prot · G60971 · 1982-12-31 00:00:00 — Man undviker att ta upp grundläggande spörsmål sommotsättningen mellan kapitalets och folkhushållets intressen. När man talar omförutsättningarna för den ekonomiska utvecklingen, så tar man för givet attkapitalägarna alltfort skall ha den avgörande makten. Man ser det som självklart att dessa kapitalägare även ifortsättningen skall kamma hem sina vinster. Likasjälvklart ärdet att om någonskall offra något, sä blir det de som arbetarson! får göra det, de som med sittarbete producerar de värden som hela vårt samhälle är uppbyggt på. Från socialdemokratiskt håll brukar man ofta berömma sigav att ha visioner om framtiden. Men var är visionerna , när de verkligenbehövs? Som hönans blick fixeras vid kritstrecket, binds inte bara borgerligasutan också socialdemokraters ögon av konjunkturkurvor och börsnoteringar. kommunisterna betraktar inte kapitalismensom en orubblig storhet, och vi kan inte acceptera att politiken reducerastill bokföringsteknik. Vi inser naturligtvis allvaret i underskottet istatsfinanserna. Men vi vet också att imderskott kan vara av olika slag. De kanbero på att enorma resurser sätts in för att hålla en tynande kapitalism underarmarna - det är förhållandet i vårt land. Men de kan också bero på enplanmässig satsning för att utveckla näringslivet - det borde vara förhållandeti . Vi kan leva med budgetunderskottet - vi kan t. o. m. öka på det. Detberor helt och hållet på vilka värden som finns i samhället och vilka värdensom framöver kommer att produceras. Det svenska näringslivet har under praktiskt taget helaefterkrigstiden undergått en omfattande strukturrationalisering. Denna har haftolika innebörd i olika branscher och från tid till annan. 1950- och 1960-talensgeografiska koncentration av industri och förvaltning fill landets södra delar,med stora folkomflyttningar som följd, motiverades med att den var nödvändigför att klara jobben. Den processen var inte mer än avslutad närkristendenserna började visa sig i den ena branschen efter den andra. Textil-,konfektions- och skoindustrin drabbades av en våg av nedläggningar.Varvsnäringen har följt efter. Den svenska sjöfarten har i det närmasteutplånats. Stålindustrin har omorganiserats på en betydligt lägre nivå äntidigare, men problemen finns kvar. Gruvindustrin har drabbats av omfattandenedläggningar, och flera hotar. Vi noterar de högsta arbetslöshetssiffrorna sedan1930-talet, trots att enorma resurser sätts in i arbetsmarknadspolitiskaåtgärder. Kapitalet ägnar, sig åtspekulationer i stället för produktiva satsningar. Koncentrationen av ägandeoch makt ökar, och det svenska kapitalets sammanvävning med internationellafinansimperier fortsätter. Arbetare och tjänstemän tvingas accepterareallöneminskningar. De socialpolitiska reformer som arbetarklassen tillkämpatsig ifrågasätts. Inte ens skolans område undantas från nedskärningar.Arbetarnas krav pä bättre arbetsmiljö slås tillbaka med hotet om arbetslöshet. Vi måste i det härläget fråga oss: Vad skall en arbetarmajoritet i användas till? Kanvi nöja oss med de reformer som har genomförts ,framför allt när det gäller socialpolitikens och utbildningens områden?Uppenbarligen kan vi inte det, och det främst av två skäl. För det första hotas dessa reformer av den ekonomiskautvecklingen. De borgerliga regeringarna lyckades genomföra konkretaförsämringar på en rad olika områden med hänvisning fill det statsfinansiellaläget. Även i socialdemokratiska kretsar finns tongångar som går i sammariktning. Jag vill påminna om den debatt som drogs i gång avvissa fackliga företrädare, som ifrågasatte möjligheterna att upprätthållaATP-systemet. Vad det hela handlar om är att den ekonomiska tillväxten harstoppat upp och t. o. m. ersatts av en tillbakagång i vissa avseenden. För det andra återstår oändligt mycket att göra, innan enrättvis fördelning av samhällets rikedomar har uppnåtts och innan vars och ensrätt till drägliga levnadsvillkor har tillgodosetts. Det är detta som måstevara