prot · G60918 · 1982-12-31 00:00:00 — Detär också viktigt att forfiöpande följa förnyelseverksamhetens utveckUng. Blandde bostadspolitiska frågor som borde belysas med förtur kan nämnasförnyelseverksamhetens betydelse för byggsektorn, bostadsbyggande på kort ochlång sikt, principiella synpunkter på bostadsfinansieringssystemetskonstruktion samt frågor rörande bostadsstödets utformning. Manmåste också skapa ett forum för diskussioner mellan de olika parter 6 protokoll1982/83:18-19 som är berörda av förnyelseverksamheten, om hur olikaregelsystem bör tillämpas på olika områden osv. Som vi ser det är det inte allastadsförnyelsefrågor som kan läggas in i en bostadssocial utredning.Stadsförnyelse rör mycket teknik, administration och ekonomi. Den typen avfrågor måste föras vidare i en lämplig utredning. Vi har inte råd att låta bUatt lösa de här frågorna. AnL 73TORE (vpk): Låt mig börja med att säga att jag erinrarmig att jag förde en debatt här i kammaren då jagdjärvdes påstå att det var en dåUg bostadspolitik den dåvarande socialdemokratiskaregeringen förde. Jag påvisade hur det hade gått med hyresutvecklingen och hurdet hade skett vissa försämringar på olika områden. När man skall försöka göra en granskning avden bostadspolifik som förts under de borgerliga regeringarnas tid får mankonstatera att det har blivit mycket sämre. Kännetecknande för situationen på bostadsmarknaden ärkraftigt ökade hyror och byggnadskostnader, en stor minskning avbostadsbyggandet och en ökad bostadsbrist, men även ett antal outhyrda lägenheteri många kommuner. Hyrorna har mer än fördubblats, och byggnadskostnaderna harökat ännu mera . Ökningstakten har varit särskiltkraftig . Arbetslösheten bland byggnadsarbetarna här i landet är denhögsta sedan . Den socialdemokratiska regeringens beslut om en16-procentig devalvering kom som en kalldusch för de svenska löntagarna. av successiva reallönesänkningar försämras i ett slag det ekonomiskaläget för de arbetande. Nya stora hyreshöjningskrav på upp fill . permånad för en trerumslägenhet hotar att än mer urholka levnadsstandarden.Devalveringens effekter i form av bl. a. högre boendekostnader ger nu ökadtyngd åt kraven om att stoppa hyresutvecklingen och pressa ned hyrorna. Låt oss bara göra det tankeexperimentet att motsvarandehyreshöjningar som hotar skulle finansieras skattevägen via höjdakommunalskatter. Då förstår var och en att det vore omöjligt, för det skullehandla om i skattehöjning generellt sett för att klara de ökadehyreskrav som finns. Var och en inser att det skuUe vara omöjligt att läggapå människorna en sådan påbackning ovanpå aUt annat. Men då det gäller hyrorna är motreaktionen inte Hka klartuttalad, och motståndet har i varje fall inte märkts på samma sätt. Jag tror inte att jag tar till för stora ord om jag sägeratt om ingenting radikalt sker, om ingen ordentHg förändring sker påbostadspolitikens område som innebär ett stopp för den nuvarandehyresutvecklingen, då kommer det att hända saker och ting här i samhället somvi kanske inte upplevt . Det kommer att ske i form av protestersom kan ta sig olika uttryck, men som vi inte upplevt . I regeringsdeklarationen talas det nu om en beslutsam kampmot inflationen, att dämpa kostnadsutvecklingen och motverka spekulations- För att begränsa prisökningarna i samband meddevalveringen infördes ett allmänt prisstopp. Detta borde, enligt vpk:s mening,utvidgas fill att omfatta även hyrorna och gälla i avvaktan påandra bostadspolitiska åtgärder. Ett hyresstopp är motiverat bl. a. motbakgrund av att hyrorna ökat snabbare än inflationen, att bostadsbidragensrealvärde försämrats, och att antalet hushåll med bostadsbidrag i stort setthalverats . kommunisterna förde i årets valrörelse framkravet om ett allmänt hyresstopp . En allt större del av inkomsten gårtill hyran. Den genomsnittliga hyran för en normal trerumslägenhet har ökat medomkring . Konsumentpriserna har under samma tidökat med och lönerna ungefär lika mycket. Jämför man löner och prisermed hyran i en nybyggd lägenhet, finner man att skillnaden blir ännu större. Det är hyresgästerna som har drabbats hårdast av debostadspolitiska försämringarna. 