prot · G609163 · 1982-12-31 00:00:00 — Nästasteg mot kollektiva tvångsfonder avses bli den s. k. vinstdelning som denEdinska utredningsgruppen föreslagit. Kommande remisskritik mot förslagetskomplicerade karaktär och dess negafiva verkningar för svenskt näringsliv kanväl tyvärr inte väntas göra något intryck. Det för dagen aktuella argumentet för fackföreningsfonderär atf de skulle hjälpa fill att hålla tillbaka löneutvecklingen. Mén denekonomiska forskningen har inte lyckats belägga något samband mellan vinstnivåoch löneökningar. Och i en färsk opinionsundersökning är bara var femte svenskberedd att sänka sina löneanspråk om fonder införs. Detta är ett skäl så gottsom något för den fotalf avvisande inställningen fill fondsocialismen somredovisas i en gemensam borgerlig reservafion fill finansutskottets betänkande. Låt mig sammanfatta: En internationellkonjunkturuppgång löser inte utan snarare skärper strukturproblem.Kampen mot inflationen mäste prioriteras. Den för man bäst genom att minskaoffenfliga utgifter, sänka skatter och avreglera det ekonomiska livet. Istället för att koncentrera ägandet i företagen till staten eller facket skalldet spridas bland de enskilda medborgarna. Detta är den politik vi moderater står för. Det gör vi ireservationerna 1,4, 5, 9, 11, 14, 15 och 19, fill vilka alla jag yrkar bifall. 4NILS ÅSLING (c); Regeringen är på väg att misslyckas med sinviktigaste uppgift, dvs. med att utforma en trovärdig ekonomisk polifik. Dettaär det beklagliga faktum som målar upp en mörk bakgrund till dagens debatt omekonomin och kompletteringsproposifionen. Det finns flera anledningar till att dennasituation har uppstått. Budgetunderskottetökar nu igen, sett i relafion fill BNP. Regeringen harvisat sig oförmögen att genomföra ett effektivt sparprogram. Regeringen harmeddelat att man skall lägga fram förslag till kollektiva löntagarfonderoavsett effekten på näringslivet och investeringsviljan. Inflafionsmåletför är infe trovärdigt. Regeringen hartydligen ingenfing lärt och ingenfing glömt när det gäller statligt företagandeoch genomför nu en kritiklös och kostsam satsning på de statliga företagen. Jagvill hänvisa t. ex. fill gårdagens beslut om varven. Det kanske mestanmärkningsvärda är atf regeringen förefaller ha kapitulerat inför den växandearbetslösheten. Sysselsättningsfrågorna har socialdemokraterna alltiduppfattat som sitt eget flaggskepp. Man har framställt sig som den endagaranten för full sysselsättning. beskyllde socialdemokraternaden dåvarande mittenregeringen för att ha släppt den fulla sysselsättningen sompolifiskt huvudmål. Men hur ser arbetslöshetssiffrorna ut , drygt ett halvårefter regeringsskiftet? var totalt 155 000 arbetslösa - tidigare135 000. var 149 000 arbetslösa - 124 000. Och senasti april var 122 000 arbetslösa - ett är tidigare 112 000. Beträffande ungdomsarbetslösheten: var 49000 ungdomar mellan 16 och 24 är arbetslösa - ett är fidigare 45 000.1 mars1983 var 47 000 ungdomar arbetslösa - var det 41 000. Slutligen: Iapril 1983 var 39 000 ungdomar arbetslösa - att jämföra med 36 000 . Arbetslöshetssiffrorna är alltså månad för månad sämrebåde vad gäller arbetslösheten totalt och vad gäller ungdomsarbetslösheten, somär det stora samhällsproblemet, än de som förelåg för ett är sedan. Och man skall ha i minnet att den internationellakonjunkturen nu är bättre än . Det blir alltså mer och mer uppenbart att den nuvaranderegeringens sysselsättningspolitik inte fungerar. Ändå hadearbetsmarknadsminister mage att stå här i i måndagsoch försöka ge intryck av atf det höll på att bli bättre på arbetsmarknaden.Hur det kunnat bli bättre när det blivit sämre är en uppgift värdstatsministern att förklara -men det har han ju underlåtit och undvikit. Eftersom socialdemokraterna troligen helt riktigt befararen ytterligare försämrad sysselsäffningssituation begärde man avriksdagen 2,7 miljarder fill sysselsättningsätgärder. För