prot · G609115 · 1982-12-31 00:00:00 — Och vem vill väl vara utankonkurrensen mellan SAS och SJ på sträckan ,.som ändå harlett till en rad förbättringar? Jag skulle kunna dra många liknelser när detgäller kommunikationer av olika slag som nog är bättre än den vattenledning somBengt förde in i början. nämnde att och behöver pengar försin verksamhet. Det är alldeles riktigt. , om jag får stannavid detta företag ett litet ögonblick, kommer att behöva stora belopp iframtiden för att kunna se till att konsumenterna, tittarna, kan få del av detstora utbud som kommer att erbjudas, inte minst på idrotts-, underhållnings-och nyhetsområdena. Men den finansieringskälla som bäst skulle lösa SverigesTelevisions problem, som är den finansieringskälla som används i nästan allaandra länder, nämligen reklamfinansiering, får vi enligt icke ens utreda! Om hade sagt: Jag är negativ tillreklam, jag tror inte särskilt mycket på det, men självfallet kanmassmediekommittén få utreda den frågan - då hade jag tyckt att det hade varitmycket sympatiskt, och då kunde vi få en förutsättningslös utredning. är detinte på det sättet. Får jag avsluta med att säga att när blev utnämnd fillkulturminister, gjorde han ett antal uttalanden i massmedia som jag och mångaandra fann mycket sympatiska och kloka. Han talade om behovet av kvalitet ikulturutbudet, och han talade om behovet av att anstränga sig för att förståkulturupplevelser. Han föll inte in i någon sorts allmän kulturpolitiskjargong, att allt är så lätt, så lätt, bara man erbjuder människor olika formerav kultur. Jag uppfattade detta som mycket sympatiskt. Däremot har BengtGöransson, tycker jag, i praktiskt handlande inte levt upp till den sympatiskaimage som han hade i början. säger nu att skall få utreda sin egen framtid, ochsedan får ta ställning. Men det är ju inte detsamma som enparlamentarisk utredning! Här har vi en parallell med vad vi har diskuterattidigare i denna kammare, och jag, nämligen Där harvi tidigare allfid haft parlamentariska utredningar men där har BengtGöransson nu avskurit oppositionen från insyn genom att tillsätta enenmansutredning. Det är faktiskt så att om vi skall tro på socialdemokratins försök tillny image, manifesterad genom de uttalanden som vice statsministern har gjort, så får nog regeringen med i spetsen ihandling visa att man verkligen är inne på mera frihet på detta område. Det somman hitfills har gjort har tyvärr inte gjort någon människa glad som tror påfrihet också på massmedieområdet. Anf.12 PER (): har i exempelsamlingen infogat också postverket:Kanske ökar yttrandefriheten med bara ett postverk. Han säger så här också:Kanske blir yttrandefriheten bättre med bara ett kabelsystem, där staten harhuvudinflytandet. Hör inte statsrådet hur det låter? Ser han inte riskerna fördet tryckta ordet med en sådan massmedieideologi? Jag säger inte, BengtGöransson, att socialdemokratin vill utsätta det tryckta ordet för risker. Menaktsamheten med det tryckta ordets kärna mattas när man accepterar en heltannan massmedieideologi för andra medier än den tryckta skriften, medier somhar lika stor eller i framfiden kanske större betydelse för det friameningsutbytet än vad skriften har. Kärnan i det här meningsutbytet handlar om etableringsfriheten. Utanetableringsfrihet kan tryckfriheten aldrig leva. Utan etableringsfrihet, BengtGöransson, kan yttrandefriheten i kabeltekniken inte heller leva. Statsrådetvägrar att ge besked om socialdemokrafins syn på etableringsfriheten. Intilldess att ni socialdemokrater medger att etableringskontroll på annat än renttekniska grunder på massmedieområdet är oförenlig med det fria ordets grundvaloch bekräftar att i kollisionen mellan yttrandefrihet och kultur gåryttrandefriheten alltid före, får ni finna er i att vi misstror era görandenoch låtanden. Jag hade hoppats, herr talman, att statsrådetGöransson skulle ha tagit chansen att ställa socialdemokratin på rätt sida omstaketet i debatten om den nya tekniken. Jag är mycket besviken över denatfityd statsrådet här har redovisat. 