prot · G60916 · 1982-12-31 00:00:00 — försämras påtagligt,utslagningen av industriproduktion och industrisysselsättning fortsätta ochinvesteringarna falla kraftigt. Industrisektornskonkurrenskraft och produktionsförmåga har således stadigt försämrats - trotsde tidigare borgerliga regeringarnas bedyranden om hur vikfigt det var attförstärka den. Gmnden för vårt välstånd, för sysselsättningen och för ensamhällsutveckling präglad av solidaritet och socialt samförstånd har därmedockså urholkats. Riskernamed denna utveckling insågs i det krisprogram som vi kallade Framtid förSverige. Det antogs på den socialdemokratiska partikongressen 1981 och utgörgrunden för den krisplan som regeringen nu arbetar efter, t krisprogrammetställdes följaktligen industrins konkurrenskraft i centrum. Därbetonade vi att den enda möjligheten att få industrins hjul att börja mlla, attfå fart på industriinvesteringarna och sysselsättningen, är att pressa ned vårtkostnadsläge gentemot omvärlden. Det skulle ge en bättrekonkurrenskraft och industrin den nödvändiga stimulansen till ökad produktion. IFramtid för betonades att huvudsyftet med den föreslagna inriktningenav den ekonomiska politiken är "att skapa den nödvändiga stimulansen för svenskindustri i första hand genom att svenska varor och tjänster efterfrågas istället för utländska". Det avsåg både en expansion av svenska varor påexportmarknaderna och en undanträngning av import på vår egen hemmamarknad. "Skälet", sades det i krisprogrammet, "till att politiken iförsta hand måste inriktas på att åstadkomma en expansion av detta slag ärenkelt och uppenbart - underskottet i utrikesbetalningarna måste minskas såfort som möjligt." Huvudmedlet för att uppnå det målet var, angav krisprogrammet,"ett gynnsammare kostnadsläge" och "en lägre ökning av kostnaderoch priser än vår omvärld". Iprogrammet angavs således kostnadsnedpressning som det avgörande instmmentetför att vrida efterfrågan mot svenska produkter och därigenom rätta tiU balansbristernai vår ekonomi. Detekonomiska läget är emellertid, som jag redan antytt, på punkt efterpunkt betydligt sämre än när krisprogrammet skrevs . Denkostnadsanpassning som krävs för att rätta fill balansbristerna har alltså blivitallt större. Sålundauppvisar bytesbalansen trots fjolårets devalvering och trots den mycket svagainhemska konjunkturen - som ju minskar importen - ett i stort sett oförändratunderskott i storleksordningen av vår bruttonationalprodukt. Samtidigthar investeringarna fallit. avsatte folkhushållet upptill av våra samlade resurser fill investeringar. 1981 hade den siffranfallit till . Industrins investeringar har sjunkit ännu mer. Enligtden senaste investeringsenkäten, som utfördes , planerarindustriföretagen en 15-procenfig neddragning av investeringsverksamhetenunder 1983. Om de planerna skulle verkställas, skulle de betyda en sammanlagdinvesteringsnedgång under de tre åren 1981,1982 och 1983och en minskning med inte jämfört med nivå, dvs. Det skulle innebära att industrins investeringar sjönk fillbakaända till nivå, och att tillbakagången alltför väl skuUe komma attöverensstämma med det "katastrofalternativ" som Långtidsutredningenfrån målade upp som en hotbild som fill varje pris, sade man, måsteundvikas. Kombinationenav starkt stigande utlandsupplåning och skarpt fallande investeringar är heltenkelt ohållbar. Utlandslån är i och för sig inte något farligt, som vi mångagånger har betonat, under fömtsättning att de används till att bygga upp ettrealkapital som ger en avkastning som täcker lånekostnaden. Men denufiandsupplåning som har sysslat med de senaste fem sex åren haranvänts till att betala en kraftig ökning av konsumtionsandelen i vår ekonomioch en allt mindre del har använts till att bygga för framtiden. Det härinnebär att vår förmåga att betala fillbaka dessa lån minskar, allteftersom vårindustriella bas försvagas. Därmed intecknas utrymmet för framfida välfärd avden nuvarande ufiandsupplåningen och det sätt som den används på. Ettannat