prot · G609117 · 1982-12-31 00:00:00 — Därför tror jag att vi kan vara överens om att den typ avinsatser som kommer att krävas får man inrätta efter de behov som finns. Detfinns ingen tanke på att på något sätt dra ner några insatser. När det gäller inlägg ochflyttningsresonemanget, sä var mitt svar helt enkelt på reservationen och påvad uttalade från talarstolen, att man med de här 20 miljonernanaturligtvis inte kommer att sätta i gäng en flyttningskarusell. Vi kommerframöver att få hela debatten om regionalpolitiken, och då får vi väl återkommatill de här mycket viktiga frågorna. Jag delar naturligtvis att man skall se till att kvinnorna får en så trygg ställning sommöjligt på vår arbetsmarknad. Reservation nr 7 var, om manskall vara litet hård, inte speciellt mycket att komma med som förslag tilllösning av frågan om ungdomsarbetslösheten. Vad jag tog upp var de tre sakersom egentligen finns med, främst ungdomslönerna och lärlingsutbildningen. Detvisar kanske att det här är mycket svåra ting. Det är väl kanske också därförsom kritiken mot den förda politiken under debatten varit mycket modest. Manhar sökt sig fram på olika vägar, och även från regeringens sida har man sagtatt vi måste söka oss fram till en väg bort från arbetslösheten. Men att göradet med moderat politik tror jag är alldeles hopplöst. Det är klart att landstingen och kommunerna är mycketviktiga. Gör man som föreslog i valrörelsen - att man kraftigtskulle minska aktiviteten på den offentliga sektorn - minskar sysselsättningendär katastrofalt; det skulle bli massarbetslöshet. Frågorna om arbetslöshetskassorna och solidariteten harjag svarat på i mitt huvudanförande. 44 (vpk) replik; Jag ville i mitt första anförande peka på densituation som 16-17-åringarna har. Jag vill fråga om vi är överensom att skolplikten upphör . I och med att regeringen 1980beslutade utestänga 16-17-åringarna från beredskapsarbeten utestängdes de ipraktiken också från arbetsförmedlingarna, eftersom beredskapsarbeten var denhär ungdomsgruppens enda möjlighet att få arbete. Dessa ungdomar utestängdesockså från möjligheten att få kontant arbetsmarknadsunderstöd. av deyngsta ungdomarna saknar någon form av ersättning. Jag vill fråga ; Hur kan man göra på det härsättet? Hur kan man utestänga en grupp människor frän arbetsförmedlingen utanatt ändra i arbetsmarknadskungörelsen, där det står upptaget att manefter skolpliktens slut har rätt att fä del av arbetsförmedlingens tjänster?Kan man vänta att några andra grupper senare kan råka ut för samma sak? Jag undrar också vilka det är som skall betala för16-17-åringarna, som sätts på ungdomsarbete med en ersättning på . Det kan man inte leva på i dagens samhälle. Vilka är det som skallbetala? Skall samhället gå in med socialhjälp för de överskjutande kostnaderna,eller är det ungdomarnas föräldrar som skall skjuta till det som fattas? 45ANDERS HÖGMARK (m) replik; Att inte är alltför intresseradatt inför kammaren ge några klara besked om den principiella synen på enutbyggnad av den frivilliga arbetslöshetsförsäkringen är väl kanske inte direktoväntat. Får jag tolka de uteblivna svaren på det sättet att en frivilligpåbyggnad av försäkringen strider mot och hans partis syn påsolidariteten mellan de arbetslösa och dem som har ett arbete. Det är alltsåviktigare för de fackliga organisationerna att bygga upp stora fonder av annatslag, att skaffa sig fastigheter i innerstäder, än att ge ett rimligtfrivilligt försäkringsskydd utöver grundtryggheten, som staten bygger upp. Harjag fel finns det möjlighet att ge kammaren och mig besked om det. När det sedan gäller lönenivåer, som har diskuterats - jagtror att det var som sade att moderata samlingspartiet kräverlägre löner och högre vinster - tror jag att det ganska klart framgår att detfinns ett samband mellan vinst och lönsamhet och möjlighet för företagen attnyanställa. Jag skulle vilja säga att lönenivån skall ligga där företagen ärkonkurrenskraftiga. Det är en mycket god regel som gällde före