offensiva insatser påsäkra jobb inom framtidsbranscher, som industriministern gärna talar om? Ånej,fill som vanligt. Men hur skulle det finansieras? Genom utgiftsnedskärningarpå andra områden? Det är vad t. ex. föreslagit. I vår ekonomiska motionhar vi anvisat stora besparingar jämfört med regeringens förslag, och vi har Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. därigenom utrymme för de sysselsättningspolitiska insatsersom kan bh erforderliga. Men regeringen valde den gamla vanliga vägen. Förstföreslog man höjningar av bensin-, olje- och elskatfen. När detta infe fickstöd i vände man sig till vpk och gjorde upp med det parfiet om 1 %höjning av arbetsgivaravgiften. Jag förmodar atf vpk för defta får regeringensstora tack och erkänsla. Men visst är det en märklig polifik atf först läggaytterligare bördor på företagen så atf dessa måste friställa arbetskraft, ochsedan använda de pengar man fått in fill staten fill atf sätta de nyblivnaarbetslösa i AMS-jobb. Det är en paradox som infe gynnar den långsiktiga ochsunda utvecklingen på arbetsmarknaden. Internafionella bedömare - i t. ex. - ansåg redansommaren 1982, att om mittenregeringens polifik skulle fullföljas sä pekadeutvecklingen när det gäller den svenska inflationen mot en nivå pä . Med den minskade internationella inflafionen - tackvare oljeprissänkningarna och den nedåtgående trenden beträffande räntorna -somOECD självfallet inte kunde beakta , hade sannolikt den svenskainflafionen varit nere på den nivå, , som regeringen nu uppsattsom mål för nästa är. Regeringens mål atf komma ned fill en inflationpå är i och för sig vällovlig och värd all respekt. Det som skulle tala fören rejäl minskning av inflafionen är främst aff den underliggande inflationen,som regeringen medger i finansplanen, var klart på nedåtgående innan den socialdemokrafiskaregeringen genom devalveringen vände kurvan uppåt -och gjorde det ganskadramatiskt. Dessutom har därefter inträffade oljeprissänkningar ochinternationella räntesänkningar ytterligare dämpat prissfegringstakten och ökatförutsättningarna för inhemska räntesänkningar, vilket nu också är mycketangeläget. Det är knappast troligt att en sä drastisk sänkning avinflafionen låter sig förenas med fortsatt offentlig expansion,reallöneökningar och minskning av arbetslösheten, vilket regeringen försöker geintryck av i propositionen och i skilda inlägg. Sammantaget lär det nog vara möjligt att inflationen gärned något när devalveringseffekten klingat av, men det finns anledning atfstarkt tvivla pä 4-procentsnivån. Den aviserade höjningen av arbetsgivaravgiftenförstärker ju intrycket av osäkerhet i det avseendet. Budgetunderskottet 1983/84 innebär en klar försämringjämfört med mittenregeringens budgetpolitik. /82 motsvarade budgetunderskottet av BNP,medan det /84 blir . Att socialdemokraterna drivit uppbudgetunderskottet fill rekordsiffran av BNP under det /83 förändrar inte detta faktum. Atf man infe har greppet överutgiftssidan i budgeten, atf man bundit upp sig för en expansion av kostnadernasom man infe bemästrar, är ett bestående och definifivt intryck av regeringensarbete. De totalastatliga utgifterna har ökats med , om man jämför med den statsbudget /83 som riksdagenfastställde för exakt . Utgifterna var då 256,4 miljarder kronoroch är , i det budgetförslag regeringen har lagt fram /84,298miljarder. Ökningen på ett enda år är alltså större än hela den statligainkomstskatten, som ger . Det ärförskräckliga siffror, som borde mana regeringen till eftertanke. Besparingsåtgärderna under 1980-1982 innebar början anpassning av utgiftsökningen fill tillväxten i hela ekonomin, dvs. ettförsök att rätta mun efter matsäcken. Den socialdemokratiska regeringensbudgetpolitik har brufit dramatiskt med den påbörjade utvecklingen mot eneffektiv kontroll av utgiftsexpansionen. Regeringen har i besparingssammanhang med anledning av finansutskottefstillkännagivande