prot · G60971 · 1982-12-31 00:00:00 — Handelsbalansen har kraftigt försämrats, och frågan är om inteförsämringen är större än den omedelbara effekt som alltid följer på endevalvering. Vi tvingas alla konstatera att de varsel omuppsägningar som hade lagts före devalveringen inte har tagits tillbaka.Tvärtom har det snart sagt kommit nya, omfattande varsel både frånexportföretag och från hemmamarknadsföretag - i det senare fallet inte minstinom handeln. Vi tvingas också konstatera att investeringslusten äroförändrat svag. Trots fallande räntor utomlands dröjde det in i det sista,innan det blev möjligt att sänka räntan här i . Veckorna före juluppstod det t. o. m. ett allvarligt valutautflöde. Förklaringen till detta ligger naturligtvis till enbetydande del i en sämre utveckling än vad de flesta av oss hade väntat ute ivår omvärld. De ansatser som noterats till en något ändrad politik i och ennågot ökad ekonomisk aktivitet där har inte påverkat och andra delarav världen. Sänkningen av oljepriserna, som naturligtvis från svensk synpunktfår betraktas som något mycket positivt, har medfört storabetalningssvårigheter för många länder, och detta har medfört störningar ihandeln. Köpkraftsbortfallet på OPEC-marknaderna har i varje fall hittillsinte motsvarats av någon ökning i industrivärlden. Men den svenska utvecklingen hänger självfallet ocksåsamman med regeringens egen politik. De många skattehöjningarna och deåterkommande hoten om vinstindragningar och vinstdelning sätter ner bådeföretagens investeringsplaner och allmänhetens köpkraft. Man kan i dagdefinitivt spåra en rädsla hos både företag och enskilda personer för att nyasatsningar inte skall löna sig. Genom den nya regeringens besked vet de ju attett förbättrat resultat snabbt kommer att urholkas genom ökade avbränningar iform av höjda skatter, fondavgifter osv. Detta är självfallet ingen bra grundval föratt få ekonomin att expandera. Därför måste hotet om kollektiva löntagarfonderen gäng för alla röjas ur vägen, om det skall gå att fä fart på den svenskaekonomin. Devalveringen har inte heller följts av några speciellaexportfrämjande åtgärder eller offensiva industripolitiska insatser. Det ärtydligt att regeringen åtminstone till att börja med betraktade devalveringensom något slags mirakelmedicin, som kunde ersätta allting annat. Det saknadesju ända fram någon egentlig politiskt handelsansvarig -en handelsminister. En handelsminister betraktas nog annars på de flestahåll i världen som en av de oumbärligaste fackministrarna. När det gäller teknisk forskning och utveckling sägsanslagen komma att öka med . Det är bra. Men den härsatsningen måste framstå som mindre ståtlig, när det visar sig att trefjärdedelar av den är hänförliga till och satellitprojektetTele-X - beslut som tagits av den fidigare regeringen. I de branscher som har de riktigt storaproblemen - varven, gruvorna, stålanläggningarna och tekofabrikerna - harhittills inga besked getts om vilka insatser regeringen är beredd att göra. Manhar uppenbarligen svårt att bestämma sig. Verkligheten har trängt sig pä. Däravföljer också de uteblivna svaren till gruvarbetarna i , sömmerskornai och varvsarbetarna i , och . Före valet var det annat ljud i skällorna. Då fanns inteett krisföretag i där inte socialdemokraterna gjorde den dåvaranderegeringen ansvarig. Vi kunde också lägga märke till att den enesocialdemokraten före, den andre efter -1, o. m. - stod i denna ochandra talarstolar och påstod att den dåvarande regeringen medvetet ökadearbetslösheten. Därför vill jag fråga: Är och övrigasocialdemokrater beredda att ange samma skäl till att arbetslöshetenstiger? Den nya budgeten öppnar vägenför en ny flyttlasspolitik. Anslagen till flyttstöd föreslås kraftigt ökadeunder det att de regionalpolitiska anslagen får smälta ihop i takt medinflationen. Det har t. o. m. gått så långt att regional balans inte längrenämns som ett viktigt mål för den ekonomiska politiken. Jag frågar: Varför? Det är svårt att värja sig för intrycket