prot · G60919 · 1982-12-31 00:00:00 — Den av socialdemokraterna aviserade översynenav jordbrukspolitiken måste innebära att man ser över exempelvis ägosplittringen,så att jordbrukarna får möjlighet att bruka jorden så rationellt som möjHgt. av dagens jordbrukare har många arrendelotter där de inte ens harettårskontrakt. Under sådana förhållanden går det inte att bedriva ettrationellt jordbruk. Det innebär att det passiva markägandet måste görasointressant så att seriösa jordbrukare kan utnyttja jorden och bruka den. Enligt min mening är det ytterst viktigt att varje regionfår möjlighet att utvecklas med utgångspunkt i sina förutsättningar. Det ärockså viktigt att skogslänens jordbruk utvecklas med utgångspunkt i sinaförutsättningar. På den översyn som beslutat om angående stöd tilljordbruket i skogslänen ställer de som arbetar inom näringen storaförväntningar. Avslutningsvis vill jag säga att problemen inom jordbruketi skogslänen måste snabbt bli åtgärdade, inte minst med tanke påsysselsättningsläget. Men det är bråttom, om vi inte skall få uppleva att"medan gräset växer dör kon". Under detta anförande övertog förste vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. AnL 110KJELL (): Den allmänpolitiska debatten är jufill för att vi skall granska regeringsförklaringen. En fråga som diskuteratslivligt i kammaren är ju huruvida regeringsförklaringen och de åtgärder somvidtagits och kommer att vidtagas från regeringens sida överensstämmer med detbudskap som socialdemokratin gick till val på. Jag finner det inte nödvändigt attförlänga den debatten. Väljarna kommer alldeles säkert att få rika tillfällenatt på egen hand konstatera om det finns några skillnader. Jag kan emellertidinte avhålla mig från att citera ett kort avsnitt ur motsvarigheten till dagensdebatt . Då yttrade en av talarna bl. a. följande: "Detregeringsprogram de efter valsegern förhandlade sig fram till hadeemellertid aldrig underställts folket i val. Jag tror mig kunna våga påståendetatt om detta regeringsprogram underställts folket i val hade det inte blivitnågon borgerlig regering." Den som yttrade dessa ord var vår nuvarandestatsminister . Det är måhända klädsamt, om jag som nyvald ledamot avdenna kammare inte uttalar mig lika tvärsäkert som gjorde då. Jagdristar mig dock att påstå, att om verkningarna av regeringens programförelagts svenska folket före valet, så hade i vart fall valrörelsenblivit rnycket intressantare. Sannolikt hade det då inte varit lika lätt attutmåla folkparti-center-regeringen som löntagarfientlig. Förmodligen hade densocialdemokratiska valpropagandan fått utformas heU annorlunda. I årets regeringsförklaring talas det inledningsvis om ettinternationellt samarbete. I det stycket heter det: "Med våra nordiskagrannar viU vi ytterligare utveckla de bestående nära och omfattandeförbindelserna. Vi avser att undersöka vad som kan göras för att ytterligarefrämja det kulturella utbytet och för att genom gemensamma ansträngningarutvinna största möjliga nytta av våra ekonomiska och tekniska fillgångar." När jag hörde detta stycke, trodde jag naturligtvis attdet hela handlade om största möjliga gemensamma nordiska nytta. Det är intesvårt att förstå bitterheten hos våra nordiska broderfolk över den fillämpningsom de stolta paroller jag citerade fick, när statsministern någon minutsenare tillkännagav devalveringen. Då det gäller verkningarna av devalveringen kan ingentolka det hela annorlunda än att syftet är att vi svenskar skall utvinna denstörsta möjliga nyttan. De övriga nordiska länderna kommer på sin höjd i åtankedå det gäller de gemensamma ansträngningarna. Devalveringen är enligt min mening en storchanstagning. Vad som händer våra skogsprodukter är oklart. Det är inte lättför mig att dela den tillförsikt som ekonomi- och budgetministern gav uttryckför här i går. Då det gäller världsmarknaden för stål vet vi att den, grovt räknat,har halverats. Detsamma gäller världsmarknaden för entreprenadmaskiner, för attnämna ytterligare en