om systematiken och automatiken i statsutgifternavalt att tala om s. k. avindexering. Ett "fak" föreslås på ,vilket överensstämmer med regeringens ambitionsnivå för inflationen. Regeringenanser atf åtgärder i första hand bör komma i fråga för indexstyrda utgifter.Det blir således fråga om att i fillämpliga delar begränsa uppräkningen avutgifter som styrs av t. ex. basbelopp, försvarsprisindex, bruttonationalinkomst,produkfionsmedelsprisindex och den s. k. tidskoefficienfen. Eftersom pensionerna undantagits berörs emellertid bara ca11 % av statsutgifterna av den aviserade avindexeringen. anser atf regeringen tagit för lätt påfinansutskottets uttalanden om nödvändigheten av atf bryta automatiken. Affbara lägga fram förslag för av statens utgifter, när av den statligabudgeten styrs av automatik, är infe särskilt imponerande och vittnar inte omnågon större krafffullhet frän regeringens sida. Visserligen är vissa av automatikutgifterna svåra atfpåverka i budgetprocessen - det skall erkännas - men "taksystemet"borde i en eller annan form kunna tillämpas på en betydligt större del avstatsutgifterna än regeringen nu föreslår. Pensionärerna borde t. ex., enligtvår uppfattning, inkluderas. Eftersom pensionärsgruppen är en i hög gradheterogen grupp i ekonomiskt hänseende, bör en begränsad basbeloppsuppräkningkombineras med en höjning av pensionstillskottet, vilket går till de sämstställda pensionärerna. Man kan t. o. m. säga, att det är en vikfigfördelningspolitisk reform atf inkludera pensionärerna i det här systemet. De otvetydiga socialdemokratiska vallöftena innebar ettåterställande av den fullständiga värdesäkringen av pensionerna, det är ingettvivel om detta. Skulle vallöftena infrias borde pensionerna höjas medca , dvs. den av regeringen beräknade inflationen . Omregeringen å andra sidan vill fullfölja inflationsbekämpningen bordepensionerna självfallet omfattas av "fakförslaget". väljer regeringen en mellanväg, som varken motsvararvallöftena eller den uttryckta ambitionen vad gäller inflationsbekämpningen.Pensionärerna skall enligt regeringen fä kompensation inflationmed avdrag för den del som kan beräknas belöpa sig på devalveringen. Omregeringens inflafionsantagande sfär sig och den reviderade nationalbudgetensanfagan- Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. de om devalveringseffekfen på priserna under. 1983 håller,skulle resultatet bli att pensionerna således räknades upp . I sammanhanget är det emellertid utomordentligt intressantatf ta del av vad den socialdemokratiska utskoftsmajorifeten har skrivit ianledning av förslaget i mofion om atf det utgiftsområde på vilket manbör tillämpa "taksysfemet" bör utökas och gälla även t. ex.pensionerna. "Utskottet delar motionärernas uppfattning att detfinns skäl atf låta stora utgiftsområden beröras av förslaget om begränsadprisuppräkning av utgifter. Självfallet får åtgärderna större effekter om deberör en större andel av utgifterna. Därigenom begränsas också inflationstakten.Utskottet ställer sig således posifivt fill principen som sådan." Jag beratt få gratulera herr utskoffsordföranden till denna klarsyn. Jag tycker utskottets uttalande är ytterligt intressant,men det stämmer föga överens med vad sade här i kammaren omatt vallöftena fill pensionärerna om full värdesäkring gäller hela valperioden,dvs. såväl 1984 som 1985. Det är nödvändigt att få i gång en dynamik i det svenskasamhället, en utvecklingstro och en tilltro till de möjligheter som finns.Därför beklagar vi, som jag inledningsvis nämnde, att tilltron fill regeringensekonomiska politik lämnar mycket övrigt atf önska. Till skillnad från LarsTobisson tycker jag atf Williamsburgmötet våren besvikelse. En närmare analysav kommunikéerna visar att det är föga av substans i dem. Under alla förhållanden - det tror jag vi kan vara överensom - är en vikfig slutsats att vi själva här i landet mäste känna ansvar förden ekonomiska