att denindustriella satsning som regeringen försökte göra till kännemärke för sinpolitik har kommit av sig. Vi har verkligen fått en politik av traditionelltsocialdemokratiskt snitt, där industri- och näringslivssektorn"mjölkas" pä resurser för att en snabb utbyggnad av den offentligasektorn skall vara möjlig. Och krympningen av industrin fortsätter. Det somväxer är den politiska byråkratin i , subventioneringen avett allt dyrare byggande och den allra dyraste institutionsvården. Förklaringen till att det blivit så är säkert bl. a. attsocialdemokraterna utnyttjade sina i opposition förfärande dåligt.Ambitionen var att till varje pris försöka "komma igen" - att återtaregeringsmakten. Det är en högst legitim inställning för ett politiskt parti.Men det skedde genom en opposition i konfrontation och ett opponerande föropponerandets skull, och vi ser resultatet . Någon idémässig och politiskförnyelse har inte märkts av. trots uppmaningar från t. ex. socialdemokratiskaekonomer. I fråga efter fråga tvingas därför den nya regeringen tillhelomvändningar i förhållande till sin hållning i opposition och till deståndpunkter, som socialdemokraterna gick till val på. Regeringsbytet har medförtatt vi har tappat mycket tid när det gäller att sätta på fötterna ochgöra vår ekonomi stark. Trots de kraftiga skattehöjningarnakommer den politik som regeringen har slagit in på att dra med sig ökadebudgetunderskott. Trycket på budgeten beror delvis på inflationseffekter.Mittenregeringens reviderade budget för det nu löpande budgetåret hade ettunderskott på . Det var ett mycket stort underskott. Och detvar just därför att vi inte kunde fortsätta att låta budgetunderskottet öka somvi satte in besparingsåtgärder -även om vi visste att det inte skulle varavärldens enklaste politiska uppgift att, i strid med en opposition som beteddesig som den gjorde, gå ut och förklara det nödvändiga i sådana åtgärder. Mendet viktiga var ändå att utvecklingen genom de åtgärder vi satte in var på vägatt vända. Sparpaketen och en inflationsdämpande politik hade börjat geresultat. Det är uppenbart för alla som vill granska det hela att lägreinflationstakt innebär långsammare automatiska utgiftsökningar. Vad hände nu? Jo, en av den nya regeringens allra första åtgärderblev att fatta beslut som motverkade vårens sparpaket. Inflationseffekterna avdevalveringen och andra åtgärder gjorde det också nödvändigt att räkna uppstatens ränteutgifter och en del andra budgetposter. Arbetsmarknadspolitikenkrävde ytterligare insatser. Jag är beredd att säga att säkerligen även dentidigare regeringen hade fått föreslå detta på grund av den internationellautvecklingen. Det är också värt att märka att vi hade förklarat att vi varberedda att göra det om den internationella utvecklingen fortsatte att varasvag. Genom den nya regeringens åtgärder ökade utgifterna i ettenda slag med 20 miljarder för innevarande budgetår. I den budget som lagtsfram för nästa budgetår ökar utgifterna med ytterligare 23 miljarder. Om niinom regeringen verkligen har ansträngt er för att spara, måste man säga attresultatet har blivit magert. I själva verket har utvecklingen blivit precis den somföreträdarna för den gamla regeringen varnade för i valrörelsen för denhändelse vi skulle få en socialdemokratisk regering. Vi sade: Vägrar man att taitu med utgiftsutvecklingen ökar utgifterna automatiskt med 20-25 miljarderper år under det att inkomsterna ökar med bara 10-15 miljarder. Denproblemställningen ställde sig socialdemokraterna vid sidan av i valrörelsen,trots att vi åter och åter bad dem att begrunda detta faktum. Att ökningen av underskottet nu stannar vid 15 miljarderför de här två budgetåren förklaras givetvis av skattehöjningarna. Men, herrtalman och kammarledamöter, inte ens en socialdemokratisk regering kommer attkunna driva igenom skattehöjningar av denna storlek år . Därför är detnödvändigt att börja spara nu för att inte tvingas till mycket hårdhäntareåtgärder . Vår uppfattning är att budgetproblemen