den politiska uppgiften för arbetarrörelsens partier. Låt mig nämna någraviktiga områden. Det privata näringslivet förmår inte att upprätthållasysselsättningen. Detta framgår med all önskvärd tydlighet av de senaste 15årens utveckling på arbetsmarknaden. Om vi summerar alla dem som ärarbetslösa eller undersysselsatta, så kommer vi upp i tal kring en miljonmänniskor. Omfattningen av arbetslösheten är sådan, att inte ens en mycketkraftig konjunkturstegring kan lösa problemen. Med nuvarande polifik har viinget annat än fortsatt ökande arbetslöshet att förvänta oss. Industrier läggsner eller skär ner arbetsstyrkan. Tempoti arbetet ökas. Allt större och orimligare krav på anpassbarhet ställs på deanställda i industrin. Produktionen av varor och nyttigheter utgör grunden förfolkförsörjningen. När produktionsapparaten sviktar, så ger det omedelbartutslag i levnadsstandarden. Vi befinner oss inte i någon akut försörjningskrisi vårt land - långt därifrån. Men situationen har stadigt försämrats under enföljd av år. Tecknet på det är att levnadsomkostnaderna ökar snabbare änlönerna. Låginkomsttagare och barnfamiljer har stora försörjningsproblem i dag.Bl. a. har detta visat sig genom en kraftig ökning av socialhjälpskostnadernai många kommuner. Vi håller på att få en ökning av trångboddheten, eftersom barnfamiljerbyter ner sig fill mindre lägenheter för att klara hyrorna och eftersom mängaunga människor bor kvar i sina föräldrahem. Alltför många förhöll sig alltför okritiska till 1950- och1960-talens ekonomiska tillväxt. Man såg rikedomarna som strömmade ut genomfabriksportarna men inte gaserna som strömmade ut genom ventiler och skorstenareller gifterna och avfallet som vällde ut med avloppsvattnet. Stora skador haderedan vållats innan man tog itu med de här problemen. Gång på gång har vi ocksåfått uppleva hur naturvårdsintressen har fått ge vika för industrins behov. 9 protokoU 1982/83:70-72 Men miljön är inte bara luft, mark och vatten. Den ärsamhällsplanering i vid bemärkelse. Den är arbetsvillkor. Den är trafik, ochframför allt är den resurshushållning. Vi kan räkna upp område efter område -punkt efter punkt - och vi finner att i praktiskt taget varje avseende står deallmänna intressena och arbetarklassens intressen på samma sida mot det privatanäringslivet. Trots de reformer som har genomförts på skolans område,återspeglar den alltjämt klassförhållandena i samhället. Arbetarbarnenmissgynnas i en rad ohka avseenden. av eleverna slås ut urgrundskolan och fullföljer den aldrig. Praktiskt taget alla är arbetarbarn. Vimåste få en skola som fullgör sin undervisningsskyldighet. Men det förutsätterockså en skola som tillgodoser arbetarbarnens bildningsbehov och utgår frånderas verklighet. Kulturen hotas av utarmning av en omfattande förytligadoch passivise-rande - men ofta förförisk - kommersiell halvkultur, som harblivit profitkälla för stora internationella eller nationella"kulturindustrier". Såväl utbildning och kultur som folkbildning hardrabbats av år av borgerlig svångremspolifik. Rätten till arbete, rätten till mat och bostadtill lågt pris, rätten till en god miljö och rätten till utbildning och kulturär de målsättningar som kommunisterna ställer upp för denärmaste årens politiska arbete. Men det förutsätter en ny ekonomisk politikoch en ny näringspolitik. Vpk har i flera motioner till årets visatvad vi menar med detta. Vi har föreslagit en planmässig utbyggnad av denoffentliga sektorn med 100 000 nya jobb. Vi har föreslagit att lika många jobbskall skapas genom offensiva industrisatsningar. Vi har visat hur det kan gåtill. Men det måste vara samhället som i olika former tar inifiafivet och serfill att nya verksamheter kommer i gång. Det privata näringslivet förmår integöra det. måste brytas loss från den förlamande inverkanfrån västvärldens kapitalistiska länder. Nya handelsförbindelser bör etablerasi tredje världen och i de socialistiska länderna. Men strävan måste vara attgöra mer oberoende, att vi själva i större