produkt med anknytning fill mitt hemlän . Dessa båda exempel vittnar om hur låg den ekonomiskaaktiviteten i världen just nu är. Det finns heller inga tecken som ger ossanledning att tro på några ekonomiska mirakel . Det kan således mycket väl hända att det bUr svårt försvenska företag att på en stenhård världsmarknad klara de icke föraktligavolymökningar som måste till för att devalveringen skall ge avsedd effekt.Klarar svensk industri inte detta, blir priset högt. Regeringsförklaringenger uttryck för en något mera klarsynt bild av orsakerna till det bekymmersamma sysselsättningsläget ivårt land än vad den onyanserade och ensidiga kritiken mot den tidigareregeringen i valrörelsen gjorde. Och detta är naturHgtvis bra. I regeringsförklaringen konstateras att de små ochmedelstora företagen utgör en viktig del av det svenska näringslivet. Vidareheter det att regeringen kommer att lägga fram förslag om insatser för de små ochmedelstora företagen. Det må väl vara förlåtet om man i detta sammanhanguttrycker förhoppningen att dessa insatser bUr av annat slag än de som gjordespå detta område under den första . Då präglades insatsernanämligen i allt väsentligt av ett misstroende mot de små och medelstoraföretagen och ett misstroende mot småföretagarna som grupp. Detta resulterade bl. a. i att vi fick rentdiskriminerande regler för exempelvis äkta makar som drev rörelse tillsammans,bestämmelser som i normalfallet missgynnade kvinnorna. Folkparfiet har iregeringsställning varit med om att ändra dessa diskriminerande bestämmelser,och jag hoppas att de inte skärps på nytt. Det är inte utan att jag är nyfiken på de förbättringarsom skall komma när det gäller småföretagen. Den enda åtgärd jag för dagenerinrar mig att socialdemokraterna annonserat är en höjning avförmögenhetsskatter på kapital som är investerat i produktionsmedel. Dettaförslag lär inte komma att förbättra de små och medelstora företagens situation.Det inser säkert kammarens ledamöter. Min förhoppning är dock att den nyvunna förståelse för desmå och medelstora företagens betydelse, som socialdemokratin tydligenförvärvat i opposition, skall resultera i förslag som underlättar och inte försvårarutvecklingen av dessa företag. Några ord om skatteöverenskommelsen. Jag tror inte att jaggör mig skyldig tiU någon allvarUgare överdrift om jag påstår att denna harväckt en viss förväntan hos svenska folket, en förväntan om att vi politikerskall besitta eller finna förmågan att över parfi- och blockgränser samarbetaoch utarbeta lösningar i vitala frågor som sätter landets och medborgarnasintressen i förgrunden. Den målsättning beträffande en målmedveten kamp motinflafionen som också finns inbyggd i uppgörelsen har fått en allvarlig knäck.Det gäller därför att finna lösningar som säkerställer intentionerna bakomuppgörelsen. Den här debatten har ju i väldigt stor utsträckninghandlat om påstådda misstag begångna av icke-sociaUstiska regeringar undertiden och fram till våra dagar. Men nog borde väl de flesta av oss varagamla nog att känna till att det fanns även . Det var en tidsom kännetecknades av löneökningar, skattehöjningar och höjningar avarbetsgivaravgifterna som vida översteg näringslivets avkastningsförmåga. Underdenna tid pumpades luften ur det svenska näringslivet, från den privatasektorns ekonomi över till den offentliga. Den förra- dvs. den privata sektorn - blev snabbt som en ganska skrynklig ballong och har så förblivit, medan den senare blev stinnoch grann. Dessa båda ballonger måste ändå i allt väsentligt fungera somkommunicerande kärl. Problemet är bara att kommunikationen dem emellan inte ärlika automatisk som man är van vid med tanke på lagen om kommunicerande kärl.Uppgiften att hålla båda ballongerna med luft och i luften samt i balans åvilarregering och riksdag. Det var denna uppgift som missköttes rejält under börjanav - regeringar har utkämpat en hård kamp för att rättatill den saken. Det är en kamp som vår nuvarande regering kommer att fåfortsätta. Jag