avtalen1975-1976. Lönenivån var då anpassad till vår konkurrenskraft. Därefter höjdeslönerna så att vi inte längre var konkurrenskraffiga, och vi förlorademarknadsandelar. Det tar också, som sade tidigare i debatten,att återvinna förlorade marknadsandelar. En förutsättning för att på siktkunna skapa sysselsättning är att hålla en konkurrenskraftig lönenivå. Där hararbetsmarknadens parter med sin frihet att förhandla ett stort ansvar. Statenhar nämligen inte, , via arbetsmarknadspolitiken i längden råd attbetala och fungera som städgumma. Det är med stor förväntan som jag ser frammot att arbetsmarknadens parter tar detta ansvar . har det varit litet si och så med densaken, och det har inneburit en allt högre arbetslöshet. 46 () replik; Låt mig först rätta Margö på enpunkt, nämligen att alla enligt arbetsförmedlingslagen har rätt att gå tillarbetsförmedlingen och söka jobb. Ingen utestängs därifrån. Får jag vidare säga att det är skolan som har detegentliga ansvaret för att ungdomar har någon form avsysselsättning. Det är dä mer eller mindre fråga om utbildning som man fårsatsa på. Det finns ingen, utom möjligen , som har någon annanuppfattning än att man måste satsa allt som kan satsas för att de skall få ettjobb. Det är också glädjande att nu kunna konstatera att just den gruppen harså att säga hamnat pä rätt sida i statistiken. Situationen för dem har alltsåförbättrats, och den utvecklingen måste fortsätta. Detta är nämligen en urlandets synpunkt oerhört viktig sak. Det är en fråga om vi skall"tappa" en ungdomsgeneration eller ej. vice talmannen anmälde att Margö ochAnders Högmark anhållit att till protokollet få antecknat att de inte ägde rätttill ytterligare repliker. 47SONJA REMBO (m); I de arbetsmarknadspolifiska debatternaframhålls arbetets centrala värde för människors välfärd. Pliktskyldigastkonstateras att arbetet är en inkomstkälla, men framför allt framställs arbetetsom en social rättighet. Däremot tycks insikten om arbetets betydelse för vårgemensamma ekonomi vara mindre framträdande. Och ändå utgör arbetet självagrunden för vår ekonomi - utan arbete ingen produktion, utan produktion ingenekonomi. Inser man detta, då inser man också att arbetet måste vara lönsamt.Arbetet får aldrig kosta mer än det produktionsvärde som det resulterar i. En förutsättning för sysselsättningsskapande åtgärderutanför den reguljära arbetsmarknaden måste vara att det finns en efterfråganpå det som skall produceras. Arbete kan aldrig bli detsamma somsysselsättning/terapi. Arbete måste vara produktivt. Moderat arbetsmarknadspolitik skall ses i sitt sammanhang.En lång rad samverkande åtgärder leder till en förbättrad ekonomi, ett lönsamtnäringsliv och produktiva arbeten. Vi bör i sammanhanget betänka, att av dendryga miljon människor som arbetar i företag med mer än 50 anställda, arbetarmer än en fjärdedel i förlustföretag. Arbetsmarknadspolitiken får inte ses isolerad. Den är endel av den ekonomiska politiken. Ett av de grundläggande problemen i svensk ekonomi är attvårt gemensamma bokslut under en lång följd av år har visat röda siffror. Vikonsumerar fner än vi producerar. Skattetrycket har ökat och enskilda drabbats.Det som med totalitärt språkbruk kallas "samhället", dvs. kommun, har försökt kompensera de enskilda. Men för attklara av denna s. k. kompensation har man tvingats att ständigt höja skatteroch andra pålagor för enskilda och företag. Bara i detta betänkande föreslås t.ex. en höjning av arbetsmarknadsavgiften . Vi har kommit in i enbisarr häxdans, där arbetets sjunkande avkastning ställer krav pä flera ochstörre kompensationsåtgärder, som höjer skattetrycket, vilket i sin turytterligare sänker arbetets lönsamhet, osv. Arbetsmarknadspolitiska insatser är en del av dessakompensationsåtgärder. Kostnaderna för arbetsmarknadspolitiken har på tio årblivit åtta gånger så stora. Levnadskostnaderna har blivitnågot mindre än så stora. Uttryckt i procent avbruttonationalprodukten har kostnaderna för arbetsmarknadspolitiken sedanbörjan av ökat från till . Jag har frågat mig: Hur mycket kostar egentligen arbetsmarknadspolifiken?Innevarande års budget tar upp i anslag, men vi vet attsedan dess åtskilligt har satsats i olika propositioner och viafinansfullmakten. Jag har såsom enskild ledamot funnit det ytterligt svårt attfå en klar bild av de verkliga kostnaderna. har gjort en uppskattning på 25 miljarderkronor. Tyvärr har arbetsmarknadsministern lämnat kammaren, men jag skullegärna vilja att någon från regeringspartiet bekräftade detta belopp. Kommerarbetsmarknadspolitiken under innevarande år att kosta ? Omdet beloppet inte är korrekt, vilket är då det riktiga beloppet? Lägger vi tilldessa det stöd som har utgått i direkt industristöd, 12miljarder kronor, kommer vi upp i en summa av . Det är likamycket som på arbetsgivaravgiften. Pengarna hade använts bättre, om vihade sänkt arbetsgivaravgiften. Nästa års budget lyder på . Det ärden vi diskuterar. Men i realiteten vet vi inte vilken slutsumman blir. Antalet tjänster inom arbetsmarknadsverket har på tio årökat från ca 6 500 till ca 9 500, och då har jag inte räknat med de 2 500tjänsterna vid arbetsmarknadsinstituten. En enig riksdag ansåg tidigare detvara hög tid att fråga sig hur dessa enorma resurser används. Därför tillsattesen parlamentarisk utredning om arbetsmarknadsverkets organisation ocharbetsformer. Den socialdemokratiska regeringen har i tilläggsdirektiv gjort enväsentlig inskränkning i utredningens uppdrag genom att undanta den arbetsmarknadspolitiskaåtgärdsarsenalen från granskning och genom att ta bort det tidigareutredningsuppdraget att föreslå åtgärder, som möjliggjorde att AMS verksamhetkunde bedrivas till lägre kostnader. Dessa ändrade direktiv bekräftar änen gång den socialdemokratiska regeringens syn på arbetsmarknadspolitiken somen helig ko, som över huvud taget inte får ifrågasättas. Är då arbetsmarknadsverkets verksamhet så effektiv och denarbetsmarknadspolitiska arsenalen så väl utformad att en total granskning avverksamheten inte behövs? Betecknande för arbetsmarknadsverkets utveckling äratt verksamheten alltmer har övergått till att bli av rent social karaktär,inriktad på de svårplacerade grupperna. Till en väsentlig del har AMS missatsin Nr 117 huvuduppgift, att förmedla arbeten. Onsdaeenden Expertgruppen förutredningsverksamhet i arbetsmarknadsfrågor, EFA, 13 april1983 har i en utredning som publiceradesförra året visat att arbetsmarknadsverket har en förmedlingsverksamhet, som skulle kunna klara en miljon match- Arbetsmarknads- ningar mellan arbetssökande och arbetsgivare under förutsättning politiken " platsförmedlare lyckas meden matchning . konstateraatt varje arbetsförmedlare , vilket är det är som utredningenomfattar, gjorde en lyckad matchning uppskattningsvis var tredje eller varfjärde arbetsdag. Det aret var ända situationen på arbetsmarknaden mindreproblematisk än den är . Vid vad AMS betecknar såsom "normal"arbetslöshet går de arbetslösa lediga i genomsnitt mellan ochgör därunder fem besök hos arbetsförmedlingen. Företagen får vänta 20-25 dagarpå en anvisning från arbetsförmedlingen. Effektiviteten lämnar således mycketövrigt att önska. Detta är en dyrbar ineffektivitet. 1980 skulle bara en endadags förkortning av arbetslöshetstiden ha minskat statens utgifter med 120 milj.kr. Inte heller förmedlingen av beredskapsarbeten skereffektivt. har tio representanter för och SAF iGöteborg arbetat med att få fram beredskapsarbeten för ungdomar från 18 till 24år. Kritiken från medlemmar i arbetsgruppen mot arbetsmarknadsverkets sätt attarbeta är svidande; formalitetsraseri, onödig centralisering, för långsambeslutsprocess. I vanliga fall tar det från det attföretaget bestämt sig för att erbjuda beredskapsarbete till dess att det fåtten anvisning på en person. Genom specialinsatser lyckades man i ett fall pressatiden . I ett annat fall hade proceduren tagit inte mindre än sjuveckor. Enligt tidningsuppgifter handhas arbetet med ansökningarom beredskapsarbete av en enda person. Trots