prot · G60988 · 1982-12-31 00:00:00 — Det går att förena avsikterna att hålla fillbäka och t. o. m.att minska den omedelbara förbrukningen och att försöka spara och bygga förframtiden. Den politiken behöver samhällets medverkan, utan att vi för denskull på något sätt försöker minska ansträngningarna att öka de privatainvesteringarna. får de utrymme i vår ekonomi. Vi behöver allt byggandeför framfiden som vi kan få. blev ledsen på mig för att jag inte varfillräckligt samarbets-inriktad i min replik. Om igen kommer detta kanske intehelt meningsfulla tävlande om vem som är mest samarbetsvillig fram i debatten.Det kanske i och för sig är ett hälsotecken att vi vill varasamarbetsinriktade, i varje fall i våra retoriska övningar. Men i sak är dettydligen, om vi skall ta på orden, löntagarfonderna som för NilsÅsling är det centrala problemet i relation tillarbetarrörelsen. Jag vill bara säga så här till : I stället för atttillsammans med svinga svärdet mot en väderkvarn, för det är det nigör i er reservation , bör ni vänta tills det föreligger ett genomarbetatförslag och i så fall angripa det. Dessutom har vi faktiskt erbjuditöverläggningar och diskussioner i den här frågan. Det är ju inte , nästan bara månader, sedan bådecentern och erkände att vi har allvarliga problem i svensk ekonomi:hur vi skall åstadkomma ett tillräckligt stort sparande, hur vi skall fålandets löntagare att avstå, så att vinsterna kan växa fill en rimlig nivå, hurvi skall minska maktkoncentrationen i näringslivet och hur vi skall spridainflytande och ägande. Detta har vi varit överens om . Det är baradet att gång på gång lockar ut er som fillsammans medDon Quijote mot vår väderkvarn. Vänta ett slag, så får vi se om det inte skallgå att resonera i den här frågan också! Jag tycker att vi borde ha klarat ut det där medkarensdagarna. Vad vi hade emot dem var i och för sig inte kostnaden. Det ärriktigt att devalveringen antagligen kostar mer än karensdagarna totalt sett.Problemet med karensdagarna var en social rättvisefråga, en klassfråga, NilsÅsling! Ni ville införa en klassklyfta som hade funnits tidigare i vårtsamhälle och som vi med stora ansträngningar lyckats avskaffa. Ni måste förståatt vi som representanter för den rörelse som gjorde detta måste gå tillangrepp mot dem. Till vill jag bara säga: All right, jag kanhålla med om att det säkert är bra att människor kan skapa sin egen ekonomiskasituation genom arbete och inte behöver vara beroende av bidrag. Och vi skallsträva därhän. Men just när man gör denna förändring - och jag tycker ni tar iför mycket - blir det ändå så att den ena gruppen drabbas och den andragynnas. Det är ett fördelningspolitiskt problem. Till slut vill jag säga till iHallstahammar att jag blev förvånad över att få höra att det är ettbuskisargument att tala med en kommunist om andra ekonomiska system än detkapitalistiska. Jag trodde att det skulle väcka stor förtjusning hos en vpk-areatt få ta upp en debatt om den saken. är det så att det hela inte handlar omdet. Det handlar om att detär Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. svårt att exportera mera i en stagnerande världsekonomi.Det håller jag fullkomligt med honom om. Det var därför vi måste ta till en såpass kraftig devalvering, för att förbättra förutsättningarna för detta. Mendet angrepp på socialdemokraterna som kommunisterna gör ärorimUgt. Ni säger att vi försöker öka vårt internationella beroende, när viförsöker göra motsatsen och minska det som är det verkligt farliga ,nämligen att vi sjunker djupare och djupare ner i skuldsättningens träsk, därvi till slut inte har något annat alternafiv än att det är våra långivare ochinternationella penningorganisationer som bestämmer vår politik. Det kommer vialdrig att vara med på. Förste vice talmannen anmälde att iHallstahammar anhållit att till protokollet få antecknat att han inte ägde rätttill ytterligare replik. 