1976 användes i genomsnitt av inkomstentill hyran för nybyggda lägenheter. har genomsnittshyran för en trerumslägenhet ökat med , medanhöjningen av en genomsnittlig industriarbetarlön stannat vid , ochkonsumentpriserna, inflationen, har ökat med . Målsättningen att alla hushåll skall ha tillgång fill enfillräckligt stor, modernt utrustad bostad i en bra miljö till rimligakostnader kan inte genomföras med en borgerlig bostadspolitik. En socialtacceptabel hyra för en nybyggd tvårummare skaU ta i anspråk högst av ennormal industriarbetarlön - inte som . Bostadsbyggandet har minskat fill mindre än hälften av vaddet var - från nära 100 000 lägenheter till 430001981 och troligen bara omkring 35 000 lägenheter . Bostadsbristen hartUltagit i många kommuner, medan andra kommuner har outhyrda lägenheterberoende på arbetslöshet, industrinedläggningar och de mycket höga hyrorna, somgjort det omöjligt för dem som skulle vilja ha och behöver ha en bättre bostadatt efterfråga en sådan. Enbart i finns 40 000 bostadssökande,varav hälften uppger sig sakna egen bostad. De flesta av dem är ungdomar iåldern . Bristen på barnstugor, skolor, sjukhus, vårdinrättningaroch andra offentliga institutioner är stor i många delar av vårt land.Byggandet måste öka. Bostadsbristen och andra eftersläpningar i samhäUsservicenmåste byggas bort med inriktning på hyresbostäder i allmännyttig regi och påbarnstugor. Det räcker inte med att ställa frågan så som , huruvida man skall bygga nytt eller bygga om äldre bostäder, som om detskulle vara den stora frågan. Det gäller naturligtvis att göra både-och. Vimåste både bygga nytt och bygga om, sanera och förbättra vårt gamlabostadsbestånd. Inte en enda av de 20 000 ungdomar som saknar egen lägenhet i ju en ny lägenhet, även om vi bygger om aldrig så många lägenheter. Detblir tvärtom på det sättet att i samma takt som ombyggnadsverksamheten ökar faller en del lägenheterbort på grund av att man slår samman små lägenheter, Vissa lägenheter, som ärför små för att på ett rikfigt sätt kunna fungera som familjebostad, slåssamman till en större bostad, och på det sättet försvinner en del lägenheter.Vi måste alltså bygga nytt. Vi måste bygga bort bostadsbristen på de platserdär det är bostadsbrist. Arbetslösheten bland byggnadsarbetare är mot dennabakgrund särskilt allvarlig. Dessutom vet vi att varje sysselsattbyggnadsarbetare kan ge jobb åt ytterligare två arbetare genom despridningseffekter som byggandet har. Byggande av 10 000 lägenheter ytterligareskulle ge jobb åt ungefär 15 000 människor. ibyggnadsinvesteringar ger jobb åt ca 6 000 människor. Bruttonationalproduktenskulle öka med om man ökade bostadsbyggandet med 10 000lägenheter . Jag viU anföra detta som konkreta exempel på de positivaeffekter som ett ökat byggande skulle få. Socialdemokratin gick i årets valrörelse ut medutfästelser och olika löften om en annan bostadspolitik - visserligen ganskaåterhållsamma, det skall erkännas. Man utlovade bl. a. ökat bostadsbyggande ochökat ekonomiskt stöd fill nyprodukfion, underhåll och allmännytfigabostadsföretag. Man har talat att om att den ekonomiska rättvisan inom boendetskall förbättras och att ett rimligare förhållande mellan löner,boendekostnader och priser i övrigt skaU åstadkommas. Av svar på frågor frånbl. a. hyresgäströrelsen framgår att en socialdemokrafisk regering skulle varaberedd att anslå mellan 700 och 800 milj. kr. för att stoppa denhittillsvarande hyresutvecklingen både i det äldre bostadsbeståndet och inyproduktionen. Vpk är överens med socialdemokraterna om detta, och vimenar att det allra viktigaste nu är att så fort som det är praktiskt möjligtfatta beslut om och vidta åtgärder som innebär att mera och billigare pengarställs till förfogande genom ett riktat stöd till de allmännyttigabostadsföretagen. För att man skall kunna åstadkomma socialt acceptabla hyrormåste