faktum är att inget annat jämförbart industriland under de senaste årenhar uppvisat en lika svag industrieU utveckling som Sverige.Industriprodukfionen Ugger f. n. nivå och fortsätter att sjunka.Samtidigt har industriproduktionen i vår omvärld ökat med underden här perioden. Undersamma tid har vi kraftigt förlorat mark på de internationella marknaderna. Helagruppen industriländer har i och för sig förlorat marknadsandelar. Det berordels på att oljeexporten har utökat sin andel mycket starkt, dels på att vissanya industriländer har stigit fram. Men den svenska kräftgångenhar varit extrem, och det visas av följande siffror. Medan industriländernatillsammans hade en marknadsandel som låg på av nivå varden svenska andelen . Vi har alltså - räknat i värde - tappat avvår utlandsmarknad. Mäter man andelarna i volym - dvs. rensar bort effektema avbl. a. de stora oljeprisökningarna - blir skillnaden än mer markant. SverigeUgger då på av nivå, medan industriländerna i genomsnitt har ökatsin andel av världshandeln med . Jagnämner de här siffrorna med adress tUl dem både i vårt land och i andra ländersom hävdar att skulle ha en så god ekonomisk ställning jämfört medandra länder att vi skulle vara förhindrade att vidta ekonomisk-polifiskaåtgärder för att vända den här utvecklingen. Sanningen är, fru talman, attinget industriland har misslyckats så rejält med sin industriella UtveckUng somSverige . Läggervi tiU detta problemen med de ruinerade statsfinanserna, får vi bilden av enekonomi med utomordentligt djupa och långtgående balansbrister ochstrukturproblem. Ute i världen har man med stark skepsis sett påden här utvecklingen och de borgerUga regeringarnas misslyckade försök attvända den. Vi har hört vid upprepade tillfällen både från våra grannländer -inte minst landet i väster, som har blivit så rikt påolja - och från de internationella organisationerna, och Internationellavalutafonden, att måste göra något åt sitt läge, måste minska sittunderskott i bytesbalansen. Man har anklagat oss för att vi tar i anspråkknappa kapitalresurser ute i världen, som fattigare länder borde få använda. Viborde stärka vår industri, så att vi inte behöver subventionera den med tiotalsmiljarder kronor . Det har våra grannar och de internationeUaorganisationerna talat om för oss. Detsom kan diskuteras i är inte om vi skall stärka industrin ochförbättra konkurrenskraften utan hur det skall ske och i vilken takt. Deborgerliga regeringar som vi har haft har som sin huvudmetod att försöka lösade här problemen valt att strama åt den inhemska efterfrågan. I debatten i daghar man gjort indignerade angrepp på socialdemokratin för det man kallarinflationspolitik. Men själv arbetade man med inflationen som det främstamedlet att minska köpkraften. Man åstadkom inflation . Under tvåav dessa år var inflationen . Det ledde till att kronansvärde halverades . Menman siktade längre. Det gällde inte bara köpkraften. Arbetslösheten skulleockså drivas upp, så att löntagarna blev mjuka i sina krav. Det skulle -så varstrategin - pressa ned reallönerna och öka lönsamheten. Och med större vinsterskulle investeringarna börja öka igen och därmed processen ta fart. Manlyckades över inåttan med att sänka reallönerna - det blev på de här åren.Men det blev ingen ökning av investeringarna - det blev en katastrofal nedgång.Och det blev ingen ökning av sysselsättningen. Arbetslösheten har mer änfördubblats. Det berodde på att det bara blev åtstramning - det blev ingenstimulans, ingen medveten offensiv för att styra resurserna och kapitalet tillproduktiva investeringar och ökad sysselsättning. Dethär förvärrades av att åtstramningspolitiken också misslyckades med att hållabudgetunderskottet under kontroll. Jag vet inte hur många sparplaner riksdagenhar mottagit under de borgerUga åren. Men resultatet är att budgetunderskottethar elvadubblats - det har ökat från 7 till 77 miljarder. Dettahar haft effekter, inte bara på sysselsättningen och välfärden. De stora,permanenta och växande