30LENNART (): Det kan naturligtvis diskuteras om det ärmeningsfullt att ägna någon fimme eller kanske mera åt ett meningsutbyte kringden kommunala ekonomin, eftersom regeringens ställningstagande ju ännu inte ärfixerat annat än i sina huvuddrag. Emellerfid är det samfidigt på det sättet,att den kommunala sektorn spelar så stor roll för ekonomin i stort att enfinansdebatt utan en diskussion kring de kommunala frågorna nog måste ansesvara alltför begränsad. För de allra flesta skattebetalarna är kommunalskatten denklart större delen av den totala direkta skatten. Det är ett av många sätt påvilka man kan belysa den kommunala sektorns betydelse för individerna. Vi har som bekant det högsta skattetrycket i ,och förmodligen i världen, och därför måste vi på allt sätt se till att detskattetryck som kombineras av statsskatt och kommunalskatt hålls nere. Man kanverkligen fråga sig, när man ser utvecklingen , säg densenaste tioårsperioden, varför egentligen inte någonting har gjorts åt detklara missförhållandet att kommunalskatterna har stigit från fill . Det talas ibland om skattehöjningar på och 1 kr.Det är ett för människorna i gemen inte alldeles klarläggande sätt att resoneraom de här frågorna. Vad vi kan säga är att den kommunalskattehöjning somsocialdemokraterna med stöd från olika håll genomfört i kommunbetyder ett par tre tusen för familjer med vanhga inkomster i ,även om den bara uppgick till 1:70. De höjningar av kommunalskatterna som skett avspeglasockså i det faktum att kommunalskatterna uppgår till ungefär 100miljarder, medan däremot den direkta statsskatten uppgår till omkring 30miljarder. Och vi är som bekant på väg upp. Det står på flera ställen i detaktuella betänkandet att de beräkningar som finns visar attkommunalskatterna, om ingenting görs, kommer att stiga och snart vara på vägmot . Det har fattats beslut om en marginalskattereform, somförst som bekant presenterades som en skattesänkning och sedan som enskatteomläggning - nu står det klart vad det är: det är en giganfiskskattehöjning. Den kommer att misslyckas än mera, om vi tillåterkommunalskatterna att urgröpa de marginalskattesänkningar som ändå ingår i denomläggningen. Jag har redan nämnt exemplet . Det betyder ipraktiken att människorna, om de inte har mycket höga inkomster, i sinaskattetabeller måste konstatera att de i själva verket kommer att få antingenUka hög skatt som hittiUs eller en skatteskärpning på grund av samverkandekommunalskattehöjning och icke lika långtgående statsskattesänkning. Höjda kommunalskatter urgröper och underminerar varjerimlig skattereform här i landet. Därför menar vi från moderat håll att det ärabsolut nödvändigt att nu långt om länge se till att dessa höjningar stoppas.Och det finns uppenbarligen, i det läge vi nu befinner oss i, bara ett sätt attstoppa dem, och det är att lagsfifta. Den lagstiftning vi vill ha fill ståndskall innebära att man tillfälligt och i avvaktan på en mera långsiktig lösningav problemen föreskriver ett totalt kommunalt skattestopp för åren 1984 och1985. Det är i själva verket här i salen som det beslutet ochdet ansvaret måste tas. Kommunalmännen, som ofta gör utomordentligt förnämliga insatser,har helt enkelt inte någon möjlighet att motstå den press som kommer frånskilda håll, eftersom de då skulle få göra mycket smärtsamma prioriteringar.Jag tror att det är nödvändigt och grundläggande för att få ordning på vårtlands ekonomi att man ser till att kommunalmännen också kan lägga ansvaret förett kommunalskattestopp, med de negafiva effekter det naturligtvis får, där dethör hemma; och det hör hemma här. Det är riksdag som skall ta ansvaretför denna inskränkning, som det ju faktiskt är, i den kommunala självstyrelsen,och det beroende på att vi har ett övergripande ansvar för samhällsekonomin. Jag är emellertid, fru talman, också angelägen attunderstryka att den krympningen av den landstingskommunala eller primärkommunalasektorn naturligtvis inte alls måste innebära att värdefull service ochvärdefulla tjänster helt plötsligt bara försvinner. Det finns ju