prot · G60924 · 1982-12-31 00:00:00 — Denna sifferserie innebär att regeringen erkänner attbalansproblemen förvärras och att valrörelsen bedrevs under falskaförespeglingar. Men, herr talman, i propositionen finns inte ett endakonkret förslag till hur jätteunderskottet i statens budget skall kunnaminskas. Regeringen mumlar om en hård budgetmangling, men konkret spär man på -ja, man återtar t. o. m. redan beslutade besparingar. De mest utsatta grupperna skall kompenseras, heter det,och så fördelar regeringen ytterligare miljarder till en majoritet av svenskafolket- miljarder som icke hade behövt belasta statskassan med en annanekonomisk politik och skattepolifik. Men måste regeringen kompensera olikagrupper för en inflation och en momshöjning som den själv tvingat fram.Budgetunderskottets dramatiska ökning är i sig nog för att man skallunderkänna regeringens politik. Men också på övriga områden annonseras nubeslut som allvarligt kommer att skada ekonomi. Man tar första steget mot införandet av kollektivalöntagarfonder. Finansministern, som är politiskt fingerfärdig, har uttalat sigen smula oklart om de verkliga avsikterna med förslaget om en särskildutdelningsskatt, men hans statssekreterare- som inte är lika fingerfärdig - har inte svävat på målet utan har talatklarspråk. När det är angeläget att söka samförstånd eller "förasamtal", som den frånvarande statsministern så livligt talar om, väljerregeringen direktkonfrontation, inte bara med ett enigt näringsliv -möjligtvis med undantag för - utan med en stor majoritet avsvenska folket. Och detta görs enbart för att tillgodose intresset hos ettfåtal fackliga ombudsmän och funkfionärer. Vi moderater kommer att rösta emot detta förslag, liksomvarje annat förslag som innebär ett steg mot ett fackligt maktövertagande isvenskt näringsliv. Och vi kommer att arbeta för att varje beslut i en sådanriktning rivs upp val. Med hänvisning till att man vill ha en lugn avtalsrörelsehar regeringen lagt sig platt på magen, för att inte säga på rygg, inför kravenfrån en av de fackliga organisationerna. På här i hardet krävts skärpt företagsbeskattning och försämring av villkoren för akfiesparande.Men det har icke stannat vid detta. LO har också dikterat inkomstskatteskalanför . Regeringen har dessutom infört ett särskilt avdrag så att justfacket kan höja sina avgifter trots de kärva fiderna. Kostnaden för Sverigesfolk i form av skatt: . Svångrem på löntagarna! Regeringens oblyga mutor åt har gjortatt skatteöverenskommelsen med mittenparfierna nu ock-så formellt har brutitsamman. Vi moderater har tyvärr fått våra misstankar bekräftade. Socialdemokratermenar icke allvar när de lovar sänkta skatter. Det gjorde de inte 1970. Detgjorde de inte under Hagapolitikens , 1975 och 1976. Det gjorde de inteheller . Socialdemokraternas s. k. skattesänkningar har alltid slutati skattehöjningar. Löftet från om marginalskatt för dendominerande andelen heltidsarbetande kommer aldrig att infrias av ensocialdemokratisk regering. Det enda som är kvar av den skatteuppgörelsesom bl. a. socialdemokraterna gick fill val på är avdragsbegränsningen - denKleppe-modell som t. o. m. själv var klok nog att avstå från - ochhöjda arbetsgivaravgifter. Den socialisfiska biten är kvar, resten är borta.Landets löntagare får nöja sig med att betala en skattesänkning som de inte fårse röken av, eller möjligtvis är det röken de får se av den. Det finns starka principiella invändningar mot att såensidigt favorisera en intresseorganisation som socialdemokraterna nu gör. Detär trots aUt en regering som svenska folket har valt - inte 20 ombud förfackliga intressen. Så här i historiens ljus är det inte svårt att förståvarför ledande LQ-män tackat nej till regeringsposter. Makten finns ju iLO-borgen på . Kanslihuset och TCO-kansliet på ärdess filialer. Ett sammanfattande omdöme om den ekonomiska politikregeringen presenterat måste bli hårt. Motsättningen mellan verklighet ochförslag är stor. Klyftan mellan det