dessutom en omfördelning av samhällets bostadsstöd från ägar- tillhyressektorn ske. En omfördelning av samhällets bostadsstöd genom att minskade mest gynnade villaägarnas skattesubventioner med bara en fjärdedel gertillräckligt utrymme för stora hyressänkningar. Detta skulle då främst drabbarika villaägare med stora inkomster, förmögenheter och stora ränteavdrag, dvs.den del av villaägarna som utgör mindre än en fjärdedel men tillgodogör sig merän tre fjärdedelar av villaägarnas skattesubventioner. Ekonomiskt och praktiskt är problemen att klara etthyresstopp inte större än att de kan . Ränte- och amorteringsfria lån kanstoppa kostnadsökningarna i såväl nybyggda som äldre lägenheter. Underhålls-och hyresförlustlån, som avskaffades av de övriga riksdagspartierna mot vpk:sröster, måste återinföras. Bostadslånen måste undantas från årliga upptrappningarav räntenivån. Vpk, liksom hyresgäströrelsen, har sedan flera år tillbakadrivit krav om ett riktat stadigt stöd till de allmännyttiga bostadsföretagensom ett medel att hålla den allmänna hyresnivån nere. Det harsagts att förhandlingsrätten och förhandlingsrutinerna mellan hyresgästen ochbostadsföretagen skulle kunna äventyras om man införde ett sådant här system.Men det behöver de inte göra. De hyreshöjningar som blir resultatet av deförhandlingar som i flera faU nu har inletts kan resp. allmännyttiga företagerhålla i form av ränte- och amorteringsfria lån. Förutsättningen skulle dåvara att man har träffat sådana överenskommelser i förhandlingarna. VerkUgtinflytande och bestämmande i boendet är naturligtvis viktiga delar i en socialbostadspolitik. Utgångspunkten för politiken är att boendet och inte ägandetskall vara avgörande. a. därför måste de allmännyttiga bostadsföretagensbostäder behåUas och allmännyttan på olika sätt stärkas. Allmännyttans mål ochuppgifter som instrument för en social bostadspolitik kan inte förenas med enutförsäljning av lägenheter och övergång tiU bostadsrätter eller andraägandeformer. Vpk:s förslag om hyresstopp och sänkning av hyrorna kan genomföras inomi stort sett samma kostnadsram för bostadsstöd som gällde enligt tidigareregler, före borgarnas försämringar. Men för att socialt acceptabla hyror ochstörre rättvisa i boendet skall kunna åstadkommas måste det ske en omfördelningav samhällets bostadsstöd, från den privata ägarsektorn till de allmännyttigahyreshusen. Slutligen: Ökat stöd till hyresgästerna, stopp för hyreshöjningarnaoch rättvisa i boendet är vad hyresgästerna hoppas på och förväntar sig när detgäller den nya regeringen och den nya riksdagsmajoriteten. Vi i vpk kommer attgöra allt vad vi kan för att motsvara de förväntningarna. går vi över till utbildningsfrågorna i den här allmänpolitiskadebatten. Alltfler menar att utbildning och forskning har en strategisk betydelse för densvenska ekonomins utveckUng och möjUgheten att stärka det svenska näringslivetskonkurrenskraft. Det finns en allmän föreställning om att dessa satsningar påutbildning och forskning kan vara väl så lönsamma som investeringar ochmaskiner i byggnader. Konkret yttrar det här sig i fler utbildade, framför alltmed teknisk och ekonomisk inriktning. Ny forskning måste också komma till och ihög grad inriktas mot industrisektorns behov. Mensjälvfallet får inte det direkt nyttobetonade bU det som helt dominerar. Jaghoppas och tror att tilltron till utbildning och forskning också skall gällasamhällets alla områden, individens utveckling och kunskapsutveckling i ettvidare perspektiv. Högskolansbidrag till utveckling av andra samhällssektorer kan ske på många vägar. Denkan genom sin kunskapsuppbyggnad föra över ny kompetens tiU studerande igrundutbildning. En annan uppgift är att lägga sin specifika kompetens till dekunskaper och färdigheter som förvärvats i arbets- och samhällsliv. Högskolanmåste vara öppen för att den kan ha behov av att fillgodogöra sig och dra nyttaav kunskaper som har annat ursprung än den egna och den Jag noterar att minföreträdare har anslufit sig till