underskotten i statsbudget och bytesbalans har försvagatden svenska kronans ställning. Under de borgerliga åren vacklade kronanupprepade gånger på randen tUl valutakriser. Ett mycket åskådligt exempel pådetta fick vi när lade fram sin, som jag får anta,sista finansplan. Den ledde till en förtroendekris för kronan ochtill ett massivt valutautflöde. Det tvingade tiU en dramatisk räntehöjning,och det bidrog utan tvivel till den devalvering som kom som ett brev på postenett halvår . Mendevalveringen visade sig vara otillräcklig för att stagaupp kronan. Redan någon månad efter devalveringen - - sattevalutautflödet i gång på nytt. Med några få undantag har det därefter legat påungefär 2 miljarder . uppvisade handelsbalansen ett underskott på 3,9 miljarderkronor. Det är ett av de största underskott som någonsin har redovisats. Manbehöver ha bara en mycket begränsad fantasi för att förstå varför spekulationenmot den svenska kronan sköt ny fart . De internationellamarknaderna, bankerna och företagen, räknade uppenbarligen med att en nyregering skulle kunna skriva ned kronan, kanske tvingas att göra det, och manvidtog sina mått och steg för att tjäna pengar på en sådan nedskrivning. steg valutautflödet fill nära 3 miljarder,för att under den nå nästan svindlande höjder. Underveckan 1-7 oktober rann över 2,5 miljarder ut ur landet. I det läget stod den tillträdande regeringen inför baratvå alternativ. Enligt det ena kunde vi ha försökt stoppa anfallet mot kronanmed räntehöjningar och kreditåtstramning. De åtgärderna hade behövt varautomordenfiigt långtgående för att i rådande läge kunna återupprättaförtroendet för den svårt skamfilade svenska kronan. Det hade då betytt enmassiv utslagning inom industrin och ännu fler arbetslösa. Det andra alternativet var att skriva ned kronans värde,dvs. För att en devalvering skulle bU trovärdig efter fyradevalveringar och en gång för alla göra slut på de senasteårens återkommande valutakriser måste den ges en sådan storlek att man insågatt det var den sista devalvering som denna regering skulle genomföra genom attden bidrog fill att lösa de långsiktiga konkurrens- och strukturproblem som harorsakat underskott och valutakriser. Den senaste devalveringen på varuppenbarligen otillräcklig för att uppnå något ay dessa syften. Efterkonsultationer med berörda parter, bl. a. övriga nordiska länder, skrev vialltså ner kronans värde . Om devalveringen kan genomföras framgångsrikt blir detmöjligt att få till stånd ett avgörande brott med de nedåtgående trenderna förproduktion, sysselsättning och investeringar. Den ökade konkurrenskraften gördet möjligt att genomföra den strategi som mejslades fram i krisprogrammetFramtid för . Även om tillväxten i världshandeln blir ytterligt svag,kan den totala efterfrågan öka som riktas mot svensk produkfion. Efter någontid kan det vara möjligt att vända nedgången i sysselsättningen inom industrin.Genom den ökade industriproduktionen skapas resurser för en fortsatt ökning avsysselsättningen inom den privata och den offentliga tjänstesektorn. Får vi enökad industriproduktion skapas också förutsättningar för en återhämtning avinvesteringarna, och vi får utrymme för den strukturomvandling av näringsliveti riktning mot långsiktigt lönsamma verksamheter som är nödvändig. Möjligheteröppnas också att inom rimlig tid avskaffa underskottet i utrikesaffärerna ochbörja aweckla den utlandsskuld som annars kommer att bli en mycket tung bördaför framtida generationer. Detta är, som redan har noterats i debatten, en kraftfullomläggning av den ekonomiska politiken. Den är, det skall erkännas, förknippadmed vissa risker. Det är vikfigt att vi är medvetna om dessa och att viidentifierar och pekar ut dem, så att vi gemensamt kan undvika dem. Den vanligaste orsaken till att devalveringar misslyckasär att de inte åtföljs av en ekonomisk politik i övrigt som förmår befästa denförstärkning av konkurrenskraften som man uppnår. Det beror i allmänhet på attdevalveringen inte är en del av ett