utvecklingen. Vi kan inte förlita oss på den internationella utvecklingenoch tro att expansionen i andra länder skall lösa våra interna ekonomiskaproblem. Det har funnits en benägenhet att talaväl mycket om behovet av internationell expansion och internationellt ansvarför den ekonomiska utvecklingen. hävdar att det är vår egen uppgift häri landet atf fa itu med våra centrala ekonomiska frågor och skapa denekonomiska balans som skall vara basen för fillväxt och utveckling. Centernmenar därför atf det är väsentligt att statens ekonomiska polifik läggs upp såatt den stimulerar fill utnyttjande av alla de idéer och möjligheter somenskilda människor besitter och är villiga att ta i anspråk. Det finns klara belägg för att ökad sysselsättning inomden privata sektorn främst uppkommer i små och medelstora företag. Detta kräveremellertid en medvetet inriktad politik för atf stimulera och främja den mindreföretagsamheten. Jag vill i detta sammanhang anföra ett enda exempel: Denhöga sjukfrånvaron på mänga större svenska arbetsplatser är alltfort ett stortproblem och medför att anställda i och ägare till de mänga småföretag, somenligt all tillgänglig statistik har väsentligt lägre sjukfrånvaro i det häravseendet, tvingas subventionera de större arbetsplatserna. Det har påpekatsav t. ex. SHIO-Familjeföretagen vid ett flertal tillfällen. Dettafaktum kan myndigheterna, enligt vår mening, infe längre.blunda för. Åtgärdermåste nu vidtas för atf komma fill rätta med defta problem, genom en anpassningav sjukförsäkringsdelen av arbetsgivaravgifterna till sjukfrånvaron på olikaarbetsplatser. Med tanke på att sjukfrånvaron är väsenfligt lägre ismåföretagen bör regeringen fa fram förslag på hur småföretagens sjukförsäkringsavgifterkraftigt kan sänkas. Detta kan ske t. ex. genom att alla företag upp tillstorleksordningen 25 ä 50 anställda får sina arbetsgivaravgifter sänkta med 5procentenheter, vilket jag tror någorlunda skulle motsvara utfallet isocialförsäkringssystemet. Låt mig avsluta med atf konstatera aff en ekonomisk politik, som skallha möjlighet att bli framgångsrik i den besvärliga situation som Sverigebefinner sig i, måste bygga på en ideologisk helhetssyn. Enligt vår mening bören sådan helhetssyn bottna i en tro på den enskilda människansinifiafivförmåga, vilja att ta ansvar och frihet att göra egna val. En sådangrundsyn låter sig bara förenas med en marknadsekonomi. menar atf manmåste utveckla marknadsekonomin, medan socialdemokraternas ekonomiska pohtikbetyder mer insnärjning av marknadsekonomin, centralisering ochbyråkratisering. Man skapar t. ex. knappast någon sfimulans för företagensinvesteringar genom förslag om vinstskatt och kollektiva löntagarfonder. Kollektivalöntagarfonder innebär något av en motpol till en decentralis-tisknäringspolitik. Löntagarfondstanken emanerar ur en filltro till centralplaneringoch socialism. Den är infe förenlig med och kan inte infogas i den ekonomiskapolitik som , förordar. Med det anförda yrkar jag bifall fill reservationerna nr 2,4,5, 6, 7,9, 11, 14, 16 och 19 vid finansutskottets betänkande nr 50. Denekonomiska politiken, m. m. 5 (): Chockdevalveringen har naturligtvis fått enposifiv filläggseffekt pä de ekonomisk-politiska åtgärder som vidtogs av dentidigare mittenregeringen. Det svenska näringslivet har en klart starkarekonkurrenskraft än vid regeringsskiftet . Då knäade industrin på gmnd avkostnadsexplosionen vid mitten av 1970-talef och andra bördor, som påförslag av den dåvarande socialdemokrafiska regeringen lagt på näringslivet. Dåstod vi inför den allvarligaste industrikrisen efter slut. är svensk industri betydligt starkare efter genomgripande strukturförändringaroeh framför allt med ett långt fördelaktigare kostnadsläge än 1976. Till detkommer atf det i och några andra ledande industriländer äntligenförefaller, efter den längsta och djupaste lågkonjunktur vi har haft i modernfid, kunna avläsas en