andra som kansköta saker här i världen än kommuner och landsfing, och ofta bättre. Jagbehöver bara nämna City Akuten här i som ett exempel. När denoffentliga sektorn har misslyckats med att klara av vårdsektorn som den skall,går det att ordna det på annat sätt, och det är naturligtvis den linjen vimåste följa när vi är på väg mot en fullkomligt orimlig situation med enoffentlig sektor som Ugger på av bruttonationalprodukten. På den socialdemokratiska kanten skulle man väl möjligenkunna tala om en viss långsam tillnyktring på det här området. Så sent som viden interpellationsdebatt hävdade finansministern att socialdemokraternahöll fast vid volymökning; det var nödvändigt för att fillgodose rimligaanspråk. I finansplanen är man mera vag, och i det största minoritetsyttrandeti finansutskottet använder man en formulering som ordagrant bör läsas in iprotokollet. "Det finansiella utrymmet sätter gränser förkommunernas tillväxt", heter det . Det betyder ju att man uppenbarligeninte är beredd att låsa sig för en viss nivå, vare sig det är fråga om 1, 2eller någon annan procent. Den ekonomiska politiken, m. m. Denekonomiska politiken, m. m. vi, som länge har drivitdessa frågor, ändå betrakta såsom ett mycket betydande framsteg. Men ännuföreligger inte propositionen med detaljerade förslag om den kommunalaekonomin, utan den tillhör det batteri av förslag som regeringen genomfinansministern här har aviserat. Det innebär i sin tur att den bedömning somvi från olika partier gör av den kommunala ekonomin sker allmänt och motbakgrund av den ansträngda samhällsekonomin. Sammanfattningsvis,fru talman, vill jag i detta sammanhang för del framhålla att detöver huvud taget inte finns något utrymme alls för fortsatt utbyggnadannat än till äventyrs genom omprioriteringar. Men även de kommer att vararelativt besvärliga. Planeringen måste nu inriktas på att bromsa upp och direktminska den offenfliga kommunala verksamheten. Metoden är kommunalt skattestoppoch en inriktning på ökad privatisering av en rad uppgifter. Där får man prövasig fram. Att driva verksamhet i egen regi t. ex. är ofta utomordentligt mycketdyrbarare och sämre än att lämna ut uppdrag på anbud. Man får över huvud tagetpå ett helt annat sätt än vi varit vana vid pröva möjligheterna attavkommuna-lisera verksamheter. Den kommunalisering - eller socialisering, omman så vill - av en stor del av vår verksamhet som har skett under efterkrigstidenmåste nu bromsas upp. Enspecifik fråga, som är av stort intresse i pengar räknat, är indragningen avkommunalt skatteunderlag till staten. Såvitt jag förstår råder det enighet omatt indragningen för kommuners och landstings del när det gäller underlaget förfysiska personer var ett provisorium och att kommunerna skall ha kvarsin fulla beskattningsrätt på denna punkt. Beträffande juridiska personerframgår det av finansplanen och väl också av den proposifion som kommer omnågon vecka att socialdemokraterna nu är helt beredda att acceptera att fleramiljarder kronor i form av kommunala bolagsskatter även och därefterdras in till staten. Det var ju dessa förslag som den borgerliga regeringenlade fram och som möttes av högljudda förebråelser om stöld - för att inte tafill ännu värre uttryck. Men är de accepterade. Det är ett omtänkande som vinaturligtvis kan välkomna, men det är trots allt Utet beklagUgt attsocialdemokraterna inte kunde diskutera dessa saker i lugn och ro med dendåvarande majoriteten, medan de själva var i opposifion. Vimoderater anser att denna omläggning, denna reform, bör fullföljas på detsättet att kommuners och landstings beskattningsrätt beträffande juridiskapersoner i sin helhet upphävs. Därmed skapas förutsättningar för enhetligbolagsskatt i detta land. Det har betydande förtjänster och fördelar i och försig. Slutligenskulle jag såsom ett led i den moderata polifiken på det kommunala området, enpoUtik som står i överensstämmelse med vår allmänna poUfik när det gällersamhällsekonomin i stort, vilja understryka behovet av direkta besparingar. Viär inte beredda att konkrefisera dem. Det kommer vi att göra i anslutning tillden kommande propositionen. Men det råder inget tvivel om att det för en sektorsom får i statsbidrag måste ligga inom det möjligas gräns att görarationaliseringar och åstadkomma en minskning av bidragen av storleken 2-3miljarder kronor. Det är vad vi anser vara nödvändigt. Med detta, fru talman, yrkar jag bifall fill reservationen20 i finansutskottets betänkande. 