hoppas att man inser detta, därför att om man inte gör det blirsituationen snabbt ödesdiger. AnL 111 BOFINNKVIST (s): Det är svårt att komma upp sent i enallmänpolifisk debatt och tillföra nya argument eller uppslag. Jag vUl ändå försökabeskriva hur vi känner det som bor i de av arbetslöshet hårdast drabbadedelarna av landet. Jag kommer från ett område där problemen verkligen harblivit stora. Alla kurvor som har samband med sysselsättningen pekar i fel'riktning. Mittenregeringens påstående före valet - att vi var på rätt väg - haringen förankring i verkligheten. Jag vill redovisa några siffror som talar försig själva. I arbetsförmedlingsdistriktet som omfattar ,och kommuner redovisades enarbetslöshet på ca 2 150 personer. Det fanns tillgång tiU sammanlagt 33kvarstående lediga platser- alltså 1 ledig plats på 65 arbetslösa. På de tvåstålorterna fanns det inte en enda plats ledig för desammanlagt 287 arbetslösa. I hela var läget det att 33 arbetslösakonkurrerade om varje ledig plats. Enbart kan visa upp sämresiffror än detta. Det här är alltså resultatet av en politik som skuUe skapasysselsättning inom industrin och i glesbygden. De områden jag talar om är enkombination av industriorter och glesbygd. Siffrorna talar för sig själva. Jagbehöver inte stå här och sätta betyg på den politik som förts- det har väljarnaredan visat att de kan göra själva. Läget är faktiskt ännu sämre. Sedan dessa siffrorredovisades har vi fått omfattande varsel om permitteringar och avskedanden.Det är i all synnerhet de anställda inom exportindustrin som återigen drabbas.Och givetvis drabbas de kommuner och län som inom sina gränser rymmer industriersom förädlar våra råvarutillgångar till exportvaror. De människor som satsat sin framtid på det självklarafaktum att behöver en exportindustri eller industri som konkurrerar medimporten och som sedan generationer tillbaka arbetat inom basnäringarna harverkligen fått praktiska erfarenheter i fråga om vad borgerlig politik innebär.Vi har fått sämre anställningstrygghet och högre arbetslöshet, kombinerat medlägre arbetslöshetsersättning. Slutresultatet blir tyvärr en politik som skrämmer bortungdomen från industrin. Vem vill ta anställning på dessa osäkra villkor? Vi har fått en regering somvisat sig vilja ta itu med detta stora problem. Det visade man redan innanregeringen bildats. I , en av orterna som jag förut nämnt, gick deanställda i åtskilliga veckor och väntade på ett besked från den borgerligaregeringen, om företaget skulle få gå i konkurs eUer om man gemensamt frånanställda, ledning, kommunen och staten skulle försöka rädda företaget. Mantillsatte en arbetsgrupp och tog fram ett förslag som var värt att satsa på.Men man fick vänta - ända till efter valet, då den socialdemokratiska ledningenpå lyckades komma fram med ett besked som innebär att man ställerupp på det förslag som arbetats fram och där fackföreningarna har dragit etttungt lass. I arbetet med detta återstår ännu mycket innan man nåttmålet. Men man kan redan nu säga att de som ställt upp och drivit denna fråga,trots motstånd från många håll och kanter, är värda allt beröm och alluppmuntran. Det visar också hur stort värde de anställda sätter på sinarbetsplats. Och sist, men inte minst, visar det också på hur vikfigt det äratt ha en regering som har förståelse för dessa frågor. Den socialdemokratiska regeringen har också på den kortatid som gått sedan valet lyckats ta fram ett paket med omfattande satsningar påarbetsmarknadspolitikens område, och det är en god början på arbetet med attkomma till rätta med den lavinartade ökningen av arbetslösheten. Regeringen har verkUgen gjort en rivstart för att lösadessa frågor, men mycket återstår att göra. Jag tänker då i första hand på deproblem som finns inom den bransch där jag har varit verksam fill för någraveckor sedan, nämUgen specialstålsindustrin. Det har i många sammanhangframförts från fackligt och socialdemokratiskt håll att företagen själva intekan lösa problemen. Man måste också