måste lösas genomsparinsatser i kombination med en politik som inriktar sig på att hålla nereinflationen. Att enbart lita till den framtida tillväxten går inte med sä storaunderskott som vi nu har. Det jag nu har sagt innebär inte i och försig att jag hyser någon principiell motvilja mot en fortsatt utbyggnad av denoffentliga sektorn. Det finns områden där vi tvingas till det - långvård,sjukvård, osv. Det är inte heller något ställningstagande till förmån förprivatisering inom sjukvård och åldringsvård. Där bör vi i stället satsa mer påvård i hemmet. Vad jag velat slå fast är bara att ingen i längden kan leva översina tillgångar. Det gäller lika för enskilda medborgare, familjer, kommuneroch länder. När det gäller fördelningspolitiken har ochsocialdemokraterna genom aren haft klara beröringspunkter. Men det finns ocksåklara skiljelinjer. Bägge partierna står för en politik som innebär attsamhället solidariskt måste ställa upp för de svaga. Vi inom har alltid betonat att det ärgrundtryggheten som samhället i första hand skall svara för. Socialdemokraternahar ofta sett saken så, att hela den uppnådda inkomsten skall ligga till grundför samhällets olika trygghetssystem. Dessa principer har också lyst igenom i partiernashandlande . När vi föreslog ett ändrat pensionsindex kombineradevi det med att pensionärer med låga pensioner fick ett särskilt skydd -pensionstillskotten höjdes. När systemet nu ändrades enligtsocialdemokraternas modell fick pensionärer med full ATP . mer -de med låga pensioner, folkpension plus pensionstillskott, fick inte 9 215 ipåslag; de fick nöja sig med . Så slår den socialdemokratiskarättvisan. Den som bara har folkpension, de s. k.undantagandepensionärerna, får ett påslag med . Resultatet är atts/ci//nfl(/en mellan vad samhället ger i ökning till den sämst och den bästställde pensionären pä ett enda år ökar med . att skillnaden ökarmed nära nog halva årsbeloppet för den som bara har folkpension. En direkt fråga till er socialdemokrater, ni må vararegeringsledamöter eller enskilda riksdagsmän: När ni i valrörelsen drevdebatten om trygghet för pensionärerna, var ni då medvetna om att utfallet avera strävanden skulle bli dessa kraftigt ökade skillnader? Och en fråga till:Går ni själva ut till landets pensionärer och redovisar klart och öppet att närni nu får sköta politiken delvis själva, delvis med hjälp av kommunisterna, såblir resultatet detta? Är det detta ni kallar en rättvis fördelningspolitik? I ytterligare ett viktigt avseende verkar det som omcentern och socialdemokraterna skulle ha olika uppfattningar.Socialdemokraterna tycks mena att just dagens generation kan ta för sig av demateriella resurserna och överlåta på dem som kommer efter att betala. Vi icentern menar att de som är unga och de som kommer efter dem har rätt attkräva att vi - som ändå njuter av världens högsta välstånd - också måste ståför kostnaderna. Det gäller materiella ting lika väl som naturtillgångar ochmiljö. Som generation efter generation före oss borde vi sätta enära i att ge våra efterkommande ett bättre samhälle. Det gör vi inte genom attsjälva ta för oss och lämna räkningarna till dem som kommer efter. Det kanaldrig vara vår generations rätt att hårdhänt exploatera vad flera generationerhar byggt upp, inte heller att exploatera den natur och den miljö som harblivit oss givna. Vad det gäller är i stället attsporra människorna att ta nya tag, att hushålla bättre med vad vi har. Krisen i och internationellt kräver att vi i mångaavseenden tänker om och prövar nya tankar. Skall det vara möjligt måstemänniskor känna sig delaktiga i besluten och känna sig ha möjligheter attpåverka utvecklingen. Ett öppet demokratiskt styrelseskick underlättar sådantnytänkande, sådana omställningar. Socialdemokratins makttillträde har dess värre inneburiten ökad slutenhet. Parlamentariska metoder och representativ demokrati har ilånga stycken fått vika för korporativism och beslut i slutna rum. Riksdagenhar skjutits åt sidan. Regeringens