31 (): Den kommunala ekonomin utgör en mycketstor och tung bit i den totala svenska ekonomin. Det är därför naturligt attden fasas in i den övergripande ekonomiska polifiken. Kommuner och landstingbör ta sitt ansvar för att få bättre balans i samhällsekonomin. Utav denanledningen begränsade Fälldinregeringen i sin finansplan kommunernas volymutvecklingtill . Även om kommunerna ännu inte uppnått detta, var man på godväg. 1981 var volymökningen och 1982 . Det skall jämföras . Som ett naturligt resultat hade också de kommunalaskattehöjningarna kommit ner till en mycket låg nivå jämfört med tidigare. Kommunerna och landstingen har stärkt sin ekonomi mycketkraftigt vi haft borgerliga regeringar. 11979 och 1980 årsbokslut ökade kommunerna och landstingen sitt egna kapital med sammanlagt 10-11miljarder kronor vartdera året. 1978 var ökningen mycket större. 1981 årsbokslut gav ungefär samma kapitalökning till kommunerna. Åren 1975 fill 1976,när vi hade en socialdemokratisk regering, var kapitalökningen 1-2 miljarderkronor för kommuner och landsting sammantaget. Det är naturligtvis många faktorer som har samverkat filldet här förhållandet. De borgerliga regeringarna har på en mängd olika sättvidtagit åtgärder som stärkt kommunernas ekonomi. De väsentligt förbättradeskatteutjämningsbidragen är en sådan sak. Skatteutjämningsbidragen utgjorde1975/76 och uppgår 1982/83 till över 10 miljarderkronor. Lägre arbetsgivaravgifter är en annan sak som påverkat kommunernasekonomi. Fälldinregeringens allmänekonomiska polifik och de relativtåterhållsamma löneökningarna har givetvis också mycket stor betydelse förkommunernas och landstingens resultatutveckling. Även om kommuner och landsting sammantaget hade fått enmycket stärkt ekonomisk ställning och hade en mycket god finansiell situafion,fanns och finns det vissa kommuner och landsting med svag ekonomi. De senasteårens resultatutveckling och höga ränteläge har medfört att spridningen ifinansiell situation mellan kommuner och landsting med svag resp. stark ekonomihar ökat. var , ochbudgetdepartementet överens om att kommuner och landsting kommer att få enlikviditetsökning i storleksordningen . Det var under denborgerliga regeringens tid man hade en sådan överenskommelse . av denna likviditetsökning var samtliga partier överens om att dra in. Detotala statsbidragen till kommuner och landsfing ökar också medstorleksordningen om man inte vidtar några Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Detta är alltså en effekt av de s. k.automatiska ökningar sorn vi har diskuterat fidigare här . Men hur ser situationen ut efter den socialdemokratiskaregeringens åtgärder? Mest oroande är att man i de flesta kommuner ochlandsting inte har kunnat beakta effekterna av eftervålspolitiken -devalvering, momshöjning, höjning av arbetsgivaravgifter m. m. - närbudgetarna fastställdes. Kommunernas merkostnader på grund avregeringens åtgärder kan nu uppskattas tiU utöver de 3,5miljarder kronor beslöt dra in och som jagtidigare nämnt. Det betyder att kommuner och landsting nu riskerar att dra påsig mycket stora budgetöverskridanden . En bedömning avstorleksordningen pekar mot att överskridandena kan komma att motsvara enkommunal utdebitering om . Enligt de kalkyler som den s. k. KEA-gruppen gjortberäknas kommunsektorns finansiella situafion bli kraftigt försämrad åren 1984och 1985. Beräkningarna har baserats på antaganden om pris- och lönekostnadsökning,volymökning av konsumtionen samt en oförändrad