se till att nuvarande ägare och bankernatar sitt ansvar. Det har varit dåligt även på den kanten. Kapitalkostnaderna iindustrin är den post som ökat snabbast , medan bankerna har gjortskyhöga vinster. Förändringarna har ensidigt drabbat de anställda. En del sakerhar visserligen åstadkomrnits, men det har i många fall skett på villkor somabsolut inte har varit bra vare sig från branschens eller de anställdassynpunkt. Villkoren har helt enkelt varit att den som har mest pengar bestämmer.Det har i en del fall fått svåra konsekvenser. Jag tänker då främst påbildandet av ett bolag för fillverkning av smala band, som fick onödigt storanegativa sysselsättningseffekter på redan förut hårt drabbade orter, nämligenMunkfors och . Jag skaU inte gå in närmare på detta, utan den taletid somåterstår vill jag använda till att något beröra vad som är på gång. Det har på olika sätt framgått att vi nu har en ny s. k.strukturförändring att vänta inom specialstålsindustrin. Det företag somtydligen står först i kön är , som har omfattande statliga lån sommåste på ett vettigt sätt. Att man kommer fram till en bra lösning ärviktigt inte enbart för dem som är anställda inom , utan också fördem som är anställda i moderbolaget . Det är också viktigt att intesådana väsentliga delar av specialstålsindustrin som är värda att satsa påförsvinner. med ytterligare minskade exportinkomster och ännu högrearbetslöshet på de berörda bruksorterna som följd. Vi är från fackligt håll medvetna om attstrukturförändringar innebär minskad sysselsättning. Men vi anser oss ändåvilja delta i de kommande diskussionerna på ett så tidigt stadium som möjligt -alltså från början. Vad jag menar är att kontaktvägar måste öppnas, så att vifrån fackligt håll innan regeringen fattar beslut i olika frågor har sammamöjligheter att anlägga synpunkter på lösningarna som företagen. Så har detinte varit under de gångna sex åren. Bruksorterna i och i övriga Bergslagen, deresurser som finns på dessa orter i form av en yrkeskunnig arbetarstam och enbra utrustning och de företag som trots lågkonjunktur framgångsrikt konkurrerarutomlands är värda ett bättre öde än det som skymtar . Med en satsning på industrin i handling, som exempelvis iLesjöfors, i stället för i ord, som vi har levt med , kan ocksåfolket på bruksorterna se framfiden an med tillförsikt. Det är också viktigt att vi får till stånd en satsning pånya företag på dessa orter, exempelvis inom energiområdet. Det är ett arbete pålängre sikt. Vi behöver stora satsningar för att ersätta de jobb som harförsvunnit. Detta är lika nödvändigt. : Socialdemokraterna från Värmlandhar i gemensamma motioner lagt fram förslag om olika åtgärderför att komma till rätta med de omfattande problem vi har i länet. Det ärangeläget att vi får en diskussion med de ansvariga iregeringen om dessa förslag. Att man ännu inte har hunnit med detta ärförståeligt, men vi hoppas att det kan ske så snart som möjligt.Arbetsmarknadsläget kräver att aUa idéer tillvaratas. AnL 112 () replik: Jag delar helt de farhågor försysselsättningen som Bo Finnkvist har framfört. De problemen har vi på mångaolika håll i landet, inte minst i . Jag vill ändå för ordningens skullställa en fråga fill Bo Finnkvist, eftersom han nämner i sitt anförande attlöntagarna har fått sämre anställningsvillkor. Vad är det för försämradearbetsvillkor som löntagarna har fått ? Jag voretacksam om Bo Finnkvist ville klargöra detta för kammaren. AnL 113 BO FINNKVIST (s) replik: Jag sade egentligensämre anställningstrygghet, eller i varje fall menade jag det. Jag tänkte då påförsämringen av anställningstrygghetslagen. Det är väl bekant att denförsämrades . AnL 114KJELL () replik: Det är mig bekant, Bo Finnkvist, att man harförändrat den lagen så till vida att man numera tillåter provanställning ochockså korttidsanställning vid arbetstoppar. Däremot känner jag inte till någon punktpå vilken man har förändrat den lagen så att den innebär sämreanställningstrygghet för dem som redan är anstäUda