ekonomiskt nödvändiga och det som ärpolitiskt möjligt för regeringen går inte att överbrygga. Där viljan är godsaknas Vid remiss av propositionerna 1982/83:50 och 55 Vid remiss av propositionerna 1982/83:50 och 55 förmågan.Där viljan är ond är uppfinningsrikedomen dess värre stor. Låt mig nämna några exempel på motsättningarna i densocialdemokratiska politiken. Regeringen vill minska budgetunderskottet.Vältaligheten är stor i propositionen när riskerna med detta gigantiskaunderskott utmålas. Men samfidigt föreslås utgifter som i ett slag ökar dettaunderskott till rekordbelopp. Regeringen säger sig "öppna möjligheter att inomrimlig tid eliminera bytesbalansunderskottet och börja avvecklingen avutlandsskulden". Det arbetet inleder regeringen nu med attbytesbalansbrist och skuldbörda drivs till rekordbelopp både 1982 och 1983. En huvudpunkt i krisplanen - för att inte tala om vad detvar i den socialdemokratiska valrörelsen - är att inflafionen skall bekämpas.Det första regeringen gör är att genom devalvering och skattehöjningar drivaupp priserna dubbelt och tredubbelt mot i våra konkurrentländer. Regeringen vill, säger man stolt, undvika.ettstatssubventionerat näringsliv. Hur börjar man? Jo, det gör man "medstora ytterligare medelsanvisningar för redan inträffade förluster ochkapitaltillskott i den statliga företagssektorn". Och så vill regeringen till varje pris stärkanäringslivets konkurrenskraft och återställa företagens framtidstro. Det hördevi säga . Hur gör man då? Jo, det sker genom enavdragsbegränsning som särskilt drabbar nyföretagandet, genom en ny löneskattsom höjs hela valperioden, genom att eventuellt införa en proms, enproduktionsfaktorsskatt, vidare genom ett försämrat skattefondssparande, genomåterin-förd dubbelbeskattning på akfier, genom att ta bort den 30-procentigaskatteredukfionen på utdelningsinkomster, genom en utdelningsskatt på som medförtrippelbeskattning av aktier - som enda land i världen -, genom skatt på äldrevattenkraftverk, genom vinstavsättning på till räntelösa konton, genom enhöjning av förmögenhetsskatten , vUket särskilt drabbar justtillgångar som aktier, som skall deklareras till fulla marknadsvärdet. Och somlök på laxen ligger hotet om löntagarfonder. Allt detta sägs vara en förutsättning för att löntagarnaskall hålla sig lugna i avtalsrörelsen. Jag tvekar inte att säga att det är ettansvarslöst resonemang, som om det har något verklighetsunderlag beror på attsocialdemokraterna bedrivit klasskampsagitation och spelat utolika grupper mot varandra. Den som sår vind får skörda storm. Socialdemokraternas talom övervinster i företagen som gynnar kapitalägare och löntagare hareffekfivt dolt allas vårt gemensamma intresse av att det skall löna sig försvenska folket att spara i aktier och satsa i svenska företag. Det borde nu vara dags för socialdemokraterna att slutaspela denna komedi om konflikten mellan kapital och arbete. En miljon svenskarsparar i aktier. Utdelningen är i genomsnitt av lönesumman. Denbeskattas till , och skärps skatten ytterligare. Omde socialdemokratiska ledarna och de fackliga ledarna talade om sanningen i .stället för att försöka spela på falska känslosträngar skulle klimatet för investeringari vara betydligt bättre. Och regeringen skulle slippa att genomföradessa förslag, som försvårar företagens försörjning med just riskvilligtkapital. Ingen blir lyckligare av att villkoren för sparande iakfier försämras. Det leder bara till färre jobb i industri.Det privata kapitalet går företagens näsa förbi. Penningplaceringar i papperkommer ju icke att upphöra bara för att aktiebreven blir dyrare. Det blir istället andra papper som finner köpare - frimärken och grafiska blad. Och sedan kommer socialdemokraterna att anklagamarknadskrafterna för att syssla med improduktiva penningplaceringar- det görde . Först förstör man marknaden, och sedan anklagar man den för attinte fungera. Regeringen har en majoritet i denna kammare, även om detinte ser ut så , så den