förslag om korrigering av skattereformen ihöstas var ju ett resultat av överläggningar med de fackliga organisationerna,inte ett resultat av överläggningar mellan riksdagspartierna. Många tecken tyder också på att utredningsväsendet, somhittills har arbetat med stor öppenhet, i fortsättningen inte på samma sätt somtidigare skall bemannas av folkvalda riksdagsmän utan av korporationernas representanteroch allehanda sakkunniga i . De kommunaldemokratiska problemen skjuts ät sidan. Någranya kommundelningar får det inte bli enligt regeringen. Tvärtom kommer det dåoch då antydningar om en ny kommunindelningsreform - på det kyrkligaområdet. Vi i anser att man måste sträva mot precis motsatthåll. om någonsin behövs det "raka rör" mellan väljare ochbeslutsfattare. Därför skall man inte tvinga pä människorna större enheter.Därför får den tvångsvisa kommunsammanläggningen inte upprepas på det kyrkligaområdet. Därför måste statsråden själva våga tala med gruvarbetarna i Kirunaoch sömmerskorna i och inte gömma sig bakom horder av informatörer ochsakkunniga. Därför måste organisationernas ledare se till att de företrädermedlemmarna och inte inrättar sig som ja-sägare i ett hårt centraliseratregeringsmaskineri. Därför är det viktigt att vi prövar alla möjligheter attstärka den kommunala demokratin. Huvuduppgiftenär nu som tidigare att åstadkomma en sund ekonomi. Regeringen skall ha en eloge för att den på detinternationella fältet aktivt verkar för gemensamma tag och en omläggning av destora ländernas politik. Men den måste kritiseras för att här hemmaföra en i långa stycken nafionellt egoisfisk politik. I längden kan det baravara till skada att inte ta hänsyn till exempelvis grannarna i Norden.Samarbetet i är i mina ögon tvärtom en av våra chanser att häva oss urden ekonomiska stagnationen. Jordbrukets problem och matpriserna harhänskjutits till en ny utredning. Den är med mitt sätt att se onödig. Problemen är väl kända. jordbrukspolitiska besluthar gett oss en mycket effektiv jordbruksnäring, där familjejordbruketfortsätter att vara den oöverträffade företagsformen. Men den ekonomiska krisenskapar på jordbrukets område som på andra områden bekymmer. Konsumenterna harmindre pengar att köpa för. Producenternas kostnader stiger, bl. a. till följd av det höga ränteläget. Jordbruksinkomsterna gröps ur, ochdet uppkommer överskott på olika produkter. På en del håll har man cyniskt föreslagit att överskottenhelt enkelt skall förstöras. Andra vill ta till den gamla socialdemokratiskametoden att ta död på ytterligare jordbruk. Lösningarna måste, herr talman, enligt min uppfattningsökas längs andra vägar. Den ena är att sätta in jordbrukets problem i detallmänna ekonomiska sammanhanget. En starkare samhällsekonomi ger på nyttmänniskorna mer pengar att köpa livsmedel för, och räntorna på jordbrukarnaslån sjunker. Den andra är att försöka åstadkomma en bättre produktionsstruktur.Kan man i producera mer foder, som ersätter import, bidrar det bådetill en bättre samhällsekonomi och till bättre ekonomiska förhållanden förjordbruket. Produktionsresurserna kan också utnyttjas för energiproduktion ochandra alternativa produkter. En tredje väg är export av högt förädladelivsmedel. Av allt att döma finns ett utrymme på världsmarknaden för sådanaprodukter. Formulerar man uppgiften på det sättet, kan kanske ocksåden nya livsmedelsutredningen ha något att ge. Dess värre innehåller dockdirektiven väl mycket gammal jordbrukspolitisk skåpmat av socialdemokratisktmärke för att man riktigt skall tro på något sådant. Ett av kännetecknen för den socialdemokratiska ekonomiskapolitiken har också blivit att de yrkesverksamma har fått bära hela bördan avåtstramningen. 