i ett företag. Det vore braom Bo Finnkvist kunde klargöra i vilket avseende det har skett en sådanförsämring. AnL115 BO FINNKVIST (s) repUk: Jag avser det förhållandet att det nu finns möjlighet attkorttidsanställa och anställa vid toppar i produktionen. Det är en försämringsom i stort sett går ut över dem som är anställda inom industrin. Dettatycker jag är negafivt. Jag anser att vi skall försöka föra en polifik som istället gynnar dem som är anstäUda inom industrin. Jag kommer därifrån själv. Förstevice talmannen anmälde att anhållit att fiU protokollet fåantecknat att han inte ägde rätt till ytterligare replik. AnL 116 (): När jag som den siste i den långa raden av talare - ett åttiotal -nutar till orda är det samfidigt mitt första anförande i denna kammare. Jag ärmycket väl medveten om att det är ett privilegium att få yttra sig här och attdärmed dessutom följer en skyldighet att göra något. Detär klart att man bUr litet konfunderad när man sitter i och lyssnartill debatten - större delen av fiden här i kammaren och en del av tiden påsitt mm. Det är inte bara industri som har strukturproblem, utan det förefallermig som om även debattformerna i har det. Debattenbörjade så käckt och uppmuntrande med partikoryféernas inledande dans. Den ärbåde underhållande, faktaspäckad och givande på olika sätt. Sedan växlade det.Därefter skulle gruppledarna - om de inte är identiska med partiledarna -framträda, och ändrade debatten karaktär. Då kom ohka talesmän förutskotten och partiernas utskottsrepresentanter. Sedan dök det upp enskildatalare, som talade för sina egna ståndpunkter. Det pågår, kan man säga, enständig strukturförvandling, och man frågar sig om det här verkligen är denmest rationella debattformen. Jaghar, fru talman, även tidigare funderat över arbetsformer. Jag skrevnämligen en trebetygsuppsats i statskunskap för ingen mindre än GeorgAndrén, dåvarande professorn vid . Han satt dessutom iriksdagen för högern på Södra Älvsborgs-bänken. Han bodde i . Jaghade nöjet att diskutera arbetsformer med honom en vacker sommardagi hans trädgård i . Han påpekade att det hade gjorts ett stort antalutredningar om dem, men man tycktes inte komma någonstans. Vad som bl. a. hadeslagit mig var det mycket tungrodda arbete som tycktes förekomma. Där gjordesmycket dubbelarbete. Det fanns väldigt många kommittéer, och tittade man påkommittéernas sammansättning fann man att där satt samma ledamöter som iutskotten. förklarade då med en glimt i ögat att det berodde påatt man fick ett extra arvode om man satt i kommitté, men satt man i utskott ocharbetade hade man bara sin ordinarie riksdagslön, och den var ju inte stor påden tiden! Han gladdes åt att jag hade citerat en tidigareecklesiastikminister, som det så vackert hette - han blev sedansjälv ecklesiastikminister, som ni kanske minns; han efterträdde -nämligen . Denne hade i en debatt om arbetsformerciterat - han var teolog och mycket lärd - och sagt: "Androm haverhan hulpit, men sig själv kan han icke hjälpa." Det tycks mig - om nifillåter en impertinent synpunkt -att det fortfarande gäller. Det här är ett spel som man väl lär sig . Jagär mycket medveten om att det gäller för dem som yttrar sig att inte sänkagarden, för då är man ju på den talaren med en gång. Det är skiftande innehåll och skiftande kvalitet ianförandena. Det var en höjdpunkt när jag i går lyssnade till det briljantaanförandet av i . Jag hajade naturligtvis till när han heltsfillsamt påpekade att det i rymdes en betydande politiskbegåvningsreserv. Det var väl kanske på förekommen anledning - jag utgjorde entänkbar sådan; det vill jag inte bestrida - som han yttrande det. Jag tror atthan själv står för en stor del av begåvningen i kammaren. Vad som intresserar mig mest är naturligtvis intekammarens arbetsformer utan den ekonomisk-polifiska debatten ochekonomisk-politiska problem. Jag lyssnade givetvis mycket noga när statsministerntalade. Jag reagerade när han betecknade devalveringen 1949 som "en starktoffensiv