kan fatta sådana här beslut. Men den får själv taansvaret om folk slutar att satsa på produktionen här hemma och i ställetsatsar sina sparpengar på annat sätt, och regeringen får skylla sig själv omföretagen investerar utomlands och inte i . I regeringens proposifion finns också ett helt riktigtresonemang om att våra basindustrier drabbas särskilt hårt av utvecklingen iomvärlden. En vikfig orsak är bl. a. att de är så beroende av energi. Menvilken vishet ligger då förborgad i förslaget att höja energikostnaderna genomen extra skatt på vattenkraft? Får man tro socialdemokraterna, har ett bolag som Uddeholmunder flei-a år gått med övervinster. De kunde ju ha talat med sina kolleger påWermlandsbanken. Detta företag drabbas med stor kraft av en särskild"övervinstbeskattning". Men företaget har gått med stora förlusterunder och har tvingats friställa tusentals anställda. Aktieägarna -denna förhatliga grupp - har inte haft någon utdelning sedan mitten av1970-talet. Men övervinster finns det ändå att beskatta. Vet regeringenegentligen vad den gör, frågar man sig. Den nya elskatten framstår som än mer bisarr, eftersomregeringen säger att vi skall minska användningen av olja och öka förbrukningenav svensk energi. Hur vist är det inte att då beskatta svensk energiytterligare! Allt detta kommer att motverka en irivesteringsuppgång. Istället lovar regeringen naturHgtvis stafiiga pengar för offentUgainvesteringar. Det var ett stort nummer i valrörelsen. Men med förlov sagt:Berget födde en råtta -en liten men å andra sidan en mycket dyr råtta, 3miljarder kronor. När man nu vill stimulera en investeringsuppgång i svenskindustri, kommer verkligen ett dubbelspår mellan och elleren breddning av , för att vi på ett litet bekvämare sätt skall kommatill sommarstugorna, att betyda en sådan investeringsuppgång? Eller är detsatsningen på postverket som är dynamiken i den nya investeringsuppgången medregeringens polifik? Det stora bostadsbyggnadsprogram som vi hörde talas om ivartenda valtal inskränks.nu till, om vi har räknat rätt, 200 lägenheter. Detlär inte ge något lyft för svensk industri i allmänhet eller för gardinfabrikeni . Vid remiss av propositionerna 1982/83:50 och 55 Vid remiss av propositionerna 1982/83:50 och 55 Socialdemokraterna tar inte itu med några avde fyra grundläggande problemen i vår ekonomi, bytesbalans- och budgetunderskotten,inflationen och sysselsättningen. Den offentliga sektorn är för stor. Det botasinte genom högre utgifter i stat och kommun. Skatterna är för höga. Vi vet att det urholkar viljan attjobba och framtidstron, att det i stället stimulerar fill svartarbete ochskattefusk och motverkar hederligt arbete och sparande. Vem tror att det bliren bättring om skatterna höjs ytterligare? Ja, regeringen gör det, för höjda skatter och nya skatterär ett av de vallöften som faktiskt infrias. Men det infrias å andra sidanrejält.. Det erkännandet skall jag gärna kosta på mig. Hör här en lista påskatteskärpningar som regeringen kokat ihop bara under en månad i kanslihuset: Momsen höjs , arbetsgivaravgiften med lika mycket,höjd avgift på arbetslöshetsförsäkring, höjd skatt på förmögenhet, på arv ochgåvor, höjda landstingsskatter som en följd av att landstingens volym nu skallöka , höjda kommunala skatter av samma skäl. En del av höjningarna harredan beslutats - andra kommer som brev på posten. Vi får skärpt skatt påaktiesparande i skattesparfonderna. Vi får återinförd dubbelskatt på vanligtaktiesparande och extra skatt på akfieutdelning. Vi får en ny skatt på hyreshusoch en särskild skatt på videoapparater. Jag undrar hur många det är i dessabranscher som regeringen har varit i kontakt med i sina vittomtalade samtal?Vilka konsekvenser får det här för dem som arbetar i dessa branscher? Någonutredning finns inte. Man lägger bara blint fram ett förslag om nya skatter. Regeringens "offensiva" devalveringär ett vågspel. Den förutsätter nämligen att man sparar kraftigt i stat ochkommun och stimulerar industrin. Jag har här efter bästa förmåga försökt påvisaatt den polifik regeringen driver ger rakt motsatt resultat. Det offentUgaväxer, enskilda sektorn krymper. Den öppna handen mot näringslivet var enknuten näve. Om inte socialdemokraterna lägger om kursen kommerSveriges ekonomi att kraftigt försämras . 