4 ä i sänkt köpkraft får den notera som står ute iarbetslivet. Pensionärerna bör kunna vidmakthålla sin standard, och denoffentliga konsumtionen fortsätter att öka med i volym. Detta innebär självfallet speciella påfrestningar i depågående avtalsförhandlingarna. En framtidsinriktad politik måste gå ut på att också ge deyrkesverksamma del i produktionsökningen. Inte minst gäller det industrinsyrkesarbetare och de rena kroppsarbetarna. Också från denna utgångspunkt är besparingar i c enoffentliga verksamheten nödvändiga. Den bättre balans mellan utvecklingen ioffentlig sektor och löneutvecklingen för den enskilde löntagaren, sommittenregeringen stod för, tillgodosåg också på ett bättre sätt de flestasavvägning mellan privat och offentlig konsumtion. När det gäller det statliga budgetunderskottet finns, somjag redan betonat, möjligheter till förbättringar i en kombination av lägreinflationstakt, medvetna besparingar och ökad tillväxt i ekonomin. Inflationens betydelse för budgetutvecklingen kan inte nogbetonas. är kampen mot inflationen av avgörande betydelse för enrättvis fördelningspolitik. Den kampen är särskilt viktig för de ekonomisktsvaga i vårt samhälle. Därför ligger också tyngdpunkten i alternativtill regeringens budgetförslag i en inflationsdämpande politik. Enligt vår uppfattning måste statsmakterna aktivt ta siktepå att pressa ner inflationen genom att sätta upp direkta mål och sedan intekompensera över den nivån. Vi föreslår i vår partimotion att uppdraråt regeringen att utarbeta en metod för en sådan budgetpolitik. Det ärsamma synsätt som låg till grund för skatteuppgörelsen. Dessantiinflationistiska inriktning bidrog på ett verkningsfullt sätt till attpressa ner takten i prisökningarna intill dess att den nya regeringen medvetethöjde inflationen genom devalveringen. I avvaktan på att en aktiv antiinflationspolitik hinnerläggas fast måste vi fortsätta med traditionella sparmetoder. Därför återkommercentern i sin budgetmotion bl. a. till det tidigare förslaget om införande avkarensdagar i sjukförsäkringen. Vi föreslår också andra besparingar på löpandeutgifter. På samma sätt som tidigare måste olika sparåtgärder- hurde än utformas -kombineras med insatser för de sämst ställda. Det innebär attvi i våra motioner återkommer med förslag om en utbyggnad avföräldraförsäkringen så att man ytterligare närmar sig en vårdnadsersättningtill småbarnsföräldrarna. Vi föreslår också en höjning av pensionstillskottenliksom att de som bara har folkpension, de s. k. undantagandepensionärerna,också skall få rätt till pensionstillskott. För att i någon mån motverka denstarka försämring av de yrkesverksammas köpkraft som jag har pekat på, börmomsen enligt vår uppfattning sättas ner till tidigare nivå. Åtstramningseffekternaför t. ex. vanliga industriarbetare blir i annat fall orimligt kraftiga. har i sitt budgetalternativ också föreslagit attstaten skall frigöra sig från en del av den "bankverksamhet" som nubedrivs över budgeten. Det gäller i första hand bostadslånegivning. Detta har självfallet inte några besparingseffekter ivanlig mening. Det har inte heller direkt effekt för låntagarna annat än sannolikt får en rationellare hantering av de olika lån som en husägare -det må gälla flerfamiljshus eller villa - måste ta upp. Det positiva för statenär att upplåningsbehovet minskar. Dessutom föreslår vi att vissa fonder överförs till statsbudgeten.Detta är också besparingar av engångskaraktär men det är viktigtatt redan nu fåner budgetunderskottet och därefter fortsätta budgetprövningen och budgetarbetetenligt de metoder jag har angivit. Flera av våra statliga företag står inför behovet att ökasitt egenkapital. är den svenska börsen "hungrig". Istället för att staten ökar sin upplåning för att öka aktiekapitalet i destatligt ägda företagen bör dessa företag kunna tillgodose sina behov helteller delvis genom privat kapital. Om våra förslag genomförs, kommerunderskottet i statens budget och därmed statens upplåningsbehov för nästabudgetår att bli lägre. 