utsträckning skall förädlavåra egna råvaror efter de behov som finns i landet. Vårt land är i alla avseenden rikt. Vi har råvaror, vi haryrkeskunnande och teknisk kapacitet, och vi har arbetskraft. Vi har med andraord alla de grundläggande förutsättningarna för en framgångsrik ekonomiskutveckling. Hindret är att vi har en produktionsapparat som kontrolleras avprivata intressen och som konsekvent sätter samhällets behov i andra hand. Den nya majoriteten i måste användastill att förändra dessa fing. Demokratisera ekonomin och utveckla den! Slå vaktom genomförda reformer och ställ nya på dagordningen! Under de drygt som har förflutitsedan regeringsskiftet har kursen i den ekonomiska politiken lagts om.Genom devalveringen har en starkare stimulans skapats förproduktion och sysselsättning i . Ett omfattande program för ökadeinvesteringar och byggande har beslutats. Stora insatser har gjorts inom arbetsmarknadspolitikenför att motverkaarbetslöshet. Med det budgetförslag som lagts fram gesförutsättningar för att bryta den långvariga utvecklingen av ständigt växandestatliga budgetunderskott. Regeringen har velat varna för överdrivna förväntningarom snabba och mera spektakulära resultat av den här kursomläggningen. Sverigesekonomi var svårt nedkörd när vi tog över. Produktion, sysselsättning ochinvesteringar var på kraftig nedgång. Kapacitetsutnyttjandet inom' industrinvar det lägsta på mycket länge, och en rad industribranscher befann sig i kris. Flera stora utgiftsbehov låg dolda i den statsbudget somvi övertog. Den förra regeringen hade underskattat statens räntekostnader medflera miljarder. Man hade till den nya regeringen skjutit över stora utgifterför arbetslösheten och för redan inträffade förluster i statliga företag.Sammanlagt fick vi-under hösten lösa in växlar utställda av föregåenderegeringar på . Men låt oss se på vad som med deförutsättningarna ändå har kunnat uppnås. När kronan skrevs ned utropadesdetta av de borgerliga partierna som ett nästan säkert misslyckande. Mangottade sig åt sina olycksprofetior: den svenska exporten skulle hämmas avandra devalveringar och motåtgärder från utlandet, skulle fördömas aven enig internationell opinion. Det hoppades man på. Men ingenting av detta inträffade. Konjunkturinstitutetskalkyler visar i stället att svensk industri får den kraftigasteförbättringen någonsin av sin konkurrenskraft. Även om man utgår från attlönekostnaden ökar 1983 väntas kostnaden per producerad enheti tillverkningsindustrin sjunka med jämförtmed kostnadsnivån i flertalet industriländer. Ingen torde därför kunna förnekaatt , svensk industri har fått en rejäl chans att börja återta demarknadsandelar som man har förlorat; Däremot kan man diskutera vilka faktiska möjligheterindustrin har att utnyttja de förbättrade konkurrensförutsättningarna i ettläge där de internationella marknaderna växer mycket långsamt eller inte alls.Först vill jag då betona att regeringen inte räknar med att företagen skallanvända prissättningen som enda medel, dvs. att de och över helalinjen sänker sina priser för att öka försäljningen. Vi har tvärtom förståelseför att företagens prisbeteende måste anpassas till de marknader där dearbetar. Vi har därför endast räknat med att de svenska exportpriserna kommeratt öka långsammare än konkurrenternas när man räknar i gemensam valuta.Det skulle leda till ett återtagande av marknadsandelar och en totalexportökning på . Jag vill tillägga att vissaundersökningar som industriverket har gjort på regeringens uppdrag visar attmånga företag, tvärtemot vad som på sina håll har påståtts, kommer att anpassasina priser efter devalveringen. Enligt den undersökningen skulle uppemothälften av sågverken göra det, en tredjedel av massa- och pappersföretagen, av textilföretagen, två tredjedelar av möbelindustrin och hälften av denkemiska industrin. De som skiljer ut sig är gruvindustrin, som inte drömmer omatt sänka sina priser, och verkstadsindustrin, där tre fjärdedelar avföretagen kommer att