helhetsprogram. Den devalvering som densocialdemokratiska regeringen har genomfört är emellerfid en del av enövergripande krisplan, som redovisade i sitt anförande. Jag skall här ta upp en fråga som har ägnats stort utrymmei inlägg från opposifionsbänkarna. Och det är en central fråga, nämligen hurdevalveringens inflafionseffekt så snabbt som möjligt skall avlösas av enstabiUsering av priserna. Målet måste givetvis vara att i framfiden begränsakostnads- och prisstegringarna i till högst den nivå som råder i våraviktigaste konkurrentländer. Men först några ord om devalveringens effekter på prisernaoch på reallönerna. De har nämligen givits mycket fantasifulla beskrivningar avopposifionen i den här debatten. Det blir rekordinflation, sade talade om reallönesänkningar på . Det bhr ingen rekordinflation . Underförutsättning av en återhållsam lönerörelse - och vi har grundad anledning atttro att lönerörelsen blir återhållsam - kommer prisstegringen att ligga klartunder de borgerUga rekordåren, då man var i närheten av . Den samladeeffekten av devalveringen blir en prisstegring på , utspridd överfem kvartal. Nedgången av reallönerna blir inte , som ThorbjörnFälldin påstod. Den kommer att ligga kring . Men det är inte detsamma som ennedgång i löntagarnas och hushållens köpkraft och levnadsstandard. Regeringenkommer att föreslå åtgärder för att förstärka köpkraften och motverka nedgångeni levnadsstandarden med särskild inriktning på dem som bäst behöver det. Men när den här engångsanpassningen av kostnader ochreaUöner har skett, måste alla krafter inriktas på att behålla förbättringen avkonkurrenskraften genom att hålla nere kostnads- ochprisutvecklingen. Sådana åtgärder skall vidtas för att hållatillbaka löneglidningen och styra vinsterna bort från spekulafion och tillprodukfiva investeringar. Lyckas vi med detta, öppnas möjligheten att från 1984fortsätta med en låg ökning av de inhemska kostnaderna. Utvecklingen kanförstärkas genom en aktiv valutakurspolifik, där en låg inhemsk kostnadsstegringkan ges stöd genom en uppskrivning, revalvering, av kronan. Låt mig här avskaffa en myt, som sprids av deborgerliga partierna och deras pressorgan. Man säger att socialdemokratinsprogram skulle ha utlovat en revalvering av den svenska valutan såsomden första åtgärden. Det är ett fall av sällsynt dålig innantilläsning. Som jagredovisade inledningsvis slog vi i vårt krisprogram gång på gång fast att densvenska industrins konkurrenskraft var för dålig och att den först måstekraftigt förbättras innan krispolifikens övriga led kunde fullföljas. svenska kronan gjorts stark igen, förklarade vi ikrisprogrammet, kunde en revalveringspolifik börja drivas för att hålla nereprisstegringarna och dämpa den internationella inflationens effekter på våra inhemskapriser. Det är precis denna strategi som vi nu har inlett. Men enframgångsrik anfiinflationspolifik ställer också krav på en stram inhemskefterfrågepolifik och framför allt på att den statliga budgeten saneras. Härhar vi en enormt svår uppgift framför oss efter sex borgerliga år. Årets budgetprövning kommer att ske med utomordentligstramhet. Vi kommer att ställa hårda krav på rationalisering ocheffekfivisering av statlig och statsunderstödd verksamhet. Vissa anslag kankomma att frysas, och de utgifter som anses möjliga att undvara kommer attavvecklas. Inte minst bör det senare gälla vissa former av företagsstöd. Vidarekommer statens inkomster att förstärkas, bl. a. genom redan aviseradeskattehöjningar. Kraftfulla åtgärder kommer också att vidtas för att ökalandets produktionskapacitet inom energi- och skogssektorerna. Mensatsningarna på energiområdet är bara ett inslag i ett omfattandeinvesteringsprogram, som regeringen avser att lansera för att påskynda denindustriella tillväxten. Ingen bör emellerfid av detta förledas att tro att deoffentliga medlen kommer att slussas i väg fill en rad förlustföretag. Tvärtomkommer investeringsprogrammet och stödet till det privata näringslivet attinriktas dels