1985 kommer viatt ha ett väsenfiigt sämre utgångsläge än den socialdemokrafiska regeringenhade . Vårt parti sade i valrörelsen att socialdemokraterna sattesig i en omöjlig situafion, om de skulle vinna valet. De skulle antingentvingas svika sina löften eller svika ansvaret för landets ekonomi. De är i godfärd med bäggedera. Avslutningsvis, herr talman, vill jag säga att det är medstor förvåning jag ser att statsminister inte finns här i kammarenför att delta i denna remissdebatt om regeringens ekonomisk-politiska förslag.Statsministern har markerat propositionens vikt genom en egen föredragandetext.Den i sak direkt ansvarige finansministern är enligt uppgift utomlands. Varstatsministern befinner sig är outrett. Förmodligen har han ett s. k. samtalmed organisafioner utanför detta hus. Vad ärviktigare i våra demokratier för en statsminister än att svara inför parlamentet?frågar jag mig. Genom sin frånvaro här visar statsministern sitt föraktför folkvalda riksdag. AnL 35 (): Det vore fel att säga att socialdemokrafinhar tappat greppet om ekonomin. Sanningen är att socialdemokraterna ioppositionsställning aldrig hade något sådant grepp. Man ställde sig gång efterannan vid sidan av verkligheten. När man nu har att i regeringsställning formaen realistisk, verklighetsanknuten och sammanhållen ekonomisk politik, föreslårman åtgärder som är sinsemellan motstridiga, som driver upp inflationen och somökar budgetunderskottet - detta trots kraffiga skatte- och avgiftshöjning- Vid remiss av propositionerna 1982/83:50 och 55 De proposifioner som remitterats fill riksdagensutskott innebär förslag om ett helt ny och - jag tvekar inte att säga -äventyrlig väg för ekonomiska politik. Denna polifik riskerar att förändra grundläggande positivautvecklingslinjer tUl deras motsats. Inflationen, som var på väg ner, kommer att stigavåldsamt. Detta sker samfidigt som inflafionen ute i vår omvärld ser ut attfortsätta att sjunka. Underskottet i våra totala affärer med omvärlden kommeratt öka och kommer därför att tvinga fram en ökad utlandsupplåning. Utan en fast hand över ekonomin är det omöjligt att föraen verkningsfull fördelningspoUtik till förmån för de sämst ställda gmpperna.Låginkomsttagare, pensionärer, handikappade och familjer med många barn kommeratt drabbas särskilt hårt av den socialdemokratiska politiken. De särskildaåtgärder som sätts in för dessa grupper kompenserar på intet sätt för depåfrestningar som höjda priser och skatter innebär. Det är inte uppgift att pröva detmoraliska i att man under valrörelsen ger sken av en expansiv politik för attefter valet göra precis tvärtom. Det är inte heller sak att pröva påvilket sätt pensionärer, handikappade, låginkomsttagare och barnfamiljer kännersig lurade. Vår uppgift här i är att sakligt pröva delförslag ochhelheten i de propositioner som regeringen lägger fram. EnUgt min mening finnsdet skäl att kritisera såväl den allmänna inriktningen som många avdelförslagen. Vi har också att pröva de nu föreslagna åtgärderna ufifrånden verklighet som socialdemokratin skapat genom devalveringen - en devalveringsom var onödig men som drevs fram genom socialdemokraternas löftespolifik ivalrörelsen. Tyvärr har vi hitfills måst konstatera att socialdemokraterna inteär beredda att anpassa åtgärderna till den verkUghet de själva har skapat. Detgäller i högsta grad beträffande förslagen om statlig inkomstskatt. Den nu förda politiken riskerar att leda till ökadarbetslöshet. Om den internafioneUa utvecklingen blir fortsatt svag - det ärmycket som talar för det - då kommer inte en exportledd efterfrågan att kunnaersätta det bortfall här hemma som den socialdemokratiska regeringens