använda en kombination av prissänkningar ochmarginalförbättringar när de utnyttjar devalveringen. Jag finner att dessauppgifter bestyrker att industrin kommer att använda devalveringen på ett sättsom gagnar dess försäljning och produktion. När det gäller konkurrensförutsättnirigarna på vår egenhemmamarknad har prisrelationerna redan klart förskjutits till fördel försvenska produkter, i genomsnitt . Här krävs det intemer av de svenska producenterna än att de undviker att i onödan höja priserna.Också för handeln med tjänster, exempelvis inom turismens område, har prislägetpåtagligt förändrats i svensk favör. kommer också vinsterna att förbättras mycket påtagligtunder 1983. enligt beräkningar kommerräntabiliteten i tillverkningsindustrin, mätt som avkastning på eget kapital,att öka från år . Även om man tar hänsyn tillinflationen är det en mycket påtaglig förbättring av den reala lönsamheten.Resultatet i kronor räknat efter finansnetto tredubblas mellan 1981 och 1983och ökar . Trots denna kraftiga vinstförbättring räknar vi inte mednågon snabb upphämtning av industrins investeringar. Kapacitetsutnyttjandet äralltför lågt och en beräknad produktionsökning pä är inte tillräckligt storför att man skall kunna tro att den långvariga investeringsnedgången redan 1983skall vändas till en uppgång. Naturligtvis är det ett pris att betala förvinstförbättringen inom industrin. Och det priset betalas av löntagarna genomkraftiga reallönesänkningar. Vi räknar med att reallönerna kommer attsjunka méd . Allt tyder också på att merparten av landets löntagare ärinställda på att acceptera en sådan utveckling av reallönerna. Uppenbarligenfinns det en utbredd insikt bland folk om att vår ekonomiska kris intekan lösas utan uppoffringar i form av sänkt levnadsstandard. Man inser att viinte kan fortsätta att låna oss fram för att hålla uppe standard och välfärd,medan produktion och framtidsbyggande går tillbaka och allt fler blir utanjobb. Man inser också att det ökade sparandet måste gå till investeringar föratt skapa fler jobb. Man accepterar med andra ord ökade vinster, även om detgår ut över reallönerna. Mot den här bakgrunden är det beklagligt att denavtalsrörelse som redan hade kunnat vara avslutad ännu inte kommit i gång ochdessutom komplicerats genom Svenska arbetsgivareföreningens krav påförbundsvisa förhandlingar. Men eftersom det måste anses uteslutet att dennaförhand- lingsordning leder till ett annat materiellt resultat äncentrala förhandlingar gör, bör skadan inskränkas till att en uppgörelseytterligare fördröjs. bör vi - och näringslivet - ha klart för oss attden vilja löntagarna nu visar att bära en stor del av bördan är beroende av attuppoffringarna ger resultat i form av tryggaresysselsättning och starkare företag. Man väntar sig således att de ökadevinsterna skall användas för hela nationens bästa - för ökadeförsäljningsinsatser, forskning och teknisk utveckling, utbyggnad ochförstärkning av vår produktionsapparat. Det är mot den här bakgrunden som vi genomfört elleraviserat ett antal åtgärder, som dels försöker fördela bördorna rättvist, delsså långt möjligt skall stimulera företagen att använda sina ökade resurser tillförstärkning och utbyggnad av produktionen. För att jämnare fördela krispolitikens bördor harförmögenhets-, arvs- och gåvoskatten höjts och vissa skattelättnader tillaktieägarna återtagits eller minskats. En särskild, temporär skatt påaktiebolagens utdelningar skall vidare införas. Även pensionärerna får bidragenom att kompensation inte utgår för de prisökningar som beror pådevalveringen. Jag kan tillägga att samma princip tillämpats över lag vidprövningen av statsbudgetens utgiftsanslag. Av betydelse i det här sammanhangetär också de åtgärder som vidtagits eller planeras för att effektiviseraskatteuppbörden och för att intensifiera kampen mot ekonomisk brottslighet ochskatteflykt. Dessutom har speciella insatser gjorts för att mildrakrispolitikens verkningar för en del utsatta grupper. Barnbidragen