13 (): Vår egen massmediestruktur skall skyddas, sade . Jagtror att däri ligger något av en nyckel fill den här debatten. att man på politisk väg skall fastställa en önskvärd massmediestruktur,och den skall man sedan skydda. Detta kommer alltid att kollidera medindividens frihet, inte bara när det gäller etableringsfrihet inom olikamassmedia, utan också när det gäller yttrandefriheten, läsarfri-heten,tittarfriheten och lyssnarfriheten - kort sagt informationsfriheten. är arg och indignerad därför att jag säger att socialdemokratiskpolitik i dessa frågor är frihet från frihet. Jag menar inte att socialdemokratinvill avveckla den pressfrihet vi har, för att ta ett exempel. Men jag menar attinom alla de aktuella områden där vi nu diskuterar frihet, innebärsocialdemokratisk politik frihet från frihet. Och om det inte är så och BengtGöransson har blivit upprörd och skakad, så kan han åtminstone lugna mig genomatt tala om att det är en självklarhet att yttrandefriheten skallgrundlagsskyddas inom alla olika medier. Han kan då förklara att det är ensjälvklarhet att reklam från andra länder, oavsett hur den sänds, skall fåmottas av den enskilde. På det viset kan han undanröja varje misstanke om attsocialdemokratisk politik är frihet från frihet. Närdet g;äller kabel-TV:s möjligheter tror jag inte att vi behöver gå vidare ochdiskutera den frågan, utan det är nog bra om kulturministern går hem och läserpå och inser vilka möjligheter som där finns. Jagvet inte hur socialdemokratin hade gjort med . Jag vet attsocialdemokrater tidigare slagits för yttrandefriheten. Men jag konstaterarockså att dagens socialdemokrati fyller samma funkfion gentemot yttrandefriheteni alla de olika nya medierna som mörkermän gjorde när detgällde yttrandefriheten och tryckfriheten. Jag tror inte att tillhört dem, men jag ser tydligt, och han har manifesterat det , atthan inte vill deklarera att yttrandefriheten i nya medier skallgrundlagsskyddas. Därför är konklusionen av denna debatt att nisocialdemokrater inte vill överföra pressfrihetens ideal på etersända medier.Där vi bejakar utveckling, mångfald och dynamik, där vill ni reglera. Därförför ni en politik för frihet, som innehåller frihet från frihet, och den går viemot. Mycket kort: Kabelsystemen är distributionskanaler. De bör av olikaskäl - det gäller i alla länder som haft anledning att ta ställning fill denförändrade massmediestrukturen - bli föremål för någon form av regelskrivning.Jag har inte sagt att vi till varje pris skall skydda vår egen massmediestruktursom om det gällde att skydda en företagsbildning. Jag har talat om att det ärviktigt att vi slår vakt om vår nationella kultur och vår nationella identitetoch att vi därför ser till att vi har en sådan regelskrivning för de nya teknikernaatt vi kan tillgodose ett dylikt skydd. Jaghar i olika sammanhang kunnat konstatera att de resonemang som jag för harvunnit förståelse och respekt, också hos människor med en konservafiv livssyn,i den mån de är bärare av det som kan sägas vara en klassiskt konservativlivssyn, där man har förståelse för vad den nafionella identiteten och dennafionella särarten betyder. När Per säger att jag får finna mig i denbeskrivning han och gör av socialdemokratins attityd tillfriheten vill jag ändå säga: Jag noterar era uttalanden, men jag finner miginte i dem. Överläggningenvar härmed avslutad. 