5 OLAULLSTEN (fp): Just komHitler till makten i . Han var en ond och hatisk människa. Sitt hat ochsin ondska riktade han mot judarna. Han spelade cyniskt på generationersantisemitism. Judarna var många, men svaga. De flesta var fattiga. Sexmiljoner judar utrotades av nazisterna. kom till makten utan att vinna majoritet i friaval. Weimarrepub-likens intrigerande polifiker ur andra partier släppte framhonom. I sin bok hade han sagt att det var diktatur, krig ochjudeutrotning han strävade efter. Men ingen trodde att han egentligen menadeallvar. Detta var ett av historiens största misstag. Det hade singrogrund i ekonomiskt kaos, massarbetslöshet och politisk förvirring. Grannarnai gjorde samma misstag som tyskarna själva. stod hela världen i brand. När anföll var han i förbund med . Detvå diktatorerna var varandra lika intill förväxling. mördade sinalandsmän i nazismens namn, sina i kommunismens. Nazisterna hadeAuschwitz, och Belsen. I fanns och finns . När fått den hjälp han behövde för att krossa Polenblev hans nästa mål. 20 miljoner ryssar slaktades i historiensgrymmaste fältslag. Men när kriget var över hade bara halva befriats. östeuropeiska länderna ersattes de tyska ockupationstrupperna av ryska. Detnazistiska judehatet byttes ut mot ett kommunistiskt. , efter Salazar- och Francoregimernas fall i Portugaloch , är diktaturerna i inte längre fascistiska eller nazistiska.Det är kommunismen som står för ofriheten, förtrycket, antisemitismen ochockupationerna. Världen har, herr talman, blivit annorlunda, men den harinte blivit friare. Världen har inte heller blivit säkrare. Hotet om en nyvärldsbrand hänger överosspånytt. Atombomben hargivit hotet en dimension somdet inte hade förut. hade vinnare och förlorare. har inga vinnare. Bryter det ut är allt förlorat. Nazismens framgångar i kriget förbereddes genom denstörsta upprustning historien dittills hade upplevt. Nazisterna planerade ilugn och ro för krig medan demokratierna hoppades på fred. De maktgrupper som står mot varandra är militärtlika starka. Atomvapnen är långt fler än de behövde vara, om syftet bara varatt avskräcka frän krig. Att diskutera styrkebalanser blir näst intillmeningslöst när det handlar om kärnvapen. Ingen av stormakterna skulle hinnaanvända ens bråkdelen av sina arsenaler innan de förgjort både sig själva ochoss andra. Det är därför kusligt att höra högt uppsattamilitärstrateger tala om "första-slags-effekter", att den som hinnertrycka på knappen först kan hindra motståndaren att slå tillbaka. Det är lika orealistiskt och lika katastrofalt att planeraför ett begränsat kärnvapenslag. Ett atomkrig kan inte begränsas och intekontrolleras. Därförmåste det förhindras. Mot den bakgrunden kan vi skönja ett hopp i de kontaktersom tycks planeras just . Visar ledarna i och en vilja atttala nedrustning, kan de förhandlingar som pågår kanske kommaur det absoluta dödläge som rätt. Men det är inte en ny eftergiftspolitik vi talar om, visom talar för fred. Världen är alltför väl förberedd för krig. Det är ettömsesidigt intresse att atomkriget kan undvikas. Den historiska likheten med är att det återigenär som står i blickpunkten. är laddat med kärnvapen. De räckerför att förinta vår kontinent flera gångerom. befinner sig nära centrumi det mest vapenbemängda slagfält historien skådat. Mot detta är vår alliansfrihet och vår deklarerade avsiktatt vara neutrala i krig inget skydd. Om världen som helhet är osäker, kaningen enskild stat leva i trygghet. Verklig och varaktig säkerhet kan bara åstadkommas isamverkan. Därför är nedrustning och internationell säkerhet en angelägenhetför alla länder och alla folk. måste demokratierna bestå också ett annat prov. Merän 30 miljoner arbetslösa i industriländerna kan bli ett hot mot tilltron tilldemokratins förmåga att skapa det goda samhället. Dagens problem är ekonomier i obalans. Resurser som skullekunna ge människor arbete utnyttjas inte fullt ut. Det finns pengar. Det finnsfabriker och det finns arbetskraft. Det som saknas är det konstruktivainternationella samarbete som skulle kunna sätta stopp för den ekonomiskastagnationen. ser vi ett annat problem torna upp sig:risken att vi inte kan ge alla arbete därför att mänsklig arbetskraft i störreoch större utsträckning kan ersättas av robotar och elektronik.