på sådana investeringar i infrastruktur - transporter,kommunikafioner, anläggningar etc. - som sänker kostnaderna och ökarkonkurrenskraften för näringslivet, dels på sådan industriell verksamhet somhar förutsättningar att klara sig i den hårda internafionella konkurrensen. Den ÅsHngska akutmottagningen har alltså stängts. Jag kanförsäkra att jag inte kommer att öppna någon ny, vilket antyddes . Devalveringen, menar vi, har skapat fömtsättningar för att näringslivet påegna ben skall kunna ta sig ur de rådande svårigheterna. Regeringen kommerdärför att motsätta sig en utveckling, som innebär att vi skulle bli beroendeav ett enbart med statssubventioner vidmakthållet näringsHv. Den utvecklingenhar hotat oss länge nog. För att sammanfatta: Regeringens ekonomisk-polifiskastrategi är att satsa på produkfion och sysselsättning. Vi avsätter storaresurser för att sfimulera den inhemska industriproduktionen. strävarvi efter att så rättvist som möjligt fördela de bördor i form av sänkt privatkonsumtion som detta i inledningsskedet måste medföra. Onekligen är det fråga om en - åtminstone till en början -kärv politik. Men det är en ofrånkomlig kärvhet, och den lägger grunden för enframtida återhämtning. Det närmaste året kommer att bli besvärligt. Reallönernakommer att sjunka. Det kommer att dröja över vintern innan sysselsättningenkan börja vända uppåt igen. Utlandsupplåningen kommer att fortsätta att ökaännu . Men klarar vi att genomföra krisplanens första ochavgörande fas, borde vi kunna se en vändpunkt och därefter -underförutsättning att inte hela världsekonomin går in i en djup depression -engradvis uppgång vad gäller produktion, sysselsättning ochinvesteringar. Mot den här bakgrunden är vioptimistiska. Vi tror att det skall vara möjligt att samla det svenska folkettill strid för sysselsättningen och framtiden. Det är én stor glädje för ossatt de reaktioner som regeringens krisplan har mött från löntagarna och frånnäringslivet också tyder på att det kommer att ske. De borgerliga parfierna har i den här debatten levereraten närmast rasande krifik mot regeringen. Av skäl som de själva bäst kännertill tycks de vilja helt ställa sig vid sidan av den samling som borde kunnauppnås. Kritiken är inte bara rasande, den är ocksåosammanhängande. Å ena sidan säger man att vi socialdemokrater avviker från denexpansiva linje vi drev i valrörelsen. Å andra sidan säger man attdevalveringen kommer att misslyckas därför att vi kommer att driva en alltförexpansiv politik. Den enkla sanningen är att en stram polifik mot konsumtionkan förenas med en klar stimulans av produktion, sysselsättning ochinvesteringar. Den sanningen gick aldrig upp för de borgerliga partierna när dehade makten. Det är lika beklagligt, fast mindre förödande för landet, att deinte inser det nu heller, när de har hamnat i opposition. Det är svårt att undvika intrycket att vadalla våra kritiker i själva verket begråter är sin egen oförmåga att tade samlande krafttag som det ekonomiska krisläget nu så länge har krävt. Oavsett motiven fill den här kritiken gäller fortfarandeerbjudandet om den utsträckta handen för att uppnå en nationell samling för enoffensiv krispolifik. Vi är övertygade om att det bäst skulle gagna vårt landoch dess medborgare. Det finns nu goda förutsättningar för att vi skaU kunnavända utvecklingen och arbeta vårt land ut ur krisen. Låt oss inte försitta denchansen! AnL 23 OLAULLSTEN (fp) replik: sade det själv: Omvärldenmåste ha räknat med att den nya regeringen skulle kunna komma att devalvera.Vad är det då som imponerar resp. avskräcker omvärlden, när man gör sådanabedömningar? Det är alldeles uppenbart att man vill att ett land somhar ett långvarigt underskott i bytesbalansen och andra balansproblem skallföra en politik som begränsar de offentliga utgifterna. Det var den politikenmittenregeringen förde. Man vill att det landet skall undvika skattehöjningar. Viplanerade inga skattehöjningar. Man vill att det landet skall satsa på att stärka