3 § Svar påinterpellation 1982/83:87 om en omorganisation av högstadium har i en interpellation frågat mig vilka åtgärder ochorganisatoriska förändringar regeringen avser att vidta för att få grundskolanshögstadium att fungera för alla elever. Jaghar i årets budgetproposition redovisat vissa utgångspunkter för regeringenspolitik på skolområdet. Av grundläggande betydelse är därvid att skolan skallbidra till att kompensera de olikheter i sociala och ekonomiska förutsättningarsom finns mellan olika elever, så att skolan kan ge alla barn och ungdomar godakunskaper och färdigheter . Jag har i sammanhanget starktbetonat de lokala skolmyndigheternas ansvar för att uppnå detta mål, inte minsti samband med fördelningen av skolans resurser. Motden bakgrund jag här har angivit är de uppgifter som har kommit fram om andelenelever som lämnat med ofullständig utbildning ytterst oroande.Enligt en undersökning från () skulle en så storandel som av elever inte ha fullföljt skolgången i desshelhet. Som jag har redovisat i budgetpropositionen har jag därför tillkallaten särskild arbetsgrupp inom med uppgift att studera ivilken utsträckning elever lämnar utan fullständig utbildning ochorsakerna härtill. Jag räknar med att resultatet av gruppens arbete skall kunnahgga fill grund för polifiska ställningstaganden till behovet av förändringarinom för att förhindra en utslagning av elever. Redaninnevarande läsår sker förändringar på högstadiet i och med genomförandet av1980 års läroplan för (Lgr 80). Jag räknar med att dessaförändringar kommer att medverka till att skapa bättre förutsättningar förarbetet på högstadiet. Som exempel kan jag peka på det ökade utrymmet för frittval efter elevernas egen intresseinriktning och den starka betoningen avbasfärdigheternas betydelse. Också i övrigt har genomförtsförändringar inom som bör kunna förbättra arbetsklimatet på högstadiet.Jag tänker t. ex. på de stabilare vuxenkontakter för eleverna som arbete iarbetslag och arbetsenheter medför, samt tendensen fill återgång till hemrumeller hemavdelningar när det gäller den lokalmässiga utformningen avhögstadieskolorna. Jagvill i detta sammanhang erinra om att lärarutbildning lagt framförslag om förändringar i utbildningen av lärare, bl. a. i syfte att ge lärarnapå högstadiet en bredare kompetens och minska antalet lärare varje enskild elevmöter. Förslaget bereds f. n. inom . Omen omorganisation av högstadium 16 INGA (vpk): Jag skallförst be att få tacka för detta svar. Varför har de stolta och riktiga planernaom den jämlika, den sociala och den kunskapsberikande skolan inteförverkligats? Om en omorganisation av högstadium Den yttersta spetsen på skolans misslyckande attåstadkomma en jämlik skola kan man avläsa i den sociala snedrekryteringen tilluniversiteten och högskolorna. Högskolans dörr är visserligen öppen för allaoavsett bakgrund, men i praktiken är dörren inte bara stängd utan också låstför de flesta arbetarbarnen. Urvalsreglerna har förändrats av och till, menrekryteringsmönstret för den högre utbildningen består. Utslagningen i skolan börjar mycket tidigare. Vissa hävdaratt den börjar redan i förskolan. Det stora avgörandet sker i klass 6, näreleverna skall välja kurser på högstadiet. Då börjar den stora sorteringen, somsedan följer eleverna i stort sett hela livet. Då avgörs inriktningen pågymnasiestudierna och förstås också om universitetsstudier skall bli möjliga. Varför är det så här? Varför slås arbetarbarnenfortfarande ut ur skolsystemet, systematiskt på olika nivåer, vid olikatillfällen? Orsakerna är många. Barn lever i och under olikalevnadsförhållanden. Undervisningen skiftar i skola från skola. Föräldrarsutbildningsbakgrund, faderns lön och yrke har en direkt inverkan på hur det gårför barnet i skolan. Boendesegregationen slår direkt igenom på elevernasskolsituation, och boendesegregationen är ju också direkt avhängig av lön, yrkeoch utbildning. Det är med andra ord en evig kretsgång. Bakom allt tal om lika rätt till utbildning döljer sigalltså en helt annan verklighet. Det finns skillnader vad gäller lärarnaserfarenhet, lärarbyten, elevomflyttningar, tillgång till läromedel,skolmåltider, hur den anpassade studiegången används, hur resurser fördelas ochmycket mera. I bostadsområden och kc)mmuner där det mest bor arbetarbefolkningsatsar man mindre, och där finns det mindre resurser att fördela fast behovetär så mycket större. På punkt efter punkt kan detta avläsas i torra siffror,bakom vilka döljer sig en verklighet, som avspeglar bestående klassorättvisorpå utbildningens och uppfostrans område. Så skröplig är verkligheten, trotsalla stolta målformuleringar. Jag har interpellerat utbildningsminister högstadiet, och om detta skall jag nu tala. Under soiare år har skolans inre arbete noga diskuterats,och en ny läroplan har också börjat gälla, där skolans sociala funktion får enmer framträdande plats. Skolans innehåll uppmärksammas både utifrån ett socialtperspektiv och ufifrån skolan som kunskapsförmedlare. Allt detta är bra. Menskolans, framför allt högstadiets, problem har inte lösts vare sig av dessadiskussioner eller av den nya läroplanen. Det måste vara något grundläggande fel i den svenskaskolan, när var tionde elev lämnar och var tionde elevslutar utan att ha betyg i alla ämnen. Detta om något är ett mycket dåligtbetyg åt vårt skolsystem. Att bortåt en femtedel av lärarna i Stockholmsområdetlämnar läraryrket för att söka sig andra arbeten är också bevis på att skolanbrottas med stora problem. tvingas eleverna ofta att bryta upp frånen invand och trygg skolmiljö till större skolor med många nya lärare, nyaklasskamrater och nya ämnen på schemat. Detta uppbrott sker someleverna - barnen - befinnersig i sin egen brytningsålder med frigörelse från föräldrar, könsmognad ochsökande efter en egen identitet. En mängd andra saker händer också just i denhär åldern. Med den organisation som finns på högstadiet är det inte konstigtatt skolan fungerar dåligt för många elever. Vilken vuxen människa skulle acceptera att t. ex. ha 15olika arbetsledare eller att flytta från rum till rum ?Tidigare var det ju lärarna som fick flytta från rum till rum, men är deteleverna som får flytta från det ena klassrummet till det andra. Vilkenvuxen människa skulle acceptera att inta sin lunch i en bullrig och hetsigmatsalsmiljö eller att tillbringa raster antingen i en stökig skåphall ellerute på en ödslig skolgård med risk för att bli utsatt för narkotikaförsäljning? Det ärinte ovanligt att lärarna undervisar 200-300 elever . talar jag om den verklighet som möter elever ochskolpersonal i skolan. Det är i och för sig samma verklighet som jag talade omnär jag tog upp de sociala, ekonomiska och kulturella ojämlikheterna och hurdessa skillnader slår igenom på elevernas skolgång. För en fid sedan var jag hemma hos en familj, där sonen,som är , hade varit hemma från skolan i på grund av att hanvarit sjuk. Det här var han var i skolan efter sjukdomen, ochpappan frågade honom vad lärarna hade sagt, om de hade frågat honom hur hanmådde eller vad för slags sjukdom han hade haft. Pojken svarade; Det var ingensom sade något. Underförstått: Det var ingen som brydde sig om eller hade tidatt bry sig om honom. Ingen hade frågat efter pojken - i något avseende. Detmåste vara en otäck känsla. Tänk om hade varit sjuk och sedankommit tillbaka till arbetet och ingen hade frågat efter honom eller när han kom tillbaka! Men sådan är den verklighet som finns påmånga skolor. Stora skolor - stor anonymitet. Många elever, i detta fall 800,och många lärare - många problem. Ingen har tid eller ork att bry sig om, ävenom de flesta lärare nog skulle vilja ha och orken. Den här lilla skolsituationen om den sjuke pojken betydereller säger egentligen mycket mer. Den säger till elever, till barn ochungdomar i deras kanske känsligaste ålder: Du betyder ingenting. Dig behöverman inte ta hänsyn till eller fråga efter. Och det är inte lärarens fel utanhela den organisations fel som samhället, politikerna, har gett skolan. Värstutsatt för detta är högstadiet. Det är precis som om det vore uträknat att när barneneller ungdomarna har det som jobbigast med sin pubertet, då "hjälperskolan till" att försvåra deras övergång till vuxenlivet genom attorganisera högstadiet så som det är organiserat. När föräldrarna och skolanbehöver hjälpas åt för att göra det tryggt för ungdomarna, då försvinnerföräldrarna från skolan. Det är ytterst sparsamt med föräldraaktiviteter påhögstadiet. Och det är då som föräldrarna behövs som bäst. En annan situation i den svenska skolan, som ligger på ettannat plan, egentligen.ett mycket hemskare, är denna; I den skola som jagtidigare talade Om en omorganisation av högstadium Om en omorganisation av högstadium om och somär skolan där jag bor, har hälften av eleverna utsatts för försök tillförsäljning av narkotika - inte bara av hasch, utan också av LSD, amfetamin ochopium. Detta trodde man inte skulle kunna vara möjligt, men det finns knappt enenda skola i som undgår narkotika . Vad detta betyder iytterligare utslagning törs man knappt tänka på. Vad kan man då göra? Jag tror att mycket skulle kunnaförändras, om skolan - främst på högstadiet - organiserades på ett annat sätt,så att lärarresurserna togs till vara bättre. Man borde ha lärarkontinuitet,vilket betyder att samma lärare - eller hellre samma lärarlag - följde elevernagenom hela skoltiden. Med ett lärarlag på t. ex. fem lärare på ett hundratalelever skulle det inte göra så mycket om en eller annan lärare slutade.Kontinuiteten skulle ju ändå följas upp av de andra lärarna som fanns kvar ilärarlaget. Eleverna borde få ett eget klassrum i stället för attflacka runt med böckerna under armen. Skolmåltiderna måste ocksåorganiseras om, så att de fungerar. De stora, bullriga, hetsiga,"köiga" matsalarna aren mycket dålig lunchmiljö för eleverna. Lärarnavill ju inte äta i denna miljö utan har förhandlat sig fram fill egna, lugnaoch avskilda matsalar. Så skall det naturligtvis inte vara. Det som är dåligtför lärarna är ju också dåligt för eleverna. Föräldrarna måste förmås att engagera sig i sina barnsskolarbete. Där ligger en stor uppgift både på Hem och skola och på berördaskolors personal, att göra föräldrarna medvetna om hur viktiga de är för sinabarns skolarbete. Som i alla andra skolsammanhang är det förstås viktigast attnå de föräldrar som av olika skäl är svårnåbara. Jag vet inte om en sådan här förändring avskolorganisationen på högstadiet måste innebära en förändrad lärarutbildning.Men vad man skulle önska är naturligtvis att olika lärare hade ganska vidaämnesområden att undervisa i och ha behörighet i - att vara experter på. Manskulle kunna tänka sig olika block såsom ett huriianistiskt och ettnaturvetenskapligt ämnesblock samt block rned SO och övriga ämnen somgymnastik, musik, teckning och slöjd. I vart fall måste främst högstadiumorganiseras så att det fungerar för elever och lärare vad gäller möjlighet attbåde ge trygghet och ge stimulans i skolarbetet. Jag har frågat skolministernvad han tänker göra åt högstadium, och av svaret att döma är BengtGöransson medveten om de problem som finns. Men allmän välvilja räcker intelångt i dessa sammanhang, för problemen är så stora att de måste angripasomgående, om inte fler ungdomar orättfärdigt skall slås ut i den svenskaskolan. Det räcker inte med att förstå problemen - man måste också göranågonting. Skolan utjämnar, och skolan skall bidra till attkompensera de olikheter i sociala och ekonomiska förutsättningar som finnsmellan olika elever, sägs det i svaret. Vilka medel skall skolananvända? Vad kan man göra åt resursfördelningen? De lokalaskolmyndigheterna har ett ansvar, sägs det vidare i svaret. men dethänger samman med vilka resurser man har i de olika kommunerna. Vi vet ju attfattiga kommuner, där det skulle behöva satsas mycket mer, satsar mindre påskolan därför att de inte har de medel som behövs. Av interpellationssvaret att döma är man inte beredd attförändra organisafionen för . Jag vill fråga ; Vadtänker regeringen göra? De små saker som man pekat på i svaret räcker intealls. Någonting måste faktiskt göras. Vad tänker regeringen göra för attkompensera de negativt segregerade skolorna? När tänker regeringen ta ansvaretför arbetarbarnen i skolan? Om en omorganisation av högstadium Regeringen och socialdemokratin har somambition att skapa en skola för alla, där alla betyder alla och inte bara endel. Därför har vi haft anledning att mycket snabbt och energiskt reagera närvi fick uppgifter om att ett stort antal barn och ungdomar slutar grundskolanutan fullständig utbildning. Jag har i mitt svar angivit den siffra som harredovisats i statisfiska centralbyråns rapport, . säger vartionde elev. Den uppgiften förekommer också. Det första vi har gjort är att tillsätta en arbetsgruppsom faktiskt måste gå igenom och analysera fakta, för de är inte entydiga. Ensiffra är inte alltid fillräcklig för att tala om hela sanningen. Jag skall beatt få exemplifiera det. illustrerar väldigt väl den allmännauppfattning som redovisas när man får den här typen av larmrapporter.Utslagningen handlar närmast om en form av social utslagning, som mer ellermindre drabbar barn från grupper i samhället som har det svårare än andra. Jag gav en intervju till en Stockholmstidning.Journalisten sade att han hade varit i den skola i som har flestungdomar med anpassad studiegång. Det visade sig emellertid att alla elever iden skolan hade anpassad studiegång utom två. Det var invandrarbarn som hadefått byta ut företrädesvis fysik, och möjligen också andra ämnen, för att påden tid som skulle ha stått till förfogande för dessa ämnen kunna läsa svenskaeller hemspråk. Det är naturligtvis inte ett socialt problem, utan det är ettkunskapsproblem, för invandrarbarnen måste också kunna fysik. Om vi utgår frånbara larmsiffran på . och därav drar slutsatsen att det företrädesvis ärsociala insatser som krävs, kommer vi inte att kunna lösa problemen. Siffrorna är inte heller entydiga i varje skola för sig.Jag var på en skolkonferens i och hade enradiodebatt , där en lärare i en Göteborgsskola säger så här: I vårskola har av eleverna anpassad studiegång. Siffran var uppseendeväckandehög, och jag frågade om det var möjligt. Ja, så illa är det, sade läraren. Såkom jag ut till vår konferenslokal och tog emot en uppvaktning på tre fyralärare från samma skola. De säger att förhållandena är svåra i vår skola, menden anpassade studiegången har vi kunnat hålla i schack. Det är somhar anpassad studiegång. Det tyckte jag var litet märkligt att från lärare isamma Om en omorganisation av högstadium skola fåså skiftande uppgifter, och jag tillät mig att nämna detta i mittinledningsanförande. fick jag en lapp från rektorn i denskola som det gällde som skrev: På förekommen anledning ber jag att få meddelaatt vi i vår skola har en enda elev med anpassad studiegång. Jag kan naturligtvis känna viss irritation över attsiffrorna varierar så mycket. För den som skall ta ställning till de åtgärdersom krävs är det irriterande att även de som är närmast verkligheten är såoprecisa i sina procentangivelser och talangivelser. Jag drar ändå däravslutsatsen att det är viktigt att ge den här arbetsgruppen chansen att plockafram och analysera, fakta för att vi skall kunna få underlag för rimligabeslut. Vi har tagit uppdraget mycket seriöst och kommer förhoppningsvis att ihöst kunna gå in i ett förslagsarbete. Den här något bristande förmågan att beskriva problemenexakt är tyvärr något som även ådagalägger, tycker jag, när honmålar upp sitt svarta panorama. Jag noterar att hon beskriver skolan som enalldeles omöjlig plats, där barnen - som skuttar som schackhästar från rum tillrum utan att veta var de är någonstans - möter 15 olika arbetsledare, därskolmåltiden är en fasa och där skolgården är ett knarknäste. Är det verkligenså? Är detta en rimlig beskrivning, som vi kan ha som utgångspunkt om vi påallvar vill lösa de problem som det handlar om? Problemen är svåra, och detgäller många barn, men vi gör det inte lättare för oss om vi utgår från att detöverallt är så svårt och omöjligt som enligt beskriv ning. I själva ve rket får vi mycket posifivabeskrivningar från en rad skolor, där man lyckas mycket väl. Jag har slumpvisbesökt många skolor - inte bara sedan jag fillträdde som minister förgrundskolefrågor, utan också . Jag tillhör dem som, inte minsttack vare mina egna barn, har haft möjlighet att besöka ganska många skolor,också i de delar av staden som i varje fall definitionsmässigt inte tillhöröverklassens stadsdelar. Jag har mött lärare med en brinnande ambition och godakunskaper.