att antalet tjänster har i detnärmaste fördubblats pä den aktuella länsarbetsnämndenoch uppgår till 660, oräknat, finns det uppenbarligen inte mer personalatt sätta på detta arbete så att handläggningstiderna kan förkortas. Effektivitetenär låg, beroende på en avsevärd byråkrati och en av allt att döma låg prioritering av de arbetsförmedlande uppgifterna. Ett annat väsentligt skäl till den låga effektiviteten är de otroliga frånvarosiffrorna inom arbetsmarknadsverket. I allmänhet ligger frånvaron inom verket på ca I . Det skall jämföras medfrånvaron inom verkstadsindustrin i storstads- områden,som för kollektivanställda ligger och för tjänstemän , i allmänhet pä . Om man gör en snabb överslagsberäkning, finner man attav de 3 500 tjänster som AMS tillfördes torde 500-600 tjänsterha absorberats av annat än ordinarie arbetsuppgifter. Något behov avpersonalökning torde således inte föreligga- Detta har ingenting att göra med huruvida tjänstemännen på arbetsförmedlingarnagör ett gott jobb eller inte. för det gör de alldeles säkert.Det handlar om arbetsledning, det handlar om arbetsplanering. 122 ekonomiska och arbetsmarknadspolitiskaläge som vi nu befinner oss i finns det skäl för att kräva att ochledning omprövar sina prioriteringar. De fakta som efter hand kommer fram visar hur angelägetdet är att såväl arbetsmarknadspolifikens inriktning som arbetsmarknadsverketsorganisafion och verksamhet blir föremål för granskning av den parlamentariskttillsatta utredningen. Av befolkning befinner sig drygt hälften, eller4,3 miljoner, i arbetskraften. Om vi räknar bort dem som är föremål förarbetsmarknadspolitiska åtgärder, dem som är arbetslösa och dem som äranställda hos statliga och kommunala myndigheter liksom dem som är anställda istatliga och privata förlustbolag, återstår drygt 2 miljoner människor som medsitt arbete skall finansiera dels vår offentliga konsumtion, dels den del avvår totala konsumfion som produceras utanför landets gränser. Det är av vitalbetydelse för hela vår ekonomi att arbetsmarknaden fungerar för dessa drygt 2miljoner människor. Därför måste arbetsförmedlingsverksamheten prioriteras ocheffektiviseras. Ett sätt är att bryta det nuvarandearbetsförmedlingsmonopolet. Det grundas på en tolkning av tre ILO-konventionersom gör gällande att endast allmän förmedling kan tillåtas. ILO-konventionernadäremot medger i realiteten avgiftskrävande arbetsförmedling, men föreskriveren noggrann reglering i lag av dess verksamhet; det är någonting annat, det.Det finns alltså möjligheter att välja en annan organisation för arbetsförmedlingän den vi nu har. Dessa möjligheter bör enligt vår uppfattning utredas inomramen för . Både arbetsgivare och arbetstagare har rätt till enbetydligt snabbare och effektivare service än den arbetsförmedlingarna i dagkan erbjuda. Det är också angeläget att förmedlingen utformas så, att behoveninom yrkesområden med speciella krav kan tillgodoses och att anpassning kanske till de skiftande behoven på skilda lokala arbetsmarknader. För att åstadkomma en effektivisering avförmedlingsarbetet bör den obligatoriska platsanmälan avvecklas. Erfarenheternahittills visar att det ökade antal platser som arbetsförmedlingarna disponerartill följd av obligatoriet inte har lett till ökad effektivitet. Tvärtom finnsdet en bred uppfattning bland såväl arbetsgivare som arbetssökande att systemetlett till byråkrati och långa väntetider. Den privata verksamheten medarbetsförmedling för artister och kontorsvikarier visar ju att det finns ettbehov av den här typen av verksamhet och att det finns behov av en verksamhetsom bedrivs effektivare än den AMS förmår att ställa upp med. Det har ingentingmed datorisering eller inte att göra. infördes inom AMSdistriktsarbetsnämnder. Dessa har inte visat sig fylla någon egentlig funktionutan har ökat byråkratin genom ett nytt beslutssteg med mellanliggandeMBL-förhandlingar som fördröjande moment. I effektiviseringssyfte bör därfördistriktsarbetsnämnderna avvecklas. Detsamma