insatser för att ge de unga arbete.Arbetsmarknadspolifi-ken är vikfig. Att skapa varaktiga jobb är ännu vikfigare.Att fördela meningsfull sysselsättning där maskiner och datasystemmer och mer ersätter mänskliga arbetsinsatser tillhör det mycket svåra. Denutvecklingen är på väg. Det är ingen idé att blunda för den. I stället måste viförbereda de lösningar som behövs. För oss liberaler är det en huvuduppgift att ta till ossmänniskornas oro för sin egen frihet i ett samhälle där organisationer,byråkrati och polifiska samt ekonomiska maktapparater växer sig allt starkare. Arbetet för fred och en rättvisare fördelning av jordensresurser är vikfigt. Det är ett samhälle med fred, frihet och rättvisa vi villskapa. AnL 5 LARSWERNER (vpk): Inför årets val drog och landets högerkrafter i gång en mycket påkostadhetskampanj mot hela arbetarrörelsen för att åstadkomma en borgerlig valseger.Man ville göra valet tiU en folkomröstning om socialismen. Men valet blev ettklart nederlag för de borgerliga partierna, för och förhögerkrafterna. Väljarna avvisade arbetsgivarpropagandan och hela denborgerliga politiken. Det blev en mycket klar arbetarmajoritet i . Ochtrots en intensiv kampanj inte minst för att slå utvårt parfi ur , kunde vi upprepa valframgången . Också detvar ett nederlag för de borgerliga parfierna. Efter det borgerliga valnederlaget började en omfattandespekulafion mot den svenska kronan. Miljarder rann ut ur landet.Internationella och vissa nationella finansintressen underminerade den svenskavalutan. OHka internationella organisationer utövade också press mot Sverigeoch försökte påverka den ekonomiska politiken. Det var nödvändigt att göra någonfing, och densocialdemokratiska regeringen valde att devalvera. Vårt parfi är kritiskt motden åtgärden. Vi hade hellre sett andra åtgärder, t. ex. en stramarevalutapolitik, skärpta regler för kapitalexport och stödköp av den svenskakronan. Vi är kritiska därför att devalveringen höjer priser ochhyror. Den sänker reallönerna och löntagarnas levnadsstandard. Metall harräknat ut att en metallarbetare förlorar ca . Det hade säkerligen intede socialdemokratiska väljarna väntat sig. Kommuner och landsting förlorar ca3 miljarder. Många enskilda företag däremot gör kraffigt ökade vinster. Volvokommer, enUgt Metall, att tjäna 1 miljard och omkring 400 milj. kr. Devalveringen har med all rätt fått besk krifik. Mångaekonomer är kritiska. De nordiska regeringarna är bittra. Det nordiskasamarbetet försvåras, har det sagts, och det är inte bra. "Devalveringenär en chansning", sade Metalls ordförande . "Lyckasförsöket beror det sannolikt mer på tur än skickUghet", sägerLO-tidningen. Men samfidigt som jag säger det här tycker jag attnågonfing ändå måste sägas om de borgerliga partiernas hyckleri i sammanhanget.I sex år pressade man fillbaka löntagarnas reallöner, också med devalveringar-inte en gång utan . Man lät priser och hyror fördubblas. Manurholkade den sociala tryggheten och bedrev;social nedrustning,.och man gavtill sist helt enkelt upp kampen mot arbetslösheten. , när man förlorat valet, byter man plötsligt fot - menbara i ord. Man talar vältaligt och mångordigt öm devalveringens följder förlöntagarna, för de lågavlönade och barnfamiljerna. kommer man från centernssida plötsligt ihåg de yrkesverksamma. Men vad gör man sedan? Jo, man ställerenbart krav på kompensation fördehögavlönade. Det är detta, herr talman, somjag menar är hyckleri, och det måste också få sägas klart ut. är devalveringen gjord. Vi anser att den inte lösernågra problem. Den enda säkra och bestående effekten är högre priser och lägrelöner. naturligtvis frågan: Vilka grupper skall kompenseras ochhur? Enligt vår mening kan det aldrig bli tal om att kompenserade högavlönade för devalveringen genom ändringar av skatteuppgörelsen.Skatteuppgörelsen mellan den dåvarande borgerliga regeringen ochsocialdemokraterna är en osolidarisk skatteomläggning, som ger dehögst avlönade skattelättnader, medan tre av fyra löntagare knappast fårnågonting med alls. Om regeringen ger efter för och kravpå kompensafion för de högavlönade, skärps orättvisorna ännu mer. Och dettagår dåligt ihop med uttalanden från regeringen om att löntagarna, sommissgynnas av både devalveringen och skatteuppgörelsen, inte skall fåkompensera sig. LO har uppmanat regeringen att inte ge efter förmittenpartiernas orimliga krav. Vi är överens om detta. Vi har för vår delföreslagit en skatterabatt på . för löntagare i inkomstlägena . Det skulle kosta , och det menar vikan lämpligen finansieras med att hela inflationsskyddet i skatteuppgörelsenslopas, eftersom just det främst gynnar de högst avlönade. LO har visat att var femte barnfamilj lever under ellerfarligt nära gränsen för existensminimum. lägger devalveringen nya tungabördor på dessa grupper. De orkar inte med sådana nya pålagor. De bidrar redani dag, över sin förmåga, till att återställa balansen i den svenska ekonomin.Därför måste de här grupperna kompenseras, och vi menar att det bör ske genomen rejäl höjning av barnbidragen och genom ett, i första hand, ettårigt hyresstopp. Hyran för en normal trerummare kommer i annat fall att gåupp med . Av dessa pengar är . ett resultat avdevalveringen och . ett resultat av den borgerliga regeringens politik. Hyrorna fördubblades under de borgerliga regeringarna.Över 250 000 barnfamiljer förlorade sina bostadsbidrag. De ramlade ur systemet,som sade . Därför måste regeringen lyssna påhyresgäströrelsen och införa någon form av hyresstopp. Vi menar att det kanfinansieras genom en omfördelning av samhällets samlade bostadsstöd, genom enomfördelning av det stöd som utgår fill villaägare med storainkomster, stora hus, stora lån och stora avdrag. Det bör därför inte medföranågra nya utgifter för staten, utan det är snarare en fördelningspolitisk frågahur man vill göra - och om man vill göra detta. De gångna årens ökade orättvisor, och ävendevalveringen, skärper naturligtvis de fördelningspolifiska frågorna. Därför ärdet ett oavvisligt krav att de sämst ställda gruppernas ekonomi skyddas ochframför allt att matpriserna hålls nere och hyrorna undantas från devalveringenseffekter. I valrörelsen lovade socialdemokraterna och även vårtparti att pensionerna åter skulle värdesäkras, att karensdagarna skulle slopasoch att stödet till arbetslöshetskassorna och kommunernas barnomsorg skulle ökaeller återställas till den gamla nivån. , långt före valet och den nubeslutade devalveringen, förklarade socialdemokraterna att de ville betala a. med en allmän momshöjning och ettavskaffande av akfiefondsparandet. Redan då sade vi att vi är motståndare fillen allmän momshöjning. Vi är det därför att en barnfamilj betalar4000-5 000 kr. i moms på maten. Det socialdemokratiska förslaget skulle innebära attmatpriserna fortsätter att öka och att barnfamiljerna tvingas betalaytterligare i matmoms. Därför är vi motståndare till enallmän momshöjning som ju ytterligare ökar matpriserna. LO-fidningenskriver i sitt senaste nummer: "-Ska devalveringen lyckas gäller det att hållainflationen nere." "förefaller en 2%-ig momshöjning kring nyåretvara det samma som att planera för ökad arbetslöshet". "Varför intelåta momshöjningen dröja till dess den bevisligen behövs?" TCO:s tillförordnade ordförande har instämt iLO-tidningens åsikter och uppmanar regeringen att avstå från momshöjningen. Det finns med andra ord ett starkt motstånd mot förslagetom en allmän momshöjning. Socialdemokraterna har under valrörelsen och ävensenare sagt sig ha en utsträckt hand. Visa det nu! Dra tillbaka förslaget om enallmän momshöjning! Vi kommer att gå emot ett sådant förslag. Men vi ärberedda att diskutera med regeringen andra sätt att betala för pensionernasvärdesäkring och avskaffandet av karensdagarna. Vi är beredda att diskutera atthela aktiefondssparandet skall avskaffas. Vi tycker att det är ett bra förslag.Vi har föreslagit införandet av en särskild moms på aktiehandeln. Och vi kantänka oss en engångsskatt på stora förmögenheter. Detta är också en fördelningspolitiskfråga. steg aktiekurserna i mer än i någotannat land. devalveringen steg aktiekurserna på nytt. Denna gångökade aktieägarnas förmögenhet med i runda tal tio miljarder. Bara AndersWalls förmögenhet ökade med sju miljoner. Jag kan räkna upp de andra också, menjag skall avstå från det. Sannolikt kommer aktieutdelningarna dessutom att ökaefter devalveringen. Därför är vi beredda att diskutera och föreslår ett stoppför aktieutdelningarna . Menar man att löntagarna skall visaåterhållsamhet borde man rikta samma maning fill aktieägarna. Vår utgångspunkt i det här resomanget är att vi vill slopamomsen på maten. Det är ett gammalt krav från vår sida. Det är ett krav som harökat i betydelse i takt med de senaste årens kraffiga matprishöjningar,speciellt på baslivsmedel. Det är ett krav som många utanför vårt parti stödjeri dag, t. ex. många socialdemokrater. Låt mig upprepa - som ett svar på en del frågor som harställts även här i debatten: Vi är beredda att diskutera en differentierad momsi stället för en allmän momshöjning. Och inom ramen för en differentierad moms,med en höjning av momsen på vissa varor, borde också en viss sänkning avmatmomsen kunna ske. Det är möjligt att det finns andra lösningar. Vi ärberedda att diskutera det. Det enda som för oss inte är förhandlingsbart är attmatpriserna inte får fortsätta att öka och att ingen kompensation skall utgåtill de högavlönade genom