viss uppgång. Antiinflationspolitiken i flera västländerhar gett ett bra resultat. Räntan har sjunkit i en rad länder. Oljepris ochvalutakurser har stabiliserats. Men är då allt frid ochfröjd, herr falman? Nej, långt därifrån. Detär visserligen bra att regeringen insett att man inte kunde fortsätta denlättsinniga löftespolifik som vi fick lyssna fill före valdagen den 19september 2Riksdagens protokoll 1982/83:163-164 Den ekonomiska politiken, m. m. Vi är naturligtvis nöjda i folkparfiet atfregeringen i många frågor vände den socialdemokrafiska polifiken ochövertog mycket av den ekonomiska polifik som vi i center-folkparti-regeringensammanfattade under temat: måste både arbeta och spara sig ur krisen.Finansministern har ju t. o. m. skrivit fast denna kombination av åtgärder somde bärande elementen i den s. k. tredje vägens polifik, som han så gärna talarom. Det allvarliga är dock aff han och regeringen i övrigt,infe har mod eller förmåga aff fatta de obekväma besluten, dvs. att våga läggafram reella besparingsförslag, som kan ge trovärdighet åt helheten isocialdemokraternas ekonomiska polifik. Vi i har påpekat detta vid varje ekonomiskdebatt här i och i andra sammanhang. I budgetpropositionen fördefinansministern visserligen fram den av mittenregeringen diskuterade teknikenmed utgiftstak. Men de konkreta förslagen vänfar vi fortfarande på. Vi skall fåveta hur förslagen skall se ut. Men redan har regeringen efter inre strider- det s. k. rosornas krig - begränsat det användbara området för dennabesparingsfeknik fill endast av statsbudgeten. Statsministern gav iförra veckan det beskedet, att finansministern inte har fått gehöri den övriga regeringskretsen för vad han skrev i finansplanen om aff ocksåundandra pensionärerna full priskompensafion. I bakgrunden finns, som allakänner fill, ett av de fyra heliga vallöftena. Pensionärerna garanterades fullkompensafion. är det löftet i och för sig redan överspelaf, eftersom sveketmot pensionärerna framstår klart för alla. Nägon kompensafion för devalveringenutgår inte och efter besked inte heller . Men merän så skall inte sparas, lyder i varje fall det senaste beskedet. När man ser på vad som är känt avsocialdemokraternas tankar om sparåtgärder är det således väldigt marginellafing. Man blir därför pessimisfisk om hur regeringen någonsin skall lyckas föraSverige till bättre ekonomisk balans. Många fackekonomer har uttryckt oro överbrist på åtgärder oeh handlingskraft. Förhållandet är ju det, att av den totalaproduktionen i tas in till den offentliga sektorn. Men vi får endast in50 % i skatter och avgifter för att finansiera denna verksamhet. Regeringen harpå filläfif de statliga utgifterna öka med hela 43 miljarder, eller . Jag hoppas verkligen, herr talman, atf det är ett oslagbarf rekord! Deflesta är överens om att det blir mycket svårt atf fa in ytterligare skatterför att finansiera de växande offentliga utgifterna. har ju redan dethögsta skaftetrycket i världen. Varje försök att dra åt skafteskruven ledertill atf underlaget för någon annan skatt minskar och att statens nettoinkomstinte blir så stor som man har räknat med. Det fömnderliga med socialdemokraterna är atf trots attdenna insikt är rätt väl förankrad i breda lager av partiet, infe minst blandkommunalmännen, så fortsätter finansministern att kallt räkna med att räddasig med nya inkomster, dvs. nya skatter och avgifter. Resten fårklaras med en fortsatt jättestor upplåning. Det finns dock frispråkiga socialdemokrater som vågar sägasanningen även om den är obekväm. En sådan är Metalls ordförande senaste numret av säger han: Lånar vi för att konsumera fårvi halsbränna. Mittenregeringen lyckades med att vända kurvan med deständigt växande budgetunderskotten. Det senaste budgetår vi kunde styra på egenhand, 1981/82, minskade underskottet från beräknat till 68miljarder. Våra sparpaket omfattade närmare 25 miljarder. Hade vi fåttfullfölja den