investeringsvolym.Kommunalskattesatsen har förutsatts vara oförändrad jämfört med årspreliminära utdebiteringssats. Om skatteunderlagsbegränsning fortsätter attgälla 1984 och 1985, blir det finansiella sparandet för kommuner och landsting1984 8,4 miljarder och 1985 - 15,1 miljarder. Det är att jämföra med detidigare effekterna på -(- 9 miljarder . Om priser och lönekostnader såväl som konsumtionsvolymutvecklas annorlunda än i det här räkneexemplet, påverkas självfallet detfinansiella sparandet. En procentenhet snabbare eller långsammarekostnadsökning eller volymökning ger en försämring eller förbättring av detfinansiella sparandet med . Räkneexemplet leder enligtKommunförbundets och bedömningar till följande förändringav finansieringskapitalet under förutsättning att bruttoupplåningen förprimärkommunerna blir 1983-1985 och för landsfingen 0,6miljarder kronor. Nettoupplåningen har beräknats till 1,5-2 miljarder kronorvartdera året för primärkommunerna. I landstingskommunerna beräknas däremotamorteringarna översfiga nyupplåningen. Detta innebär sammantaget, om man slår ner det påskattesatser, ett hot om kommunalskattehöjningar på . Det är en orimlighet som man måste beakta. Man kan ju inte gå mot sådanaskattehöjningar, som slår just mot de befolkningsgrupper som har detbesvärligt. Från sida ser vi det som mycket svårt attytterligare dra in på statsbidragen till kommunerna mot bakgrund av just de härfinansiella utsikterna . Vi måste hålla tillbaka de kommunalaskattehöjningarna, och då ankommer det på kommunerna att prioritera ochomfördela sina resurser inom de finansiella ramar som finns. Därvid är detnödvändigt att hälso- och sjukvården, långtidsvården och äldreomsorgen fårhögsta prioritet Uksom barnomsorgen med vårdnadsbidrag. Sammanlagtutgår, förutom skatteutjämningen, ca 40 miljarder i bidrag till kommunsektorn.Vi har från sida föreslagit att mycket av de speciella statsbidragenskulle inordnas inom skattekraftsutjämningssystemet. Det skulle också innebäraett bättre utnyttjande av de ekonomiska resurserna. Man skuUe slippabyråkratin, och människor ute i landsting och kommuner fick själva avgöra varpengarna bäst skulle nyttjas. som det skulle utgöra eneffektivisering skulle det också innebära betydande ekonomiska besparingar förstaten och kommunerna. Med en sådan omläggning av statsbidragssystemet behöverheller inget skattestopp införas, vilket förordas i moderatmotionen. Med denutjämnande effekt mellan kommunerna som en förbättring av skatteutjämningenskulle få skulle man också behålla och förstärka den kommunala självstyrelsen. Detär något av en omvändelse under galgen som socialdemokraterna nu visar uppjämfört med när de tidigare satt i oppositionsställning. lägger de påytterligare en belastning på kommuner och landsting med uppåt 4-5 miljarderkronor. sade de att det skulle föranleda stora, otäcka indragningar avservicen för människorna ute i kommunerna, om man, som Fälldinregeringenfidigare ville, gjorde en indragning på endast 3,5 miljarder. belastas demed ytterligare 4-5 miljarder, men då säger man ingenfing. Meddetta, fru talman, yrkar jag bifall fill reservafionerna 2, 5, 7, 11, 13, 17,18 och 21. Denekonomiska politiken, m. m. 32 (): Vi debatterar här i ofta, mycket och länge frågor om statensinkomster och utgifter och frågor om statliga skatter, alltifrån bolags-ochtobaksskatter till den direkta statUga inkomstskatten. Det är kanske också såatt det är den direkta statliga inkomstskatten, hur hög eller låg den är, somintresserar våra väljare mest. Det är förklarligt, främst med tanke på de s. k.marginaleffekterna. Men skuUe jag vilja erinra om att om man ser tillsummorna av olika skatter är det kommunalskatterna som verkligen lederskatteligan och är den verkligt tunga direkta skatten för medborgarna. Desamlade kommunalskatterna ger kommunerna 100 miljarder, medan staten faktisktbara får in ungefär 35 miljarder i stadig inkomstskatt. Skälettill de höga kommunalskatterna är helt enkelt att den s. k. kommunalakonsumtionen, dvs. kommunernas verksamhet och service, har ökat mycket kraftigtunder 1970-taIet, och de kommunala utgifterna har då självfallet också ökat,med . Så snabb är ökningstakten inte längre; det har skett enuppbromsning . Men takten i kommunernas utgiftsökning ärfortfarande snabbare än takten för bruttona-fionalproduktens tillväxt. Och detär allvarUgt. beräknar regeringen kommunernas volymökning till . Vii menar att det är en för snabb ökningstakt, den måste sänkas tillhögst . Detär naturligtvis inte något självändamål att begränsa den kommunala expansionen,men tyvärr är det ett nödvändigt ont. Om vi i skall Den ekonomiska politiken, m. m. kunna rätta till landets dåliga ekonomi är det nödvändigtatt en mycket stor del - kanske nästan allt - av den ekonomiska fillväxtenavsätts för bytesbalansförbättringar och investeringar som kan ge pengar istället för större skulder . Det är faktiskt bättre att ha pengar änatt låna dem. Det utrymme som eventuellt finns kvar skall fördelas påtre olika områden. Det gäller den privata konsumtionen, den statligakonsumfionen och den kommunala konsumtionen. Vi i folkparfiet menar att detinte är rimligt att just den kommunala konsumtionen skall få ta mer än helautrymmet i anspråk så att det inte blir något över för den privata och statligakonsumtionen. beräknade att utrymmet förden kommunala expansionen måste starkt begränsas, till per är denärmaste fem åren. har halva den femårsperioden gått, och i självaverket har hela utrymmet redan tagits i anspråk. Då kan man naturligtvisteoretiskt säga "stopp inte ett öre mer", som gör. Menenligt vår uppfattning finns det inte några verkliga möjligheter att hårdrautvecklingen på det sättet. För det första skulle det slä mycket hårt mot vissakommuner och framför allt mot de enskilda människorna där. Det skulle bli storaskillnader i servicen i olika delar av landet, med en mycket kraftig standard-och serviceförsämring i vissa kommuner och betydligt mildare effekter i andra.Vi menar att det skulle vara orättvist. Människor skall ha en rimlig chans fillliknande social service, oavsett i vilken kommun de bor. För det andra vet man erfarenhetsmässigt - framför allttror jag att alla som har varit engagerade i och landstingskommunalverksamhet vet det - att det tar tid att göra omprioriteringar i budgetar. Omman verkligen vill lyckas undvika att nedskärningar drabbar de allra svagaste,t. ex. de utförsäkrade arbetslösa som behöver socialbidrag eller pensionärersom behöver bostadsbidrag - och det vill vi i - kan man inte göraindragningar och omprioriteringar på . Under sådana omständigheterhänder det med säkerhet olyckor av den arten. Det är likaså ett faktum som vi måste komma ihåg, att debefolkningsomflyttningar och åldersförändringar som pågår i sig innebär vissaökade utgifter för kommunerna. Om vi skulle acceptera det som lustigt nogkallas nolltillväxt - hur kan något växa till noll? - som vi vet attvi har ett ökande antal pensionärer , skulle det kunna bli katastrofi fråga om antalet platser i långvården på landsfingens sjukhus, bara för attta ett exempel. Det är oacceptabelt. , fru talman, har det visat sig - det vet varendaledamot i - att den kommunala utvecklingen i mycket ringa, om ensnågon, utsträckning låter sig påverkas av vad vi står och säger i ord ochrekommendafioner om begränsningar. Sädana rekommendationer har man uttalat iriksdagen och på andra håll tid efter annan utan att de har haft någon somhelst effekt på kommunernas ökningar av utgifterna. För att få konkretaeffekter krävs det uppenbarligen, här precis som på alla andra områden, mer än ord.Det som har visat sig vara verkningsfullt är begränsningar i det s. k.finansiella utrymmet hos kommunerna. Det var ett sådant synsätt som låg bakom riksdagsbeslutetförra året om indragning av från kommunsektorn. Det harockså resulterat i att expansionstakten har sänkts, men det är intetillräckligt mycket. Det är därför enligt mening nödvändigt att gåvidare på denna väg.