prot · G60988 · 1982-12-31 00:00:00 — Men låginkomsttagaren kommer atthalka ännu längre efter. Då måste man ställa en fråga till socialdemokraterna: ni föreslå, när avtalsrörelsen är klar och den ekonomiska politikenfastlagd, för att de vanliga inkomsttagarna skall kompenseras förskatteöverenskommelsen på det sätt som ni sade före valet? Jag tycker att denfrågan måste besvaras. Rätten till en god och giftfri miljö är också ett viktigtmål, som vi tycker skall uppfyllas genom den ekonomiska politiken. Denekonomiska utvecklingen måste ledas in i banor som tar hänsyn till ekologiskaförhållanden. Livsmiljö och arbetsmiljö måste värnas och förbättras. Denkapitalistiska ekonomins inneboende krafter är på det här området mycketdestruktiva. Profiten går i regel före miljön. Det krävs planmässighet ipolifiken, med bestämda kvalitativa målsättningar. Det är en förutsättning föratt man skall kunna garantera rätten till en god miljö. På detta område måstegöras krafttag. Det finns annars tendenser världen över att så fort det ärekonomisk kris lätta på miljölagstiftningen osv. Exemplen är många i . Vimåste kämpa mycket hårt för att förändra och förbättra situationen när detgäller miljöfrågorna. Vi får inte ge efter för den ekonomiska krisen. Rätten till utbildning och kultur är ett kampmål somalltid har varit viktigt för arbetarrörelsen. Jag kan inte gå in på hela dettaenorma avsnitt, men jag skall ändå nämna något som visar hur det är. Arbetarrörelsen har varit i gång i 100 är, sedan denbörjade organisera sig på allvar här i landet. Man har haft regeringsställningunder mycket lång fid - även om man i och för sig har stått utanför regeringende - men ända är det klart på det sättet att arbetarbarninte får tillträde till högre utbildning i en rimlig omfattning. Det finns intemöjlighet att få arbetarklassens barn vidare i högre kvalificerad utbildning.Vad det betyder för möjligheten att föra en bra arbetarpolitikmåste man begripa. Arbetarklassen måste utbilda de sina till experter på olikaområden. I klasskampen kan vi inte bara lita på borgerliga experter, borgerligaekonomer och borgerliga personer med hög utbildning. Arbetarklassen måsteutbilda de sina. Det måste vara ett primärt mål, bland många andra på det härområdet, att arbetarbarnen får tillträde till högre utbildning, att de får rådatt studera och utnyttja sin begåvning. Tillfrågan om livskvalitet i vid mening kan också föras frågan om Denna diskuteras nu alltmeringående av dem som försöker hitta en väg ut ur krisen. Men den avfärdas ocksålika konsekvent av dem som tycker att vi inte har råd med denna och att vi intenu kan diskutera en sådan. Runt om i har det gjorts utredningar omförkortning av arbetsfiden, vad det skulle betyda och vad det skulle kosta.Naturligtvis varierar förutsättningarna från land till land, men ett har degemensamt som slutresultat: sysselsättningen kommer att öka om man skär nerarbetstiden. Det finns studier gjorda här i vårt land - av en gruppinom kommunisterna - som visar att en arbetstidsförkortning från40 till skulle ge en sysselsättningsökning istorleksordningen 170 000-250 000 nya jobb. Ramarna är naturligtvis ganskavida, eftersom de allra yttersta konsekvenserna är svårberäkneliga. Det ärolika i olika branscher, det beror på hur mycket man kan öka produkfivitetenutan att nyanställa osv. Men någonstans omkring 170 000-250 000 nya jobb skulleman hamna. Kostnaden för detta, om man genomförde det , skullebli mellan 2,5 och i ökade löner . Alltså totalt någonstans mellan7,5 och . Och det är ju inte så där fantasfiskt stora kostnader. Den lägstanivån är ju någonstans där man håller på att träffa avtal , och det gällerju avtal som alla säger ger ingenting. Det innebär alltså inte så stora kostnader att genomföraen arbetstidsförkortning, och den skulle få betydelse för sysselsättningen.Den skulle kunna få betydelse för att just , i den akuta krisen, bryta denutveckling som är på gång mot ännu större arbetslöshet. Sedan finns det raderav sociala och andra skäl för att förkorta arbetstiden, men jag hinner inte gåin på det. Jag ser att min taletid löper mot sitt slut. Sammanfattningsvis kan sägas om det alternativ somvänsterparfiet kommunisterna förordar att det är en mer planmässig politik, somgenom direkt arbetsskapande insatser ger människorna möjlighet att arbetalandet ur krisen. För att man skall kunna minska arbetslösheten behövs bådeindustriinvesteringar och én utbyggnad av den offenfliga sektorn. För att manskall få råd med detta behövs fonder, och det behövs att man tar kontroll överkreditväsendet. Den kapitalistiska anarkin, arbetslösheten och eländet måstebrytas, och det kan man bara göra om man bryter med den gamla misslyckadepolitiken och startar en socialistisk politik. Vi måste inleda vägen motsocialismen. Med anledning av vad jag har sagt vill jagyrka bifall till samtliga reservationer av C.-H. som är fogade tillbetänkandet. Den ekonomiska politiken, m. m. 7ARNE GADD (s): När man har haft tillfälle att lyssna tillrepresentanterna för de borgerliga partierna får man ett bestämt intryck av attderas verklighetsuppfattning är den, att de var framgångsrika ,att den svenska Denekonomiska politiken, m. m. ekonominsköttes väldigt bra och att det politiska greppet här i landet var starkt. Detär inte min sak att från talarstol ge andra politiska partiersföreträdare råd, men speciellt till skulle jag vilja säga att omhan övertygar människorna att han var framgångsrik att ha hand om den svenskaekonomin de här åren, då försvinner . För ni var inte framgångsrika. De problem som vi nu står inför att lösa gäller ju hur vi skall kommatill rätta med ekonomin i vårt land igen. Den uppvisar ett antal svårastrukturella obalanser. Vi har trots en låg aktivitet i ekonomin ett stortunderskott i betalningarna till utlandet. Sparandet och investeringarna liggerpå en helt otillräcklig nivå. Sysselsättningen i industrin har minskatkraffigt. försvann det 130 000 industriarbetstillfällen.Allmänt sett har läget på arbetsmarknaden försämrats. har vi nästan 150000 öppet arbetslösa; och det är en fördubbling -detta trots att antalet sysselsatta genom olika typer avarbetsmarknadspolitiska åtgärder ökat. Privatoch offentlig konsumtion har vuxit snabbare än den totala produktionen.Underskottet i statens finanser har, från att ha motsvarat av detillgängliga samlade resurserna av BNP, under första hälften av 1970-taletvuxit till av vår totalproduktion. Inästan alla avseenden är läget sämre än vad det var i mitten av1970-talet. Detta konstaterande innebär i och för sig givetvis inte att helaskulden för denna utveckling skall läggas på de borgerliga regeringar i olikakonstellationer som vi hade . Våraekonomiska svårigheter sammanhänger i hög grad med den allmänt svagautvecklingen i världsekonomin. Men vi måste också konstatera att utvecklingen iSveriges industrisektor varit sämre än i alla jämförbara . Att detblivit så dåligt som det blivit är - det hävdar vi - de borgerligaregeringarnas fel. Långbänkar och inre politisk splittring gjorde det omöjHgtatt föra en fast och konsekvent ekonomisk politik här i landet mellan 1976 och1982, när vi så väl hade behövt ha en sådan. Men,herr talman, låt mig återvända till den internationella utvecklingen. Enbidragande orsak till att den lågkonjunktur vi f. n. upplever blivit så djupoch långvarig är utan minsta tvivel den ekonomiska politik som bedrivs i flerastora länder. Två skolor, monetarism och utbudsekonomi, har därvid lanseratssom nyliberlismens - eller låt oss gärna kalla det nyhögerns -alternativ tillden ekonomiska politik som var förhärskande i världen och som vibrukar förknippa med engelsmannen namn. Denmonetarisfiska polifiken har inriktats på att styra förändringen ipenningmängden och därmed som man trodde prisstegringarna, eftersom dessa på siktskulle ha ett nära samband med penningmängdens utveckling.Penningmängdstillväxten är i princip det enda som statsmakterna kan och börstyra, hävdar monetaristerna. Att med en aktiv finanspohfik, att med hjälp avstatens budget, som Keynes förordade, medvetet försöka påverka den ekonomiskautvecklingen är lönlöst, ja, t. o. m. skadligt. miska sambanden är så komplexa och verkningarna av olikaåtgärder så osäkra och svåra att fasa in i konjunkturcykeln att regeringensåtgärder tvärtom som regel ytterligare destabiliserar ekonomin, anser man. Till grund för den monetaristiska teorin ligger en syn påsamhället, en politisk värdering, som hävdar att staten skall blanda sig i sålitet som möjligt. Man skulle låta företag och enskilda sköta sig själva - dåblir helheten den bästa. Denna filosofi finns klart formulerad hos monetarismensteoretiska - han med . Det är en teori för destarka i samhället. Det är en teori till skada för folkens breda lager. Den andra riktningen, utbudsekonomin, är kanske inte såaccepterad som monetarismen inom ekonomisk teori. Ufifrån en förenklad syn påde ekonomiska sammanhangen vill utbudsekonomerna ha till stånd stora skattesänkningaroch avreglering av samhället, i syfte att frigöra vad man kallarproduktivkrafterna. Stora skattesänkningar antas öka arbetsviljan ochproduktionen så mycket, att skatteinkomsterna i själva verket ökar trotsskattesänkningen. , en av de mest kända utbudsekonomerna, harblivit berömd på att ha ritat upp en kurva som helt trivialt visar attskatteintäkterna är en funkfion av skattetrycket. Har man inga skatter allsblir skatteinkomsterna O, och har man beskattning av inkomsterna blir deockså O, för då vill ingen arbeta. Det är Laffers teori. Dylika överväganden låg bl. a. till grund för RonaldReagans valkampanj och hans första budget. De lanserades här ilandet av . Kraffiga skattesänkningar för höginkomsttagare som enundermedicin i sjuka ekonomier har som väntat inte visat sig hålla måttet. IUSA har effekten av stora skattesänkningar i kombination med kraftigt ökademilitärutgifter medfört snabbt växande budgetunderskott med åtföljande kraffigaräntestegringar. Andra delar av utbudsskolans budskap, att man skall fåmarknaderna att fungera bättre etc, är i realiteten redan självklara inslagiall traditionell ekonomisk politik. När man synar utbudsskolans idéer litetnärmare, visar det sig att bakom all retorik om marknader öch avregleringdöljer sig också där en brutal önskan att riva ner centrala delar avvälfärdsstaten. Hur har då dessa idéer i monetarism och utbudsekonomiverkat i praktiken? Låt oss se på arbetslösheten. När fillträddei början av 1981 var av arbetskraften i utan arbete - , den högsta arbetslösheten depression. togöver makten i . Arbetslösheten uppgick då fill . I dagär den uppe i . I har det som en följd av den fördapolitiken skett en väldig utslagning av industrikapital. Det har också letttill enorma nationalekonomiska förluster utöver de lidanden som arbetslösheteninneburit för miljontals människor i landet. De sociala konsekvenserna av den förda politiken ärkatastrofala. Förutom arbetslösheten har nedskärningarna av olikavälfärdsprogram inneburit att den rena fattigdomen och misären ökat, Soppköernautanför Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. många friviUiga välfärdsinrättningar i är snart detenda som växer i det landets ekonomi. Finns det då inga positiva resultat att registrera av denpolitiken på modet? I så måtto har strategin lyckats att den registreradeinflationen avtagit såväl i som i . Huruvida denna nedgång iprisstegringen blir bestående återstår att se. Att söka minska inflationengenom att skapa en extremt hög arbetslöshet till kostnad av bortfall avproduktion är en metod som vi socialdemokrater naturligtvis inte kan använda ivår politik i detta land. Den politik som bedrivs av och är såvälekonomiskt som socialt orättfärdig. I ett tredje större industriland, , skedde enpolitikomläggning . När tillträdde i mitten av1981, lades politiken om i expansiv riktning. Utgångsläget var förvisso intedet allra bästa. Pris- och kostnadsutvecklingen i hade under en längtid varit ur takt med bl. a. utvecklingen i , den främstekonkurrenten och starkaste ekonomi. Stimulansen av privat och offentligkonsumtion blev alltför stark. Underskotten i utrikeshandeln, de snabbaprisstegringarna och det försämrade sysselsättningsläget framtvingade enomläggning av politiken sommar. I den svenska debatten har, speciellt från moderathåll,exemplet framhållits som något slags bekräftelse på att enbart enåtstramningspolitik kan få ordning på vår ekonomi. Detta är enligt min meningentotal felsyn. i efterhand kan vi konstatera att det inte blev någon uppgångi världsekonomin och 1982, vilket var förutsättningen föratt få i gång den franska exporten. Vi kan också konstatera hur viktigt det äratt ha pris-och kostnadsutvecklingen under kontroll, när man för en ekonomiskpolitik. Men flera av de satsningar som gjordes i under 1981 och 1982på teknisk utveckling och på forskning, offentliga investeringar etc. kommeratt bära frukt framöver. Det är min övertygelse att står väsentligtbättre rustat än t. ex. , när det nu i alla fall tycks bli någotav en uppgång i världsekonomin 1983. Det har alltså inte varit fel att politikenmisslyckats. Felet ligger i den åtstramningspolifik som omvärlden fört och somlett fill att snart 40 miljoner människor saknar arbete i , 40miljoner som våra västerländska marknadsekonomier inte förmår använda sig av. Detta, herr talman, leder mig över fill att säga några ordom utskottets sammanfattande bedömning av det internafionella ekonomiska läget. Det råder fortfarande stor osäkerhet om nuläget ochframfidsutsikterna. Det finns enligt utskottets uppfattning grund för en vissoptimism. Vissa tecken tyder på att konjunkturen nu vänt uppåt t. o. m. i USA.Det kommer även positiva signaler om orderingång och bostadsbyggande frånVästtyskland. Utskottet vill emellertid, i likhet med vidbehandlingen av den s. k. krispropositionen, understryka att en uppgång inteblir särskilt långvarig ifall den enbart bärs upp av ett omslag ilagerinvesteringarna och en svag ökning av den privata konsumtionen. För att enåterhämtning skall bli merbestående måste investeringsverksamheten komma i gång på bred front. Detta talar enligt utskottets uppfattning för att detkrävs samordnade åtgärder av flera länder i syfte att stimulera produkfion ochsysselsättning. Att enbart vänta på att som något slags lokomotiv skall drai gång aktiviteten i världsekonomin räcker inte. Det är en viktig uppgift försvenskt vidkommande att i ohka sammanhang verka för en samordnad omläggning avden ekonomiska politiken i tillväxtbefrämjande riktning i flertaletOECD-länder. Låt mig sedan övergå fill att kommentera opposifionensparfimofioner om inriktningen av den ekonomiska polifiken. Några intressantaoch vikfiga skillnader kan därvidlag noteras. och centerparfiet tycks i stor utsträckningacceptera den inriktning av finanspoUfiken som förordas ifinansplanen. Den samlade budgeteffekten av de åtgärder som centerpartietföreslår är, som jag skall återkomma till senare, av marginell natur.Folkparfiet vill visserligen ha ytterligare besparingar om några miljarderkronor, men konstaterar att det delar regeringens bedömning av denlämpliga nivån på åtstramningen av den inhemska efterfrågan. kommunisterna förordar enhgt utskottetsuppfattning en alltför expansiv polifik. Man vill stimulera konsumfionen trotsatt det är ökade investeringar som vi behöver. Polifiken är till sitt syftedjupt sympafisk. Hade den också varit möjlig att föra, skulle vi ha kunnat"konsumera" oss ur svårigheterna. En sådan politik leder, tyvärr,helt naturligt fill att efterfrågan på varor och tjänster - också från ufiandet- ökar. När nu upplåningen som dragit på sig i andra länder under deborgerliga regeringarna blivit så enorm som den blivit, kan förslagetinte anses ansvarsfullt. Det skulle utan minsta tvivel leda till att vi helttappade kontrollen över vår ekonomi. Enbart ett gott syfte räcker inte när de hårda ekonomiskarealiteterna tränger på. Därför avstyrker utskottet vpk:s förslag. I likhet med vpk fast från andra utgångspunkter görmoderata samhngspartiet en analys av läget som bjärt kontrasterar mot den bildsom ges i finansplanen och i mittenpartiernas mofioner. För ärhuvudförklaringen till våra och andra industriländers problem att marknadsekonominbegränsats, upphävts eller snärjts på väsentliga områden. Moderaternaförespråkar en omläggning av politiken i riktning mot mer privatisering och ettökat utymme för de "fria" marknadskrafternas spel. Utskottet finner efter sin genomgång av propositionen ochparfimotioner-na i vad avser den allmänna ekonomiska politiken att den"tredje väg" som förordas i finansplanen mellan ensidig åtstramningoch ensidig expansion är en förnuftig avvägning i det ekonomiska läge sområder. Utskottet framhåller att kärnpunkten i denna tredje väg är just attefterfrågan på svenska produkter stimuleras både genom att svenskimportkonkurrerande industri byggs ut och genom att den utländska efterfråganvrids över i riktning mot ökad efterfrågan av svenska varor och tjänster. Den ekonomiska politiken, m. m. 3 protokoU 1982/83:88 Den ekonomiska politiken, m. m. härför varhöstens devalvering. Genom en fortsatt målmedveten politik måste devalveringensvinster tas till vara och förstärkas. Detta kräver att löneutvecklingen blirlugn, att inflationen bekämpas och att budgetunderskotten hålls under kontrolloch begränsas. Sparande och investeringar måste prioriteras framför offentligoch privat konsumtion. Detta är huvuddragen i regeringens ekonomiska politik.Sedan några korta kommentarer kring en fråga som kommit att få proportioner somden enligt en sansad bedömning av finansplanen inte alls behövde ha fått. Centerparfiet har i sin reservafion nr 5 påpekat att"regional balans" inte nämns bland den ekonomiska politikensövergripande mål. I finansplanen räknas följande målsättningar upp för denekonomiska politiken: . jämnfördelning av levnadsstandarden, Enligt utskottets mening skall "balanserad ekonomiskfillväxt" tolkas så, att tillväxten skall vara balanserad i fleraavseenden, dels vad avser den regionala fördelningen, dels vad avser dessfördelning mellan olika sektorer av ekonomin. Allt detta stryks under bl. a. iindustridepartementets bilaga till budgetpropositionen, där det slås fast: "Målen för regionalpolitiken är att skapaförutsättningar för en balanserad befolkningsutveckling i landets olika delaroch ge människor i alla delar av landet tillgång till arbete, service och godmiljö." Denna tolkning av regeringens avsikt med de"övergripande målen" för den ekonomiska politiken betonades också närfinansutskottet hade fillfälle att diskutera med statssekreterarna ifinansdepartementet. För att inga som helst missförstånd skall kunna uppståbegär ändå utskottet att "regional balans" införs som ettsjälvständigt mål för den ekonomiska politiken. Därmed borde alla vara nöjda. I centerpartietsreservation nr 5 fill betänkandet talas det om "socialdemokrafinsflytflasspolitik". Så står det uttryckhgen där. Jag vill, herr talman, helst så diskret som det går här ikammaren, erinra kammarens centerparfister om att t. o. m. var ettinflyttningslän . Vår strävan är nu att bryta den utveckUng somvarit alltsedan 1976, inte minst för . Vill man det, ärdet nognödvändigt att vara litet försikfig, kära centerpartister, i fråga om med vilkaman umgås. Envisas man med att slå sig i lag med "de friamarknadskrafternas partier", då är utvecklingen helt öppen för en"flyttlasspolitik". Det är ni som i ert samarbete med moderaternafick fill "flyttlasspolitiken" efter 1976. Tala htet tystare om era regionalpolitiska insatser ifortsättningen. Tänk om det är någon som läser era reservationer. De skullekunna tro att allt hävdar hänger samman på samma sätt som ord ochhandling i regionalpolitiska sammanhang. Det är mycket glädjande att alla partier - utom moderatasamlingspartiet -anslutit sig fill utskottets skrivning beträffande motion nr217 av Jacobssonoch i de delar finansutskottet har att behandla den.Utskottet ger fill känna hur vikfigt det är att i olika länder vidta åtgärderför att öka den ekonomiska aktiviteten. Utskottet framhåller att i ohkainternationella fora bör väcka opinion för en expansiv och samordnad ekonomiskpolitik. Endast genom att ett stort antal länder samordnar sin politik kommeren balanserad ekonomisk expansion att vara möjlig. har speciellaförutsättningar för att opinionsmässigt ta ledningen. har vårt land varit känt för sin"fulla sysselsättning". är det känt att i ettland där alla människor arbetar, där skapas också värden av betydandeomfattning som kan användas att bygga upp en välfärdsstat. Inte minst bör svensk utrikespolitik ägna dessa frågorstor uppmärksamhet. Valet av utrikesminister i regering innebäratt tradifionell politik nu kommer att berikas med erfarenhet av och insikt omarbetsmarknadens villkor, krav och möjligheter. Utnyttja er bakgrund, LennartBodström! behöver en facklig syn också på utrikespolitiken. I reservafion nr 6 har moderata samlingsparfiet yrkat påen liberalisering av kreditpolifiken. Utskottet avstyrker mofionen. Underöverblickbar tid blir en av stora uppgifter att begränsa dejättelika budgetunderskottens likviditetsskapande effekter. För att kunnaklara den uppgiften måste ha fillgång till hela den medelsarsenalsom finns. Att just nu kräva en awäpning av säger mer om moderatasamlingspartiet än om de problem som har att lösa. I reservation nr 7 från de borgerliga partierna yrkas attriksdagen gör ett uttalande mot löntagarfonder. I reservation nr 8 från vpkbegärs i stället åtgärder för att få till stånd löntagarfonder av visst slag.Eftersom får tillfälle att senare ta ställning till ett konkretförslag i det sammanhanget behövs f. n. inte någon åtgärd. Vpk har i reservation nr 10 krävt en engångsskatt på storaförmögenheter. Utskottet anser att frågan om skatt på bl. a. förmögenheter börses i ett sammanhang med övriga skatter i. hela vårt skattesystem. Frågan ärunder beredning i , och av det skälet krävs inte någonspeciell åtgärd av . Låt mig sedan, herr talman, kommentera budgetförslaget ochpartimotionerna om inriktningen av budgetpolitiken. Till följd av att mittenregeringen kraftigt underskattadebehovet av sysselsättningsskapande åtgärder och av medelstillskott för attrekonstruera stathga företag tvingades den nytillträdande regeringen att redanunder första månader begära ytterligare medel för dessa ändamål.Omläggningen av statsupplåningen och den höga räntenivånbidrog också fill att statsskuldsräntorna blev väsentligt högre än som angavs istatsbudgeten. Detta är förklaringen fill att saldot i budgetförslaget förinnevarande budgetår beräknas bli 16 miljarder större än vad som angavs istatsbudgeten för året. Det är alltså i huvudsak fråga om dolda utgifter,utgifter som den tidigare regeringen inte har redovisat. Infriandetav de fyra socialdemokratiska vallöftena bidrog fill att öka Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. utgifterna,men dessa finansierades genom inkomstökningar i form av höjd mervärdeskatt ochhöjd arbetsgivaravgift. Genom ett statligt investeringsprogram lades samtidigten av grundstenarna för framtidsbyggandet. Budgetbelastningen till följd avdessa investeringar under innevarande år blir av mindre omfattning. I huvudsak hänför sig således saidoförsämringeninnevarande är till uppdämda utgiftsbehov och till det svaga ekonomiskautgångsläge som de tidigare regeringarna har försatt oss i. Det är mot denna bakgrund särskilt positivt att kunnakonstatera att utgiftsexpansionen synes ha hejdats genom höstens stramabudgetarbete. Budgetsaldot förutses t. o. m. minska något 1983/84 jämfört medinnevarande budgetår - från 92 ä 93 miljarder fill . Utgifterna exkl. statsskuldsräntor ökar med endast litetmer än nästa budgetår. Det betyder att de räknat i reala termer sannoliktminskar . Den dramatiska tillväxten av statsskuldsräntorna göremellerfid att de totala utgifterna beräknas öka . Det är likväl enväsenflig uppbromsning jämfört med innevarande budgetår, då de beräknas öka med17,.