det synsättet i den forskningspolitiska propositionsom lades fram . Den ger uttryck för att kunskapsutvecklingen är endubbel process mellan högskolan och samhället i övrigt, inte en enkelriktad vägfrån forskningen ut till människorna. Högskoleutbildningen står nu inför ett problem som möttgymnasieskolan , nämligen att sökamöta efterfrågan på utbildning från de stora ungdomskullarna. En gemensam fråga för gymnasieskolan och högskolan är dåbehovet av s. k. avlänkningsåtgärder. Med detta menar jag åtgärder för attförhindra en alltför stark fillväxt av allmänt inriktad utbildning med svagarbetslivsanknytning. En väg att bryta utvecklingen är avlänkning genom attintroducera nya högre specialkurser i gymnasieskolan. Detta behandlades redan ibudgetproposifionen fidigare . Kapaciteten för det här är fill en börjanbegränsad Hksom vanan inom gymnasieskolan och hos skolmyndigheterna att nyskapaoch anordna dessa kurser. Jag anser dock att det är mycket betydelsefullt attutbildningsmyndigheterna fäster stor vikt vid att nya högre specialkurserutarbetas och att de kommer fiU stånd. Det är också nödvändigt att högskolanunder utvecklar nya utbildningsalternativ som kan verkalockande för de studerande och leda till en för arbetsmarknaden intressantutbildning. Det gäller alltså inte att ensidigt inrikta tillkommandeutbildningsplatser mot existerande allmänna utbildningslinjer. Betydandeansträngningar måste läggas ned på utbildningar med varierat mål och varieradutbildningstid. Här kommer givetvis de lokala utbildningslinjerna in ibilden - alldeles särskilt sådana vid de nya högskolorna. Dessa har utvecklatett viktigt regionalt kontaktnät. Det bör därför vara möjligt att i anknytningtill den sysselsättningsplanering som sker i länsstyrelser ochlänsarbetsnämnder få fill stånd utbildning som är förankrad i regionala behov.På kort sikt är kanske de enstaka kurserna det verksammaste medlet. Det är dåviktigt att olika slags resurser utnyttjas rationellt. Planeringen för högre specialkurser, lokala linjer ochenstaka kurser bör ske i nära samarbete mellan utbildningsmyndigheter påhögskolenivå och gymnasieskolenivå, t. ex. mellan regionstyrelser ochlänsskolnämnder. Det gäller ju att fördela dessa myndigheters roller ochuppgifter så att man kan utnyttja resurser och lokalisering så effektivt sommöjUgt. Den utvecklingsoptimism som jag nämnde i början innebär ihög grad krav på kvantitativ uppbyggnad. Men för utbildningspolitiken måstekvalitetsfrågorna, dvs. utbildningens inriktning, innehåll och uppbyggnad,vara minst lika vikfig. Jag menar att det vore olämpligt att satsa deeventuellt nya resurser som kan tas fram till högskolans område enbart på ettökat antal platser. Utvecklingen visar attkvalitetsfrågorna måste ägnas ökad uppmärksamhet. Avhopp från utbildningar ochlåg genomströmnings-takt är problem som måste tas på allvar. Vår ambifion måstesjälvfallet vara att högskolan även med en hög dimensionering måste kunnage god utbildning och meningsfulla utbildningsvUlkor. Jag vill särskilt betona detta, eftersom ett avutbildningspolifikens huvudproblem kommer att vara att ta handom de stora årskullar som föddes . Det gäller inte bara attskapa utrymme för deras utbildning utan också att se till att den utbildning defår har den nivå och den inriktning som kan ge individerna avsedd kompetens ochge samhället ett kvalitativt tillskott. När man diskuterar utbildningens relafion till behov ochproblem i andra samhällssektorer, måste man komma ihåg att det mestkarakteristiska med utbildning är att den tar tid. De som utbildar sig igymnasieskola och högskola kommer att göra sina insatser i samhället först på1990-talet och en bit in . Utbildningsplaneringen måste därförarbeta med två perspektiv , ett långt och ett kort. De behov som näringslivet kan ha av en ny kompetens inomen omedelbar framtid måste fillgodoses främst genom åtgärder för fortbildningoch vidareutbildning. Dessa utbildningsformer kommer troligen att bli aUtmerbetydelsefulla. Det finns internationella