höjs,särskilt för flerbarnsfamiljerna, matsubventionerna ökar och hyreshöjningarnahålls fillbäka. Det slutliga resultatet av alla dessa olika åtgärder blir,vid en sänkning av reallönerna , att nedgången av hushållensdisponibla realinkom-ster begränsas till och att den privatakonsumtionen går ner lika mycket. Regeringens insatser för att stimulera investeringarna är,utöver devalveringen, en förlängning av investeringsfonderna och andraskattelättnader för investeringsverksamheten. Vidare skall aktiebolag ochekonomiska föreningar betala in av sin vinst till räntelösakonton i . Fr. o. m. får de pengarna lyftas och användasför investeringar, forskning och utvecklingsarbete i företagen. 1 det här sammanhanget kan också nämnas de åtgärderregeringen vidtog för att öka investeringarna inom energi-,kommunikations- och byggnadssektorerna. Det budgetförslag för /84 somregeringen nu lagt fram har utformats utifrån två huvudsyften. Det ena är attanpassa finanspolitiken fill den långsiktiga strategin för den ekonomiskapolitiken. Det betyder framför allt att utvecklingen mot ständigt växandebudgetunderskott måste brytas. Det andra huvudsyftet är att slå vakt om sysselsättningenoch om den offentliga sektorns förmåga att bereda medborgarna social trygghetoch ge dem tillgång till för välfärden viktig service. Jag har redan antytt attförutsättningarna för den nya regeringens budgetarbete inte var de allra bästa.Vi fick ta över en rad i praktiken ofrånkomliga utgiftsökningar på sammanlagt16 miljarder kronor, som höjer underskottet för innevarande budgetår fråntidigare beräknade 76 miljarder till 92 miljarder. De ökade utgifter som densocialdefnokratiska regeringen har föreslagit och som också belastarinnevarande år, bl. a. infriandet av våra vallöften, har i sin helhetfinansierats genom ökade statsinkomster. Också för nästa budgetår, 1983/84, måste vi räkna med ettantal ofrånkomliga utgiftsökningar av betydande storlek. Statsskuldsräntornaberäknas öka med 11 miljarder till samrhanlagt . Avsevärdabelopp måste också avsättas för arbetsmarknadspolitiska insatser. Vårainsatser för att stimulera industriinvesteringarna och den industriella aktivitetenkräver ytterligare utgifter. Ändå ställde regeringen upp målet att budgetunderskottetinte får öka ytterligare utan måste hållas oförändrat i kronor räknat. Det harockså lyckats. Underskottet /84 beräknas bli 90 miljarder mot 92miljarder innevarande budgetår. Det resultatet har i allt väsentligt uppnåtts genom enhård återhållsamhet på utgiftssidan. Utgifterna beräknas öka med 18,5miljarder, medan inkomsterna på länge ökar snabbare änutgifterna eller med . Av utgifterna faller 11 miljarder påde växande kostnaderna för statsskulden. Det betyder att samtliga övrigautgifter ökar med 7,5 miljarder eller . Realt sett är det en kraftignedgång av statsutgifterna. Det här är således den avvägning regeringen har försöktgöra mellan å ena sidan önskemålet om att hålla den ekonomiska aktiviteten ochsysselsättningen uppe och å andra sidan behovet av att begränsa statensanspråk på kreditmarknaden. Såvitt nu kan bedömas är den avvägningen ocksånågorlunda riktig. När budgetförslaget presenterades togolycksprofeterna ny sats, bl. a. i skepnad av centerledaren utmålades som katastrofalt stort; Det skulle bl. a.ofrånkomligen leda fill nya räntehöjningar, slog fast. I stället kunderiksbanken samma vecka som den profetian utfärdades, , sänkadiskontot . Valutaläget och den svenska kronans ställning har därtillvarit utomordentligt stabila . Det torde därför kunna hävdas attmarknaderna har accepterat både devalveringen och budgetpolitiken. Men på litet sikt måste kraven på budgetpolitiken skärpasytterligare. En stor del, över 40 miljarder, av budgetunderskottet finansierasnu genom att staten lånar kortfristigt av näringslivet på s. k.statsskuldväxlar med sex till tolv månaders löptid. är den ekonomiskapolitiken hårt inriktad på att öka produktion, sysselsättning och investeringari näringslivet. Vi räknar med att sådana