devalvering" och sade att den var "ett utmärkt exempel på enlyckad devalvering". Det var inte alls fråga om någon självständig devalvering.Som ni alla säkert kommer ihåg var det eller, om vi skall vara riktigtkorrekta, som först devalverade . Storbritannienhade bakom sig ett andra världskrig och en valutakris . Man var mitt inne ien valutakris , och hamnade sedan i en ny 1951. Engelsmännen hade verkligenproblem, så de tvingades devalvera, och med inte , vilket betyddeatt dollarn för dem steg . Jag höll på med doktorandstudier inationalekonomi, och jag blev förvånad när gick ut och devalverade Hkamycket. Det fanns ingen anledning i världen till det. Det intressanta är- detkommer säkerligen några närvarande ledamöter ihåg - att dåvarandefinansministern, , sedermera erkände att ett misstag han gjordeunder sin tid som finansminister - och egentligen också det enda - var att hanav näringslivets företrädare lät sig övertalas att devalvera . Detbäddade för den berömda engångsinfiationen. Koreainflationen, 1951. Den beroddealltså inte bara på Koreakrisen, utan man hade verkligen bäddat för den genomdenna devalvering. Argumentet från näringslivets sida för devalveringen varvid det tillfället att om vi inte devalverade skulle förloramarknadsandelar - var vår största exportmarknad. Det varalltså en defensiv devalvering. Den gjordes för att bevara våramarknadsandelar; det var inte alls fråga om att utvidga dem. Jag är, fru talman, även litetkritisk mot talet om dagens devalvering som en offensiv sådan. Det är intealldeles riktigt. Det är obestridligt att man rejält har undervärderat densvenska kronan. Men effekten av denna devalvering kommer inte i första hand attbli en ökad export - möjligen volymmässigt men inte värdemässigt; det ärmöjligt att vi bara får igen i kvantitet vad vi sänker i pris och att dentotala produktens pris gånger kvantitet blir oförändrad - utan en minskadimport; Regeringens s. k. offensiva devalvering kommer främst att verkaimportskyddande. Därigenom har den, låt vara indirekt, en klartprotektionistisk innebörd, och det är onekligen olyckligt i nuvarandeinternationella lågkonjunktur. Mot den här bakgrunden tycker jag det kan vara motiveratatt erinra om en liten röd skrift som gav ut inför valet. Etthandfast och konkret program. Den innehåller nämligen en redovisning av denekonomiska politik som socialdemokraterna säger sig skola föra om de kommertill makten. Där påpekas helt riktigt att "vi har sammakonkurrenskraft som ". Det är inte något argument fören devalvering. Tvärtom talar i skriften mycket engagerat förett bekämpande av inflationen: "kan inflationen på längekomma under 10-pro-centstrecket, men vi borde 1983 komma väsentligt lägre. Vibör inrikta oss på att komma ner till en inflation på högst ." Detta står på s. 37. Men - och det är det verkligtintressanta - är ändå inte nöjd utan fortsätter: "Dessutom kan inflafionsbekämpningen förasytterligare ett steg - om kostnadsstegringen dämpas. bör då ge beskedom att man successivt kommer att skriva upp sin valuta." Det är alltså precis tvärtom mot vad man har gjort. Menbortsett från talet om uppskrivningen av valutan frågar jag mig ändå: Hur kannågon tro att man kan föra en framgångsrik valutapolitik, om man i förväg talarom vad man skall göra? Dét får i varje fall inte en finansminister göra ochhelst inte heller en blivande finansminister. Då reagerar naturligtvisvalutamarknaden och säger: "Så kommer det att gå där." Och såspekulerar man i det och tvingar fram en annorlunda utveckling än den som vartänkt. Därför är det så viktigt att de ansvariga, de som fattar besluten,håller tyst i valutafrågor. Vad jag särskilt vill peka på i detta korta inlägg äremellertid vad jag kallar devalveringens Meidnereffekt. Därmed menar jag attdevalveringen bl. a. får den effekten att det kan bli tal om att taut någon extra ATP-avgift på , som ju det socialistiska fondförslagetinnebär. Hur skall detta bli möjligt när redan devalveringen naggar reallönernai kanten med4ä5 %.