erfarenheter av att när strukturförändringarsker måste det tekniska kunnandet byggas ut radikalt. Vi behöver alltså planeraför sådana situafioner. Efterfrågan på fortbildning och vidareutbildning kan kommaatt öka kraffigt. Då måste vi vara beredda att se bort från traditionellautbildningsrevir, för att mobilisera alla resurser vi har. Jag vill nämna detta för att markera, att trots våraambitioner att möta de ungas behov av god utbildning, kan vi inte ensidigtrikta uppmärksamheten på de stora årskullarnas och ungdomens utbildningsbehov. Som jag tidigare nämnde måste också gymnasieskolan ta sindel av ansvaret för ungdomarnas utbildningsintresse. Genom regeringsbeslutetförra veckan vill regeringen stimulera huvudmännen för gymnasieskolan attanordna ytterligare 2 000 utbildningsplatser. Därmed vill vi göra det möjligtför de ungdomar som vill ha utbildning men som inte kom in på önskad utbildningi höstas att nu skaffa sig den genom en extra vårintagning. Regeringen har också fattat beslut om en dryg fördubbUngav anslaget till ungdomsplatser för att därmed ge de ungdomar som inte harkommit in på eller vill studera i gymnasieskolan möjlighet att fåarbetslivserfarenhet i organiserad form. Hur kommunens och skolansuppföljningsansvar skall kunna effektiviseras i övrigt får jag återkomma till ibudgetproposifionen. Högskolan fick av den förraregeringen en extra tilldelning med 1 000 platser mot bakgrund av dels detökade intresset för högskoleutbildning, dels ungdomsarbetslösheten. Förutbildningssystemet innebär de nytillkommande platserna en stor anspänning. Viär medvetna om detta, men är samfidigt övertygade om att t. ex. gymnasieskoloroch högskolor är beredda att göra helt nödvändiga insatser genom att ställa uppmed utbildning till de många som efterfrågar sådan. AnL 75 (): Utvecklingen inom skolväsendet har under desenaste åren kännetecknats av decentralisering. En lång rad förändringsbesluthar fattats, som alla har det gemensamt att de innebär ett ökat lokaltansvarstagande. Allt fler har börjat inse värdet av att människor på lokal nivåfår ta ett akfivt ansvar och att därmed beslutsnivå och verkställighetsnivåläggs så nära varandra som möjUgt. Det är med andra ord centerpolitik ipraktisk tillämpning. Det ligger ett stort värde i att skolan fungerar som entydlig förebild i samhället när det gäller decentralisering. Det är viktigt attpersonal, elever och föräldrar får uppleva fördelarna med en decentraliseradorganisation i det dagliga arbetet. Det är viktigt därför att skolan inteenbart skall fylla en funktion som svarar mot det nuvarande samhällets aktuellabehov, utan den skall också vara en positiv kraft i utvecklingen mot deövergripande målen i samhället. Ett sådant vikfigt mål är att jämsides med utveckling avkunskaper och färdigheter också utveckla och förstärka demokratins principer omansvar, tolerans, samverkan och likaberättigande. En sådan utveckling kräverträning och praktisk fiUämpning, och detta sker bäst i mindre organisatoriskaenheter, där elever, föräldrar och personal får ta ett ökat ansvar för den egnaverksamheten. Decentraliseringspolitiken har tagit sig uttryck i en långrad praktiska åtgärder, i ett förändrat statsbidragssystem som ökat utrymmetför lokala bedömningar om hur resurserna skall användas och i den nyaläroplanen, som helt präglas av detta nya synsätt, vilket kommer fill uttryckbl. a. i lokala arbetsplaner för enskilda rektorsområden. Den förändrade ochförenklade statliga skoladministrationen är ett annat exempel, där vi radikaltminskar centralstyrningen av skolväseridet till förmån för ett regionalt ochlokalt ansvar och lokala beslut. Ytterligare exempel på den här typen avförändringar i decentraUstisk riktning är besluten som ger möjligheter attförlägga högstadieundervisning till mindre enheter närmare elevernas hemort,beslutet orn yrkesinriktad utbildning i form av filialer på andra orter än detraditionella gymnasieorterna och det senaste beslutet, som är på väg genomriksdagen och som ger riya möjUgheter