industrinskonkurrenskraft. Vi hade återfört kostnadsläget i den svenska industrin tillvad det var , efter stor möda och under intensivtmotstånd från och socialdemokrater i övrigt. Man vill att det landet skaU försöka vårda sittpenningvärde. Vi hade som föregick valet halverat inflafionen. Vad är det som kännetecknar en politik som skulle saknaomvärldens förtroende och leda till den spekulation mot kronan som vi nu komatt uppleva?Jo, det är ett land som planerar eller redan för en politik som går ut på att istället för att begränsa de offentliga utgifterna, när underskotten är stora,satsa på att öka dem. Det är en poHtik som innebär att man, när det är ont omutrymme för att finansiera underskott, ökar skatterna - inte för att finansieraunderskottet dock, utan för att finansiera nya utgifter. Det är ett land somtrots stor utlandsskuld inte målmedvetet går in för att minska ufiandsskuldenutan för att öka den och som på grund av de här inslagen i den ekonomiskapolitiken inte kan göra trovärdigt för omvärlden att man har några möjligheteratt förbättra den egna industrins konkurrenskraft. Nihade i det ekonomiska krisprogram som refererade till en braoch riktig analys. Där fanns nästan ingenting som vi inte kunde skriva under.Men ni saknade medel i den ekonomiska politik ni redovisade före valet att nåde slutsatser som analysen borde leda fill. Nukan ni säga att ni inte hade något val i den situafion som uppstod. Jag troratt det är sanningsenligare att säga att ni redan hade valt före valet. Ni hadevalt att satsa på devalvering och inflation. Men tro mig, fru talman: Det gårinte att få fart på och skapa sysselsättning, om man inte får stopp påinflationen. Och det får man inte med den socialdemokrafiska politik som haraviserats. AnL 24 ()replik: Det var ett egendomligt anförande den nyblivne ekonomi- ochbudgetministern höll här i kammaren. Där fanns mycket tal om vad som har varitmen ingenting om hur regeringen nu konkret tänker gå till väga för att lösaSveriges problem. Vad som utlovades var - och det var ord som upprepades mångagånger - offensiva och kraftfulla satsningar. Men var då? Där väntarvi fortfarande på besked. Vadvi fick höra var mest målsättningar, hämtade ur det nu rätt gamlakrisprogrammet. En sådan målsättning som angav var att mansiktar till en lägre ökning av kostnader och priser än i vår omvärld. Men ärdet då inte, , en konstig omväg att tillgripa devalvering? Vadpriserna beträffar kan de ju inte gå annat än uppåt. Nusäger att det inte blir så farligt med det och försöker hållanere förväntningarna. Jag hoppas att prisutvecklingen kan räddas, men jag villpåminna om att redan innan allt detta inträffade hade den förutvaranderegeringen släppt i väg penningmängden och släppt upp stegringen avproducentpriserna på ett sådant sätt att man ändå hade anledning att räkna medbetydligt högre inflationstakt i än i omvärlden. kommer alltså dennadevalvering ovanpå det. Industrinskostnader hade man ju kunnat hålla nere genom att minska offentliga utgifteroch sänka pålagorna på företagen. Det var den väg vi moderater förordade. Detär den man nu följer i andra länder där man har hamnat i samma krisläge somSverige - ta HoUand, ta - och på den vägen har man också lyckatsåtervinna förtroende för sin politik och för sin valutas värde; det harinträffat i båda dessa länder. Jag skall snabbtsammanfatta de fel jag ser i denna polifik, som den nu Man satsar på kraftiga skattehöjningar. Det ger inga statsintäkter mendriver på inflationen. Man satsar på våldsamma ökningar av offentUga utgifter.Det driver också på prisstegringen via budgetunderskottet. Har jag- rätt,, när jag säger att detta under innevarande år kommer att närmasig 100 miljarder? Det är i så fall ett nytt rekord som sätts genom en socialdemokratiskpolitik. Slutligen: Vad man gör är att man omfördelar frånyrkesverksamma till ej yrkesaktiva grupper. Det kan inte vara en riktig metodatt bädda för avtalsrörelsen genom att dra åt svångremmen enbart för detarbetande folket. AnL 25 () repUk: