prot · G609163 · 1982-12-31 00:00:00 — Därför är min uppmaning till de båda partiledarna: Se till att fä ett snabbt slut på det käbbel som viserveras praktiskt taget ! Lät bästa gä före bådepartiprestige och personlig prestige! Denekonomiska politiken, m. m. 46OLA (): Socialdemokraterna hade stora ambitioner närde kom fillbaka fill kanslihuset i opposifion. I tvä valrörelserhade de på punkt efter punkt utdömt de icke-socialistiska regeringarnaspolitik. Den var, som sade när tog sommarlov ,alltigenom dålig för ekonomin och orättvis för människorna. Sedan kom den långa, heta sommaren, ytterligare upphettadav en läng parad löften från socialdemokratiskt håll om bättre tider.Förändringarna skulle komma praktiskt taget . Att den internationella konjunkturen spelar roll försysselsättning, tillväxt och prisutveckling också i var något manerkände i förbigående, när man pressades till det. Socialdemokratiskregeringspolitik skulle alldeles oavsett världskonjunkturer sätta stopp bådeför reallönesänkningar och för besparingspolitik. Dessutom skulle dennaundergörande politik leda till atf budgetunderskottet sjönk. är det, herr talman, just denna löftesrikaregeringspolitik som skall granskas. Lät mig sammanfatta min kritik med ettlätt tillrättalagt, vad gäller tidrymden, citat av vad sade i dennadebatt för ett är sedan; Det harvarit ett dåligt år för . Det är deallra flesta överens om. För väldigt mänga har det varit ett mycket dåligt år. Den ekonomiska politiken, m. m. Det har också, herr talman, dess värrevarit ett dåligt är för den politiska moralen. Det har varit dåreallönerna i stället för att ligga stilla eller stiga har pressats ned hårdareoch brutalare än någonsin i modern tid. Attackerna mot människornasarbetsinkomster har varit en medveten och uttalad avsikt med densocialdemokrafiska politiken. Det har varit ett är dä vi i stället för den utlovadeprisstabiliteten fått uppleva hur inflationen äter skjutit i höjden. Det har varit då det budgetunderskott somsocialdemokraterna lovade atf sänka i stället har ökat i en takt som skullefått ögonen på direktörerna i Ebberöds bank att svartna av fartblindhet. Det har varit då de pensionärer som utlovadesoantastad värdesäkring av sina pensioner såldes ut i en snabbförhandling mellanen organisation som de aldrig givit något mandat och en socialminister, sommånga gett sina röster just för att han lovade att infe göra precis detta. Det har varit då de barnfamiljer somsocialdemokraterna i allvarsmättade tal och glada broschyrer lovade att slåvakt om, är pä väg att bli de nya fattiga i . Det har varit ett är då de hyror som inte skulle fäfortsätta att stiga har blivit lika mycket dyrare som allting annat. Det har varit då den arbetslöshet som skullesänkas, i stället har blivit den högsta sedan 1930-falet. Jag vill, herr talman, inte göra den sortens orättvisabetraktelse som socialdemokraterna i opposition bestod oss med, när det var visom hade regeringsansvaret. Jag påstår inte att det hade varit möjligt att kraftigtsänka budgetunderskottet, men att det är en katastrof att det tillåtits attstiga kraftigt. Jag påstår infe att det hade varit möjligt att låta storagrupper som barnfamiljer och pensionärer undgå att känna av att också vi iSverige lever i en svår ekonomisk tid. Jag påstår infe att det hade varit möjligt att garanteralöntagarna ens oförändrade reallöner eller att det skulle ha varit möjligt attsnabbt komma åt arbetslösheten. Jag har bara velat ge detta axplock av jämförelser mellande löften som givits och den politik som förts: Parfier har i själva verket skyldighet att ändra sinpolitik, när förändringar i verkligheten kräver det. Politiker bör ha mod atfsäga att de hade fel. otn de upptäcker att de hade fel. Men väljarna har rättatf kräva att partierna inte bygger upp hela sin valrörelse på löften som devet att de aldrig någonsin kommer att kunna infria. Gör man det blirvalhandlingen sken och illusion. Men det var detta socialdemokraterna gjorde i 1982 årsvalrörelse. Makten blev det viktiga. Den politiska moralen sattes på undantag. Detta är, herr talman, ett hårt omdöme. Mensocialdemokraterna brukar själva infe dra sig för sädana omdömen. I denriksdagsdebatt som jag just refererat till, påminde om vad han sadei valrörelsen om den dåvarande borgerliga oppositionens förmentaöverbudspolitik. Så här föll orden: "För varjemiljard som en splittrad borgerlighet nu späder pä med löften och överbudundergräver den sin moraliska auktoritet att kunna tala med människorna ilandet om behovet av stramhet, av återhållsamhet, av gemensamt ansvar för dethär fina landets ekonomiska styrka." Låt mig i generositetens namn medge att det kan ha legatett och annat korn av sanning i defta. Fä var ju medvetna omhela vidden av de ekonomiska problem som skulle komma att ligga framför oss,och det gäller i hög grad också socialdemokraterna själva. Men de överbud som den borgerliga oppositionen kan hagjort sig skyldig till i valrörelsen mäste te sig bleka som lärft infördet färgsprakande fyrverkeri av miljardlöften som samme somoppositionsledare spred omkring sig på det ena massmötet efter det andra i denvalrörelse som , dess värre, förde honom tillbaka till kanslihuset.Det är dessa löften som den regering han nu ledersitter fast i. Det är bra förlandet att de nu bryts ett efter ett. även om det måste vara förödande förpolitikens anseende. Resultatet blir ändå inte den ekonomiska politik somSverige behöver. Den ekonomiska politik som förs sägs vara mycketplanmässig. Statsministern delar stolt in den i olika steg, som ett efter ettskall lösa våra finansiella och andra ekonomiska problem. I själva verket ärden ryckig och osammanhängande. Den bygger mera på förhoppningar om vad andraländers regeringar-inkl. de nämnda, mycket konservativa-skall företa sig, än påden mod att själv företa sig någonting här hemma. Det stora numret var den 16-procentiga devalveringen. Densades först vara nödvändig därför att mittenregeringen hade missköttvalutapolitiken. Obekymrad av några som helst krav på logik har man sedan gjortden till en avgörande och offensiv socialdemokratisk insats för att stärka densvenska industrins konkurrenskraft, få fart på investeringarna och tryggasysselsättningen. 1 mysiga gemak man sig nu åtindustrifolkets förtjusning över att det är lättare att sälja utomlands när densvenska kronan blivit billigare. Den kan också glädja sig ät att andraregeringar inte valt denna osolidariska genväg för att stärka sinkonkurrenskraft pä andra länders bekostnad. Men, herr talman, den har ingenanledning att tro att glädjen kommer atf bli särskilt beständig. En valutajustering pä ger naturligtvis - konstigtvore det annars - en uppgång i exporten, åtminstone förvissa branscher och påkort sikt. Men den ger ingen varaktig investeringsuppgång. Den räcker ännumindre som garanti för tryggad sysselsättning. I olika dokument och anföranden säger man sig inse detta.I sitt första steg, som inte krävde mera politisk muskelkraft än som går åt föratt be skriva ned den svenska kronan, i det närmaste fördubblade maninflationen. I denreviderade finansplanen har man aviserat ett andra steg i sin Den ekonomiska politiken, m. rn. Den ekonomiska politiken, tn. Där sägs det att man skall pressa nedinflationen till och ännu året därpå. Ambitionen är lovvärd. Men vad är den i övrigt värd, omden inte stöds av några som helst konkreta åtgärder som kan leda till att detuppsatta målet faktiskt nås. Det hjälper inte aff ryta åt inflationen att denskall sluta sin galopp. Man måste ta tag i tygeln också - det borde förrekavallerilöjtnanten ha klart för sig. I den tjocka som kallas regeringens kompletteringspropositionhar, kanske av misstag av det ibland förträffliga , insmugitsig en bilaga där just detta erkänns på ett mycket brutalt, men sanningsenligtoch för finansministern rimligen ganska besvärande sätt. Så här står det i dennabilaga: "I och med att någon analys av kredifmarknaden ochpenningpolitiken infe kunnat genomföras, har hänsyn inteheller kunnat tas till problemen att finansiera underskotten i statsbudgetenutan att likviditeten i ekonomin ökar snabbt. Denna brist i kalkylerna ärsärskilt besvärande i den utsträckning likviditeten i ekonomin påverkarinflafionen och i den män budgetunderskottet skapar förväntningar om enfortsatt hög inflation."' Vad författaren med denna knastriga nationalekonomiprosavelat säga är att finansministerns förhoppningar om att fä ned inflationen ståroch faller med om han också kan fä ned budgetunderskottet. Men det kommer han inte aff fä, såvida han inte heltlägger om den budgetpolitik han under talat sig varm för,biter i det sura äpplet och fullt ut accepterar den besparingspolitik somsocialdemokraterna vann valet på att helt döma ut. var budgetunderskottet högt, men det varpå väg nedåt. Det hade kostat blod, svett och tårar och många förlorade rösterför mittenpartierna att åstadkomma det resultatet. Motståndet var hårt bådefrän socialdemokraterna och frän . Socialdemokraterna ägnade all sinkraft - och den är ganska betydande i en valrörelse - ät att säga svenskafolket att besparingar behövs inte, och man gjorde inga som helst reservationertill detta påstående. Motståndet var givetvis också hårt från de moderater somlovade kompensation för besparingarna genom jättelika skattesänkningar -framför allt för dem som skulle komma att drabbas minst av besparingarna. framgår det av nationalbudget och långtidsutredningatt underskottet förmodligen kommer att ha fördubblats iförhällande till den budget som vi lämnade efter oss. Det underskottet skall betalas. Skall detta huvudsakligenske inom det svenska banksystemet, blir det inte särskilt mycket pengar överför de investeringar som skulle ge oss sysselsättning. Måste underskottet iökad omfattning finansieras genom utlandsupplåning, når vi inte det avgörandemålet för den ekonomiska politiken att förbättra bytesbalansen. 1 så fall har hela den ekonomiska politiken blivit ettkapitalt misslyckande. Jag säger inte, herr talman, att jag hoppas att detskall bli sä, men jag säger att jag fruktar att det kan bli sä. Det är kring den här politiken regeringen vill inbjuda,och har hållit på atf inbjuda, till samförstånd. Man sträcker uthänderna. Men jag frågar med ord; Vad är det egentligen manär ute efter? Vad är det man vill ge i sä fall i dessa förhandlingar? Och vadär det man vill ha? Har regeringen inte när det gäller den ekonomiska poltikenredan fått mera hjälp än någon regering rimligen kan begära att få av en opposifion? Man säger att det behövs en stram finanspolitik. Ja, menför i Herrans namn en stram finanspolitik då, herr finansminister! Stå intehäri talarstolen, eller sitt inte där i bänken och gråt! Det är inte vi somhindrar er. Det enda som hindrar er måste vara era egna vallöften. Folkpartiethar i sina motioner visat hur budgeten hade kunnat vara 10 miljarder kronorstarkare än regeringens. Jag skall, eftersom finansministern uppehöll sig sä mycketvid skuggbudget, beskriva i siffror hur det resultatet har räknatsfram. Vi har redovisat bruttobesparingar på 13 650 milj. kr. Vi har föreslagitutgiftsökningar för ökat u-landsbiständ, för barnbidrag och studiemedel samtför enskilda vägar pä 1 045 milj. kr. Vi har föreslagit arbetsmarknadspolitiskautgifter på 1750 milj. kr. Vi har föreslagit särskilda insatser inomarbetsmarknadspolitikens område för ungdomen på 750 milj. kr. Och vi har satsat200 milj. kr. Om man frän de besparingar som vi föreslårräknar bort de utgifter som vi föreslär, utöver vad regeringen lagt fram,kvarstår en nettobesparing på 9 505 milj. kr., för att vara alldeles exakt. hävdar finansministern att detta är fel räknat. Men vadhan dä har glömt bort är att vi faktiskt har tvingats acceptera att momsen harhöjts och att vi avstått frän att kräva att den skall sänkas igen. Vi hartvingats acceptera att hyreshusavgiften har införts, men vi har inte föreslagitatt det beslutet skall rivas upp. Är det sant att det är tjänstemän somhar räknat fram skuggbudget åt finansministern, är det dess värreinte bara