gäller byggarbetsnämnderna. Dessa tillkom i entid då byggverksamheten var synnerligen aktiv och det förelag brist påbyggnads- Dessa motiv föreligger inte längre, ochnämnderna bör därför avvecklas. Det är självskrivet att en statlig verksamhet avarbetsmarknadsstyrelsens omfattning måste bli föremål för noggrann ochkontinuerlig revision. Under senare är har brister i revision och kontroll vidflera tillfällen påtalats av såväl AMS egen internrevision somriksrevisionsverket. Det är givetvis helt oacceptabelt ur synpunktatt en verksamhet vars kostnader troligen ligger kring intehar kunnat granskas på ett godtagbart sätt. Under handläggningen av en motion i dessa frågor av BengtWittbom har utskottet haft en gemensam utfrågning med generaldirektörerna förAMS och RRV, av vilken framgått att förutsättningarna för en effektiv revisioninom AMS bör öka genom omorganisationen av revisionskontoren. I ett särskiltyttrande framhåller vi det angelägna i att en mer effektiv revision avverksamheten och kostnadsuppföljning kommer till stånd. I ett annat särskilt yttrande hänvisar vi till att AMS-utredningenskall ta upp frågor rörande sammansättningen av AMS och länsarbetsnämndernasstyrelser. Dessa är sammansatta så att de kan uppfattas som partssammansattaorgan. Den politiska representationen utanför den fackliga är ytterstbegränsad, trots de mycket höga anslagen av statliga medel. Vi vill inteföregripa utredningen och lägga fram något yrkande, men vi kommer noga attfölja dessa frågor. Jag övergår nu till det avsnitt i betänkandetsom behandlar särskilda åtgärder för arbetsanpassning och sysselsättning avhandikappade. I reservation 41 anser vi liksom och folkpartietatt regeringens förslag att begränsa stödet till jordbrukare för arbetstekniskahjälpmedel är ytterst tveksamt. En stor andel av bidraget går utan tvivel tilljordbrukare. Det är en yrkesgrupp som har ett fysiskt påfrestande arbete, avett slag som sällan förekommer inom andra yrkesområden. De slutsatsersom dras i propositionen tycks vara mer präglade av regeringens inställningtill jordbrukarna än av en väl underbyggd kunskap om behovet av handikappanpassning. Vi har länge hävdat att det bästa instrumentet för attförbättra handikappades möjligheter att få arbete på den reguljäraarbetsmarknaden är lönebidrag. Lönebidrag utgår till ca 36 000 personermed olika procentsatser beroende på vem som är arbetsgivare. Vi anser dettavara principiellt felaktigt. Lönebidraget bör vara knutet till den enskildehandikappade och stå i relation till dennes arbetsförmåga. Denna frågabehandlas i den tillsatta parlamentariska utredningen om dearbetshandikappades situation på arbetsmarknaden i stort, och vi har därfördenna gång nöjt oss med att i ett särskilt yttrande redogöra för vårprincipiella syn på lönebidragets konstruktion. Fr. o. m. den betalas lönebidrag på tillallmännyttiga organisationer. Stödet hade en annan konstruktionoch utgick . Under en övergångstid fram till haremellertid för de tidigare statliga arkivarbetarna, placerade hosallmännyttiga organisationer, utgått lönebidrag. Organisationerna harnumera arbetsgivaransvar för de lönebidragsanställda. Det finns ingenting som tyder på att de allmännyttigaorganisationerna avskräckts av det förhållandet att de numera betalar avlönekostnaderna själva för de lönebidragsanställda. Denna personalgrupp är avoerhört stort värde för organisationerna, och ett 90-procentigt lönebidrag gerdem goda möjligheter att anställa handikappade. Eftersom organisationernanumera är arbetsgivare och därmed har ansvaret för löneutvecklingen, är detfullt rimligt att detta kombineras med ett ansvar för en del av kostnaderna. Vi har därför inte kunnat ansluta oss till yrkandena i dengemensamma reservationen från och vpk. Vi har heller inte kunnat ansluta oss till yrkandet attbegränsningen av antalet lönebidragsplatser hos de allmännyttigaorganisationerna till 500 inte skall genomföras. Lönebidraget skall vara ettstöd till de arbetshandikappade, inte ett organisationsstöd. Ett