polifikkommer att medföra. Då är ökad arbetslöshet ett faktum. Det kan i sin tur kommaatt 6 protokoll 1982/83:23-25 Vid remiss av propositionerna 1982/83:50 och 55 tvingafram ännu större satsningar på arbetsmarknadspolitik än som eljest' skulle havarit nödvändigt. Den senaste mätningen som redovisats och somvisar en mycket kraftig nedgång av den öppna arbetslösheten är resultatet av dekraftfulla arbetsmarknadspolitiska satsningar som mittenregeringen gjorde. Detgäller inte minst åtgärderna för våra ungdomar. Det är nödvändigt, herr talman,att i detta sammanhang göra detta påpekande mot bakgrund av allt som har sagtsi denna fråga. Vad behöver är en politik som tryggarsysselsättningen inte bara på kort sikt utan också i ett längre perspektiv. Detmåste föras en akfiv näringspolifik baserad på enskilt näringsliv ochsmåföretagsverksamhet. Forskning och teknisk utveckling måste prioriteras, omvi skall hänga med i den internationella konkurrensen och om vi skall kunnavinna nya marknader och nya marknadsandelar. När det gäller näringslivets framtida utveckling ärtillgången på riskvilligt kapital av avgörande betydelse. Genom deninflationsekonomi som regeringen nu satt i gång och genom försämringen för demsom låter sitt sparande gå till akfier är det stor risk att regeringen harskapat en spekulafionseko-nomi, en utveckling där sparare och likvida placerarefinner det gynnsammare att spekulera i guldjetonger, diamanter, mark ochfastigheter i stället för att ställa sina pengar till förfogande för detnäringsliv som vi alla skall leva av. Offentliga investeringar skall ske på områden där de ökarlandets ekonomiska handlingsfrihet och möjligheterna att effektivt utnyttjavåra tillgångar. Centralplanering över näringsliv Uksom centralplanering överkommuner måste med kraft avvisas. Inflationen måste begränsas så långt det nu är möjligt motbakgrund av den redan genomförda devalveringen. Då är det värt att komma ihågatt om inflationen får styra fördelningspolitiken, drabbas de sämst ställda.Bördorna skall fördelas genom medvetna polifiska beslut fill förmån för desämst ställda i samhället. I detta sammanhang noterar jag, herr talman, attsocialdemokraterna numera accepterar, att flerbarnsfamiljerna får en extraförstärkning av barnbidraget. När den regering som jag ledde lade fram ettsådant förslag, gick socialdemokraterna emot det. Det är bra när en syndare sigomvänder och inser vad en medveten och angelägen fördelningspolitik kräver. Minuppmaning är: Tänk om, och låt denna syn också prägla det särskilda stödet tiUpensionärerna! Även i det avseendet är det vikfigt att de sämst ställda fårförtur till de resurser som kan åstadkommas. Budgetunderskottet får inte rusa i höjden pådet okontrollerbara sätt som sker. Varje utgift måste prövas med hänsyntill de effekter som ett ökat underskott medför. För del är det en självklar utgångspunktför våra motioner och för vårt arbete här i att en politik formas somleder fram till ekonomisk stabilitet och till ett framgångsrikt näringsliv, somkan ge trygg ochvaraktig sysselsättning och som leder fill en rättvis fördelningspolifik, filldecentralisering och resurshushållning. AnL 36 (): I ett anförande i sadeKjell-Olof att den dåvarande regeringen "saknar poUfisk legifimiteteftersom den fillträdde på falska löften". I går presenterade alltså samme sitt ochden nya regeringens "Vad är det?" fill de socialdemokratiska budordmed vilka man uppbyggde väljarna under sitt långa korståg mot mittenregeringenspåstått orättfärdiga polifik. skulle vi få se vad som menades med motsatsentiU falska löften, dvs. Första budet var att det måste bli slut på denåtstramningspoHtik under vilken medborgarna suckat och dignat . Meddetta menade socialdemokraterna att vi måste föra en ännu hårdareåtstramningspolitik. Andra budet var att det måste bli slut på de ständigaprisstegringarnas tidevarv. Med detta menade socialdemokraterna att vi måsteacceptera en fördubbling av inflationen i . Tredje budet var att det