finanspolitiken som harblivit sämre utan också ,och det tycker jag är ganska synd. , Detförhåller sig faktiskt så, och det borde vara en källa till glädje för varjefinansminister, att tillsammans med , och harregeringen en massiv majoritet för just det som brukar vara regeringarshuvudproblem i kärva ekonomiska tider i alla länder: att få parlamentets stöd fördetuffa tag som i den situationen är nödvändiga. Men ni tar ju inte vara på detstödet. Ni bryr er inte om den utsträckta handen, utan ni kompromissar istället - offentligt eller i smyg - med kommunisterna för att ännu mer öka deutgifter som ni själva tycker är för höga. för att höja momsen och för att höjaarbetsgivaravgiften, som ni bara sade egentligen inteborde höjas. Man kan undra vad detta är för planmässighet, för ni talarju väldigt mycket om att ni för en ekonomisk politik som bygger på enbeundrandsvärd Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska polttiken, m. rn. planmässighet till skillnad från det "sjabbel"som vi skulle stå för. Vad är det för planmässighet som innebär att man ena dagenövertygande -i statsministerns anförande vid nägon fackförbundskongress -argumenterar att höjda arbetsgivaravgifter vore ett sätt att sätta krokben förden egna socialdemokratiska ekonomiska politiken, medan man höjerjust dessa arbetsgivaravgifter, alldeles i onödan dessutom? Vad är det för logik i att skriva i propositioner atf desociala transfereringarna mäste minska och sedan med hjälp från vpk höja destora matsubvenfionerna? Vad är det för ekonomisk teori ni stödjer er på när ni,med ett underskott i budgeten som närmar sig 100 miljarder, tror att ni gagnarekonomisk balans och därmed sysselsättning genom att höja skatterna med tiotalsmiljarder därutöver för att kunna öka utgifterna ännu mer? Det är inte för attminska budgetunderskottet! Det vore intressant om finansministern, som ju kan det härmed ekonomin, kunde svara pä mina frågor om planmässighet, om logiken och omvad det är för teorier som er ekonomiska politik stödjer sig på. Finansministerns besked till rnittenpartierna är , attom vi i mittenparfierna inte går med på att höja skatterna ännu mer utöveralla de skatter som redan höjts, skall det inte bli någonting av med densänkning av marginalskatterna som vi varit överens om - i varje fall skulle detbli en mindre sänkning.- Detär, herr talman, inte ens att bjuda med armbågen, detär att bjuda med knytnäven. Vi har anvisat den finansiering som krävs för densänkning av den statliga inkomstskatten som vi kommit överens om inom ramen förskatteuppgörelsen. Därefter har LO tvingat regeringen att göra skaftereformen2 miljarder dyrare - inte för att förbättra marginalskattereformens tanke ochsyfte genom att sänka marginalskatterna ännu mera utan för att subventioneraLO-medlemmarnas fackföreningsavgifter bl. Om ni i anseratt de svenska statsfinanserna tål denna extra belastning i det trängdaekonomiska läge som vi befinner oss i, dä får ni också se till att det betalas.Vi kommer inte att hjälpa regeringen att föra en politik som vi vet - med stödfrån finansministerns egna bisittare och andra experter - bär käpprätt åtskogen. Det senaste kravet från LO-håll är att hela reformen skallskjutas . Jag vill därför fråga statsministern, som visserligeninte är i kammaren men är antecknad för inlägg senare: Är statsministern bereddatt i denna debatt ta ett klart och entydigt avstånd från alla sädana planer? Efter alla de turer vi upplevt i debatten den senastetiden är det faktiskt nödvändigt att regeringen säger ifrån att skattereformenskall genomföras. Om inte, så har ni svikit också det lilla som återstår av detförtroende som skatteuppgörelsen ändå byggde pä. Dä kan ni för gott sluta atttala om samförstånd och utsträckta händer. Vänta er inte i regeringen någonting av de förhandlingarom kollektiva löntagarfonder som ni inbjudit till . Genomförs fonderna ärdet ett vallöfte både frän oss och frän de andra icke-socialistiska partierna,att de skallrivas upp när det på nytt skapas en icke-socialistisk majoritet i . Som inte minst debatten här i kammaren visade,kan löntagarfonder bara motiveras från rent socialistiska utgångspunkter. Debehövs inte för att klara företagens försörjning med riksvilligt kapital. Denuppgiften kräver att marknadsekonomin fås att fungera bättre, inte att densätts ur spel. De behövs inte som stöd för den solidariska lönepolitikenheller. Både LO och löntagarfondsutredningens egna experter har visat attlöneglidningen i enskilda företag saknar samband med företagens lönsamhet.Skulle den solidariska lönepolitiken för att fungera kräva att vi överger denfria lönebildningen och ändrar hela värt ekonomiska system, har den solidariskalönepolitiken inte längre något som helst berättigande. Löntagarfonder löser inte heller några demokratiproblem.Det är en socialdemokrafisk tankekonstruktion atf den politiska demokratin iSverige skulle bli bättre av att det decentraliserade beslutsfattandet påekonomins område ersätts av majoritetsbeslut i kollektivt sammansatta organ, avdet ena eller andra slaget. Det är en annan lika feltänkt tanke att fackets ställning,som representant för löntagarna, skulle stärkas om de också skulle bli enhuvudaktör pä kapitalmarknaden och få ett omfattande ägaransvar. Min fråga till finansministern omlöntagarfonder och skattefondsparande var en av 21 frågor om frihet som ställtsunder våren av ledamöter i riksdagsgrupp. Vi gjorde det bl. a. mot bakgrund av vad som, genom t. ex.Ingvar tal i , såg ut som en nyväckt insikt hossocialdemokratin, att det starka och perfekta samhället kan bli ett hot mot denenskilda människans frihet, hennes vilja att ta egna initiativ och hennesförmåga att ta eget ansvar. Det var i och för sig ingenting märkvärdigt i det IngvarCarlsson sade. Jag och andra liberaler har hållit mänga tal om frihet. Det nyavar att det var en socialdemokrat som lät som om han hade samma budskap. Det var därför vi ställde våra frågor och gärna hade debatt även utanför . Vi ville se om orden sammanföll medgärningarna, om det var samma slags frihet vi talade om. Det var inte det. Ochvi blev inte särskilt överraskade. talade mycket om frihet från någonting -frihet frän materiell knapphet, frihet från arbetslöshet och otrygghet, frihetfrän samhällets varbölder och frihet frän maktlöshet. Det gör vi också. Det är därför vi talar om frihet ochrättvisa - en frihet för alla, inte bara för dem som har egen styrka att hävdasin rätt; inte en frihet för vissa på andra bekostnad. Men vi talar också om frihet till någonting; om en frihetsom vi har råd att ge alla, utan att nägon kommer i kläm. Frågorna till regeringen var jordnära. De handlade om detsom kunde göras nu för att öka människornas svängrum eller hindra att friheten Den ekonoi7iiska polttiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. minskades ytterligare till gagn för ingen. Svarenblev i mänga fall klara och entydiga. Kollektiva löntagarfonder, som i sin förlängning innebäratt den fackliga, politiska och ekonomiska makten växer samman, skall införasmed början . Skattefondssparandet - som bygger pä den enskildes viljaatt göra en frivillig sparinsafs till gagn för sin egen trygghet och sin egenfrihet - och ett fritt näringsliv skall däremot hållas efter eller i värstafall avskaffas. Pä fråga, om regeringen tänker begränsarätten att fritt utöva näring, blev finansministerns svar entydigt: Javisstskall vi göra det. Pä fråga, om de fria affärstiderna skallbegränsas, ville samme minister inte svara innan pågående utredning ärslutförd. Men vems trygghet är det som går förlorad därför att människor fårhandla pä tider som passar dem? Kanske kan statsministern ge ett svar på denfrågan, eller kanske frihetsminister själv kan rycka in och ge oss ettsvar. Pä fråga, om inte folkrörelsernas och deideella organisationernas arbete i skattehänseende borde värderas lika högt somfackliga organisationers, blev svaret nej. frågade om vi inte borde ta vara på den nyateknikens möjligheter att öka friheten i etern. Svaret blev en