ändringar i skatteöverenskommelsen. Vi är överens med de socialdemokratiska kvinnorna, somuppvaktade den nye finansministern för litet sedan och sade att människornastålamod är slut. Vi tror att det är en riktig värdering. Vi blev av med den borgerliga majoriteten och dessregering. Men dess värre tog de inte med sig ut ur kanslihuset de problem somde skapat under sex års regerande. Problemen lämnades kvar, och de kommer dennya regeringen och den nya majoriteten i att få slita med många årframöver. Arbetslösheten är rekordhög, och den kommer förmodligenatt fortsätta att öka, trots regeringens fyra miljarder till AMS. En del sägeratt pengarna kommer , men den kritiken skall naturligtvis riktas motden regering som två gånger avslog AMS begäran om pengar. Löntagarna väntar sig inte att alla problem skall lösasfrån den ena dagen till den andra. Men i valet avvisade man den borgerligapolitiken och uttalade sig mycket klart för en ny poHtik. Förväntningarna är säkert mycket stora, något som inteminst socialdemokraterna själva medverkat till genom att under flera årresonera på det sättet att man med en ny regering löser alla problem. Inteförrän av den här sexårsperioden slog socialdemokraternatill bromsarna. Löntagarna har med all rätt stora förväntningar i fråga omradikala åtgärder mot arbetslösheten, mot den särskilt höga ungdomsarbetslösheten,mot pris- och hyreshöjningar, mot orättvisor, skattefusk och ekonomiskbrottslighet, mot social nedrustning och social utslagning, motmaktkoncen-trafion och mot löntagarnas makfiöshet på arbetsplatserna. Manväntar sig resultat. Man väntar sig en ny politik i löntagarnas intresse. Jag menar att det är en huvuduppgift att gå dessaförhoppningar fill mötes. Om den nya regeringen backar tillbaka till den gamlanederlagspolitiken från tiden , med eftergifter och kompromisser medde borgerliga partierna, då är det risk för allvarliga bakslag. Man skall juinte underskatta de borgerliga partiernas och högerns möjligheter att på nyttkomma igen. Regeringen har tillträtt och kan därför säga att denännu inte har hunnit bestämma strategi och regeringspolitik. Jag troremellertid att regeringen själv är medveten om att det brådskar med attformulera en klar, ny handlingslinje. Det brådskar med besked om priser, hyroroch skatter och om vilken fördelningspolitik som skall föras under de närmasteåren. Vi i vårt parti sade redan under valrörelsen hur vi villanvända en ny majoritet här i . För oss är arbetslösheten den viktigaste frågan. Vi har enmycket hög arbetslöshet, och vi kan förvänta oss att den kan bli denhögsta . Detta ställer naturligtvis stora krav på omedelbaraoch radikala åtgärder. Pä kort sikt är det givetvis riktigt att AMS får deresurser som AMS har begärt, men det behövs också långsiktiga lösningar. Ivalrörelsen sade vi att det behövs ett offensivt program för att man skallkunna skapa minst 100 000nya samhällsnyttiga arbeten . Barnomsorgen, åldringsvården, kollektivtrafiken, skolan,kultur- och fritid, bostadsbyggande och renoveringar av äldre hus är eftersattaområden, där nya arbeten borde kunna skapas relativt snart. En akfivsysselsättningspolitik inom den gemensamma sektorn, som hånades avmoderatledaren här , borde också kunna kornbineras med en nyindustripoUtik. Vi vet att närmare 200 000 industriarbeten har försvunnit sedan1976, och vi vet att industriinvesteringarna i har rasat i bottensamtidigt som de svenska investeringarna utomlands har ökat mycket kraftigt. Det här raset inom industrisektorn fortsätter. I är dess ryggrad hotat. Inom specialstålsindustrin,t. ex. i , och , blir det masspermitteringar. Inomskogs- och massaindustrin sker detsamma, och i läggsförmodligen modernaste boardfabrik ned. Och vad kommer i stället? Vi vet att det krävs stora investeringar ,för att man skall kunna komma till rätta med problemen. Men vi tror inte attdevalveringen löser de här problemen. Enligt vår mening är det ocksåorealistiskt att tro att en exporfiedd expansion är den enda lösningen. Dettavar ju de borgerliga partiernas strategi, och' den misslyckades ju. Inget talarför att en socialdemokratisk regering skall lyckas bättre med samma politik. Vi menar att det under det närmaste decenniet behövs ettsamlat, framfidsinriktat program för 100 000 nya industriarbeten, ett programsom i högre grad än tidigare bygger på våra behov inom landet, där importen avinsatsvaror till industrin måste minskas och ersättas med inhemsk produkfionoch där man utgår från våra basnäringar, där det behövs mer av vidareförädlingi stället för råvaruproduktion och export av halvfabrikat. Det är ju en marknadsom i stort sett är mättad och som allt fler länder ger sig in på. Vi måsteskapa nya produkter och utveckla en ny teknik.