sådant tak innebär ju inte att antaletarbetshandikappade som erhåller lönebidragsanställning behöver minska. Detmåste i stället innebära att ansträngningarna att öka antalet handikappade hosandra arbetsgivare ökar. Det är angeläget att de ansträngningar AMS gjort attgenom särskilda avtal placera fler handikappade hos t. ex. vissa statligaaffärsdrivande verk får effekt. var antalet lönebidragsanställdai de affärsdrivande verken endast 179. Detta är en ytterligt låg siffra medhänsyn fill att de affärsdrivande verken totalt har inte mindre än ca 175 000anställda. Här är ett område där det bör finnas goda möjligheter att finnalämpliga arbetsuppgifter för handikappade. Det är viktigt att det har blivit klarlagt att StiftelsenSamhällsföretag är avsedd endast för personer som på grund av fysiskt ellerpsykiskt handikapp har nedsatt arbetsförmåga. Personer som av t. ex. åldersskäloch geografiska skäl eller som på grund av arbetsbrist saknar arbete inrymsinte i handikappbegreppet. Denna distinktion är viktig. Enligt en enkätundersökningsom redovisas i Samhällsföretags senaste årsberättelse anser av detillfrågade anställda att de upplever att handikapp utgör ett hinder för att deskall få arbete på den reguljära arbetsmarknaden. De övriga angav andra orsaker-brist på lämpliga arbeten, åldersskäl, utbildningsskäl m. m. Även om det ärtroligt att en del av de anställda inte vill vidkännas de svårigheter etteventuellt handikapp innebär, är siffran anmärkningsvärt låg. Det är väsentligtatt de cirka 2 500 milj. kr. som utgår fill stiftelsen används till avsettändamål. Placering på Samhällsföretag bör enligt vår uppfattningendast komma i fråg för dem som på grund av sjukdom eller skada har gravafysiska eller psykiska handikapp och som har behov av de särskilda insatser ochden utrustning som kan tillhandahållas hos Samhällsföretag. Till denna gruppkan givetvis även höra vissa personer som på grund av missbruk ådragit sig allvarliga irreversibla skador. Det kan däremot inte vara riktigt att i likhet medSamhällsföretag definiera begreppet "gravare handikapp" i enarbetssituation så, att därmed i allt väsentligt avses personer med socialaproblem, i första hand missbrukare. Det kan inte vara lyckligt att Samhällsföretag blir enarbetsplats där missbrukare samlas. Flera missbrukare pä en skyddad arbetsplatsriskerar att medverka till bildandet av en missbrukskultur som förhindrar enlyckosam rehabilitering. Då det gäller att behålla och skaffa arbetstillfällenför missbrukare är lönebidrag ett betydligt effektivare instrument. Ett ordnat arbete är i allmänhet en grundförutsättning föratt ett begynnande missbruk inte skall utvecklas därhän att en person blirsocialt utslagen. Första försvarslinjen går därför vid tidiga insatser på dereguljära arbetsplatserna. Tidiga reaktioner frän arbetsledning ocharbetskamrater är det bästa sättet att förhindra att ett missbruk etableras. Vilöser inte missbruksproblemen genom att blunda för de problem vi har runtomkring oss, i vår egen miljö och på våra egna arbetsplatser, eller genom atthoppas att Samhällsföretag sä småningom skall förbarma sig över de människor visjälva inte orkat bry oss om. Vill vi, , hjälpa särskilt utsattamänniskor - till vilka många handikappade kan räknas - dä måste vi utformastödet så att det når dem som vi vill skall nås. Sprider man ett stöd till vagtdefinierade grupper, blir det väldigt litet kvar till var och en av dem somskall stödjas. I kan de handikappade som behöver särskiltstöd också räkna med ett generöst sådant. Jag tror dét är viktigt att klargöra att det finns enprincipiell skillnad mellan dem som har medfödda eller förvärvade handikapp ochdem som är handikappade i en missbrukssituation. Det medfödda eller genom skada eller sjukdom förvärvadehandikappet är ett tillstånd som en människa måste leva med och anpassa sigtill. Stat och kommun kan medverka till att ekonomiskt och praktiskt i någonmån kompensera handikappet och åstadkomma en rehabilitering så långt detta ärmöjligt.