måste bli slut på de ständigasänkningarna av människornas reallöner. Med detta menade socialdemokraterna attlandets väl kräver att löntagarna accepterar en dubbelt så kraftig sänkning avsina arbetsinkomster som . Fjärde budet var att underskotten i statens budget måsteminskas dramatiskt om inte landets ekonomi skulle gå över styr. Med dettamenade socialdemokraterna, framgår det av den framlagda propositionen, attunderskottet redan i årets budget bör stiga från 76 till 90 miljarder. Femte budet var att landets pensionärer måste återfå fullvärdesäkring för sina pensioner. Med detta menade socialdemokraterna att detvore fel att undanta just pensionärerna från den nödvändigaåtstramningspolitikens bördor. Sjätte budet var att en socialdemokratisk regering skulleslå vakt om barnfamiljerna. Med detta menade man att en barnfamilj som nudrabbas av 4 000 ä . högre levnadsomkostnader skall gottgöras med 300kr. Sjunde budet var att skatterna skulle skyddas motinflationen. Med detta menade man att det vore orättfärdigt att skyddaskatterna, i varje fall mot den inflation som regeringen själv står för. Åttonde budet var att hyrorna inte fick fortsätta att öka.Med detta menade socialdemokraterna att det är nödvändigt att hyrorna stiger,eftersom allting annat ju blir dyrare. Nionde budet var att investeringarna måste ökas för skulle kunna råda bot mot arbetslösheten. Med detta menadesocialdemokraterna att de pengar som företagen behöver för att investera och gemänniskor sysselsättning måste göras svåråtkomligare än de varit tidigare. Tionde budet var att löntagarfonder borde införas men attfrågan om hur fonderna skulle se ut var en förhandUngsfråga med industrin. Vid remiss av propositionerna 1982183:50 och 55 Vid remiss av propositionerna 1982/83:50 och 55 menadesocialdemokraterna en lagstiftning som utan någon som helst remissomgångkonfiskerar av aktieutdelningen. Med dessa förklaringar har vi alltså fått uppleva vad sommenas med en regering som har politisk legitimitet, en regering som tillkommitsedan det parti som bär upp den gett väljarna ärliga och klara besked om vadman tänkte göra, om man fick väljarnas förtroende. Det är, herr talman, ett bedrövligt skådespel vi upplever,en uppvisning utan motstycke i trolöshet, svek och falskhet. Detta drag iregeringens politik är så slående att en granskning av förslagen i sak nästanriskerar att komma bort. Ändå ärdet naturligtvis nödvändigt att göra också den bedömningen. Det behövs naturligtvis en stram ekonomisk polifik omSverige skall klara sig igenom den kris som världsekonomin f. n. upplever. Felet är alltså inte att socialdemokraterna nu inser det.Felet är att man skapade förväntningar hos människorna om attåtstramningspolitiken inte var nödvändig och att, i den mån den var det, deninte skulle bli kännbar för någon enda större grupp i samhället. Men det är också fel slags åtstramningspolitik man väljer.I stället för att åstadkomma en balanserad dämpning av överkonsumtionen genomåterhållsamma lönekrav och minskande offentliga utgifter satsar man nuensidigt på att minska den privata konsumtionen. Genom att göra det skapar man krav på kompensation fråninkomstsvaga grupper. Dessa krav måste fillgodoses. För att nödtorffigt levaupp fill målsättningen att inte öka budgetunderskottet betalar mankompensationsinsatserna genom att höja skatter av olika slag. Därigenomminskas det privata konsumtionsutrymmet ytterligare, vilket säkert kommer attleda fill nya krav på kompensationer i en enda ond cirkel. I valrörelsen angav socialdemokraterna fyra löften somskulle infrias. Pensionerna skulle värdesäkras fullt ut, anslagen tillkommunerna skulle ökas, stödet fill de arbetslösa höjas och karensdagarnaavskaffas. Detta skulle ske för att kompensera för försämringar som man ansågatt mittenregeringen hade åstadkommit. De förslag regeringen nu lägger fram kompenserar dock inteens för de försämringar för de svenska hushållen som man själv redan, under 32dagar, har lyckats åstadkomma.