ansträngningar skall ge allt klarareutslag i den ekonomiska aktiviteten under loppet av . Den dag näringslivet behöver-sina pengar för investeringaroch utbyggd produktion kan ett budgetunderskott på 90 miljarder visa sig varaalldeles för De framtida finansieringsbehoven ger således enklar anvisning om att regeringens fortsatta budgetarbete måste inriktas pä attdirekt bringa ner underskottet och minska statens upplåningsbehov. Oppositionen har bedriviten våldsam kampanj mot regeringens budgetpolitik. Folkpartiledaren har talat omatt det våldsamt stora budgetunderskottet för mot avgrunden. Centerledaren har,sorh jag sade, beskrivit budgeten som inflationistisk och räntehöjan-de. Döm om min förvåning när man nu i sina motionerpresenterar budgetförslag som ger prakfiskt taget samma underskott spmregeringens budgetproposition! på miljonen när- jag tror att detskiljer 30 miljoner. har en avvikelse på ett par miljarder. Enstarkare budgetpolitik skulle, skriver exempelvis , kunna fånegativa verkningar på sysselsättningen. Detta måste kallas snabb tillnyktring.Efter alla utfall och efter tidigare krav på nedskärning med 12 miljarderkryper man nu stillsamt bakom regeringen när det gäller budgetpolitiken; OlaUllsten angrep här t. o. m. när de i sin motionförsöker genomföra just den polifik som mittenregeringen drev vår ochända fram fill valet. tog i sitt inlägg upp folkpartietsbudgetalternativ - om vi nu skall upphöja det till ett sådant - och beskrev detsom en utgifts- och inkomstpolitik som i motsats till socialdemokraternasfrämjade den privata konsumtionen men hämmade den offenfliga konsumtionen. Detskulle.vara bra för medborgarna om man gjorde så, menade . Men jaghar granskat mofion, och jag måste säga att jag hittar mycketlitet av förslag som begränsar den offentliga konsumfionen. På flera områdenbegär ni mer av statlig verksamhet och stadiga insatser. Det är möjligen ettenda område där föreslår någonting som skulle begränsa denoffentliga konsumtionen: man vill dra in ytterligare frånkommunerna. Men kräver man i sin mofion att kommunerna skall öka sinverksamhet i volym. Jag kan försäkra att det är ytterligtfå kommuner i det här landet som kan öka sin verksamhet somde berövats utan att kraftigt höja kommunalskatten, och jagmåste fråga: Vad avser att kommunerna skall göra? De har redan ettstort finansiellt underskott, de skulle tappa ytterligare 3 miljarder enligtfolkpartiets förslag, och ändå skulle de öka verksamheten. Menar folkpartietatt sättet att främja den privata konsumtionen är att driva fram ytterligarehöjningar av kommunalskatterna, eller vad är avsikten? När man ändå talar om omprövning är det värt att noteraföljande: och hävdade tidigare - ja, ända fram till den dagdå man lade fram sina motioner-att skattehöjningar aldrig kan hjälpa till attminska underskottet, att de t. o. m. har motsatt verkan. gjorde ipartiledardebatten ett liknande utfall mot skatterna. Men i sina motioneraccepterar nu dessa båda partier höjd förmögenhetsskatt och höjd arvs- ochgåvoskatt. De accepterar den nya skatten på elkraftverken och påvideoapparater, och de protesterar inte mot den nya hyreshusavgiften. säger inte ett ont ord om alla dessa skatter. Därernotkräver fortfarande att de skall avskaffas. Ett annat, i sitt slag intressant exempel på omprövninggäller det s. k. skattesparandet. Den här subventionsformen har av samtligaborgerliga partier omhuldats som en av den borgerliga regeringsepokens storainnovationer, och den har envist försvarats mot allt slags kritik. Men; ,plötsligt och nästan ljudlöst - har ingen kommentar alls - släpper mandet här försvaret. Den av oss genomförda nedskärningen av subventionsnivånaccepteras av både och , och det är bra. Fortsätt på denvägen, så kan vi kanske bli ense om hur vi på ett rättvist och statsfinansielltförsvarligt sätt skall kunna stimulera sparandet!, Vad återstår då av något slags mittenalternativ när det,gäller den ekonomiska politiken? Devalveringen är fortfarande för stor, sägerman.