att starta ytterligare utbildning på s.k. icke-G-ort. De senaste exemplen är inte minst viktiga, då det gälleratt ta fram alla resurser för att ge ungdomarna chansen fill den gymnasieutbildningde så väl behöver i dagens hårda arbetsmarknadsklimat, ett klimat somsannerligen inte ser ut att mildras av den socialdemokratiska ekonomiskapolitiken. Förändringarna i skolan, av vilka jag nu redovisat några,och den gemensamma inriktning som dessa haft innebär i sig ett behov av attockså reformera lärarutbildningen. Den nuvarande utbildningen har sin grund iett utredningsarbete , och besluten fattades av riksdagen1967. I samband med högskolereformen 1977 inordnades utbildningen i högskolan,men i huvudsak är det samma lärarutbildning som gäller alltfort. Denutbildningen utformades för andra förutsättningar och krav än dem som Framför allt gäller detta för utbildningenav klasslärare, som har ansvar för elevernas grundläggande träning ochkunskapsinhämtande. Jag viU därför, fru talman, redovisa några av centernstankegångar om hur en sådan förändrad lärarutbildning bör utformas. Utbildningen skall vara.en yrkesutbildning som konsekventanpassas tiU målsättningen för den skola som läraren skall arbeta i. En sådanlärarutbildning måste givetvis fillgodose lärarnas behov av goda kunskaper.Men också lärarnas förmåga att skapa motivafion hos eleverna och att lära kännaelevernas behov och utveckling.måste ges ett stort utrymme i utbildningen. Godakunskaper om skolan som organisation, kunskaper om samhällets avsikter medskolan samt frågor om jämställdhet är andra vikfiga moment för att lärarenskall kunna vara med och ta det vidgade ansvar som ett decentraliseratskolsystem utan tvivel kräver. Ökade kunskaper om och erfarenheter avarbetslivet är betydelsefulla för att bättre kunna samordna elevernasarbetslivserfarenheter med skolans undervisning. Nuvarande stadieindelning i har ingenmotsvarighet i barnens utveckling utan är till stor del en följd av skillnaderi lärarnas utbildning. Stadieövergångarna innebär ofta omställningssvårigheterför eleverna med lärarbyten och nya klassgrupperingar. En förändrad, sammanhållen klasslärarutbildning är därfören angelägen uppgift. Det skulle föra alltför långt att i detalj redovisa vaden sådan utbildning borde innehålla, men några saker förtjänar att framhållas. En medveten och ökad satsning har gjorts inom skolan föratt ge eleverna bättre basfärdigheter. Betydande insatser har gjorts för attförändra och förbättra undervisningen i bl. a. ämnet svenska. Om t. ex. dengrundläggande läs- och skrivinlärningen på lågstadiet inte motsvarar elevernasbehov, utgör detta självfallet en mycket starkt hämmande faktor för allt annatkunskapsinhämtande och för färdighetsträningen. Den grundläggandelågstadielärarutbildningen är för kort för att utbildningen för attundervisa i ämnet svenska skall kunna förstärkas. Läs- och skrivinlärning ärdessutom inte någonting som är genomgånget och avslutat i och med att barnenlämnar lågstadiet. Detta kan konstateras som den nuvarandeutbildningen för blivande mellanstadielärare inte i någon större utsträckningbehandlar sådana moment. Ett allsidigt och väl utvecklat språk är det mestvärdefulla verktyg skolan kan ge sina elever för att dessa skall nå framgång isin sociala omgivning och i sin framfida yrkesroll. Det är dessutom en förutsättningför inhämtande av kunskaper i alla andra ämnen. Ämnet svenska bör såledesförstärkas i lärarutbildningen. Orienteringsämnena i filiförs ständigt nyamoment. Utvecklingen , både vad gäller kunskaper och vad gäller tillämpningenav kunskaper, sker i mycket" snabb takt. Det är en orimlighet att begäraatt alla lärare ständigt skall kunna förnya sin kunskap i en sådan situation.Främst gäller detta klasslärare, som har att undervisa i alla ämnen. Till dettaskall också läggas att nya moment från ämnena teknik och hemkunskap hartillförts de lägre stadierna. Sammantaget torde man kunna hävdaatt det är mycket svårt för en klasslärare att ensam täcka allaorienteringsämnen.