obegripligutläggning om att ökad frihet i själva verket skulle öka risken för monopol.Det är sannerligen första gången jag hört en socialdemokrat tala om risken förmonopol på efermediaområdef. frågade om regeringen tänkte begränsa läkaresrätt att ha privatmottagning av patienter. Detta fann hälsovårdsministern, somjust lämnade kammaren, infe lämpligt att diskutera. Hade hon gjort det. hadesvaret med säkerhet blivit att den rätten naturligtvis skall begränsas. frågade om enskilda hyresgäster kunde fähjälpa till att hälla hyran nere - hyrorna är ju ganska höga nu - genom attsköta en del av underhållsarbetet själva. Pä det svarade bostadsministern attdet i sä fall var stor risk att hyresgästerna blev pålurade oförmånligaunderhällsavtal. frågade om hyresgäster inte kunde fåförköpsrätt också till hyreshus som ägs av kommunala bostadsföretag. På dettasvarade samme bostadsminister atf ett sådant arrangemang skulle kunna bli etthot mot de kommunala bostadsföretagens frihet. Fria bolag är tydligen viktigareän fria människor för det nya socialdemokraterna. frågade om inte jusfitieministern ansågdet stötande för hans rättskänsla - i hans egenskap av den högste företrädarenför rättstryggheten här i landet - att människor som röstar på ett visst partiblir kollektivanslutna som medlemmar till ett helt annat. Pä detta svarade denvia regeringen parfianslutne att han inte alls tyckte att det varStötande. Så långt ifrihetkan vi ju ändå inte gå, tycktes han mena. att viockså skall låta människorna själva bestämma i vilket parti de skall gä in. På en övergripande fråga om regeringen hade något programför hur onödig byråkrati skall avskaffas fick vi över huvud taget inget svar. Så fickvice statsministerns budord om frihet i Folkets Hus i sina "Vad är det?" Jag sade i första allmänpolitiskadebatt efter valet atf skulle föra en självständig och konstruktivoppositionspolitik. Vi har gjort det utifrån våra socialliberalagrundvärderingar. Vi har visat att det gär atf hävda de eftersatta gruppernai av ekonomisk åtstramning - men inte genom att lättsinnigt lova mertill alla i när den överbudspolitik som det skulle leda till skulle hotavälståndet för alla. Det går inte att möta dagens fördelningspolitiska krav medutgångspunkt i en verklighet som infe längre existerar. Det finnsinkomstklyftor även , men de är inte av samma slag som fidigare. Det voreatt underkänna den social- och skattepolitik som förts. 1 stället är det andra fördelningsproblem som träder iförgrunden. Det gäller fördelningen mellan dem som behöver sjukvård och dem somär friska, mellan människor med psykiska och fysiska handikapp och människorutan handikapp, mellan ungdomar som har arbete och ungdomar som nöts ned avlångvarig arbetslöshet, mellan vår generation och de kommande generationer somfår betala vår överkonsumtion om vi vägrar att göra det själva, mellan familjermed fä barn och familjer med mänga samt inte minst mellan fattiga och rikamänniskor i världen. I med knappa resurser är det de i denna meningeftersatta grupperna som måste ges förtur i fördelningspolitiken. Vi har fullföljt den liberala traditionen för ettkonsekvent arbete för att vidga de enskilda människornas frihet. I våra 21frågorom frihet, som jag just har talat om, har vi fört fram lika mänga exempel- och vi skulle kunna föra fram många fler - pä hur friheten för alla kanvidgas, utan att tryggheten för nägon glöms bort. Vi har fullföljt folkparitets arbete för internationellsolidaritet, fred och frihet åt alla folk. Vi har varit kritiska mot mycket iregeringens sätt att bedriva sin utrikespolitik, men kunnat ge den vårt stöd ivärnet av vår neutralitetspolitik och för svenska insatser på nedrustningensområde. Det är viktigt att denna enighet omfattar alla dedemokratiska partierna i . Den våldsamt upptrappade trätan mellanregeringen och moderata samlingspartiet gagnar inte det syftet. Min kritik avatt en ledamot av ubåfskommissionen har ingående kontakter med den enastormakten, när vi är i konflikt med den andra, kvarstår.