polifiken, hade läge varit väsentligt bättre änmed det skenande underskott vi nu har att komma fill rätta med. Regeringensäger sig vilja arbeta och spara i balans, men tyvärr underlåter denatt komma med rejäla sparförslag, och den t. o. m. återtar redan beslutadebesparingar. Det är infe underligt aff långtidsbudgeten nu pekar på ettunderskott på hela . Det är ett hisnande otäckt perspekfiv! har fullföljt sin politik konsekvent. Vårtbudgetalternativ innebär reala besparingar på . Därutöverhar vi i vårt alternafiv engängsbesparingar och utflyttning av kreditgivningfill bostadsbyggande m. m. på sammanlagt 20 miljarder. Detta ger väsenfligtlägre räntekostnader, då staten inte behöver låna lika mycket som med regeringenspolifik. Den statliga upplåningen blir framöver ett växandeproblem. Hur skall man få i gäng industriinvesteringarna om kapifalplacerarekan göra likvida placeringar i sfatskuldväxlar och liknande till räntor somklart överstiger vad lönsamheten i svenskt näringsliv kan ge i utdelning fillaktieplacerare? Vi kommer ständigt att ha en press uppåt på räntan. Därfillkommer att det blir en knapphet på riskkapital när konjunkturen bärtillräckligt för aff motivera utbyggnad av den industriella sektorn - det somSverige mest av allt behöver för att vi skall kunna öka produktionskapacitetenigen. Några troende socialdemokrater utropar då naturligtvis:Det är därför vi skall ha-löntagarfonder! Motiven för fonderna har under resansgäng varit många. Detta med kapitalbildningen har varit ett motiv. Huvudsyftetmed fonderna är dock helt klart. Fonderna skall tjäna socialismen. Det är frågaom övertagandet av produktionsmedlen och atf koncentrera den verkligabeslufskapacitefen fill socialdemokratins innersta cirkel i skön förening medLO-sekretariatef. Sen må man försöka bygga upp hur många potemkinku-lisser somhelst när det gäller decentraliserade fonder och annat på vägen fram till dettaslutmål. Inte minst avslöjande är det bildspråk "överingenjörensjälv tillsammans med använt sig av i skriften. De diskuterar där hur löntagarfonder skallinföras i . "En kinesisk lärare, som ville förklara begreppetanpassning för sina elever, tog en groda och lade den i kallt vatten. Grodan simmadeglatt omkring. Så lade han grodan i varmt vatten i stället, men då hoppadegrodan ur. Men sedan gjorde han på ett annat sätt: Han lade grodan Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. i kallt vatten, satte kärlet på elden och värmde uppvattnet. Grodan stannade kvar i vattnet och blev kokt." Nej, ärade kammarledamöter, kollektiva löntagarfonder ärförvisso inte någon lösning på problem - tvärtom. Närsocialdemokraterna på - defta i och för sig sköna ställe - och påandra platser försöker övertyga näringslivefs folk om atf regeringen villförbättra deras arbetsvillkor, så sficker dessa löntagarfonders åsneöron uppoch avslöjar de bakomliggande syftena på ett obarmhärtigt sätt. somstår för en social marknadsekonomi kan aldrig acceptera kollektivasocialisfiska löntagarfonder, hur många små eller stora delsteg i form avvinstfonder och annat liknande regeringen än kommer att försöka presentera somofarliga steg. Vi vet numera att det kommer aff följa nyadelförslag, och åter nya delförslag, men med sikte på samma slutmål.Vi kommer därför att vara på vår vakt. Och det kommer vi att vara även omvattnet inte värms till kokning på en gång. Jag yrkar, herr talman, bifall till den för folkpartietoch övriga icke-socialisfiska partier gemensamma reservationen nr 5. Den 16-procenfiga devalveringen var detförsta steget i regeringens ekonomiska polifik. Allt skulle hängas upp på denspiken. Genom att devalveringen infe här följts upp av kraftfulla åtgärder föratf få ner utgiftssidan i statsbudgeten rullar regeringen problemen framförsig. Och det värsta är att problemen bara växer som en rullande snöboll. Det äri en uppåtgående konjunktur som anpassningsåtgärder av olika slag lättast gäratt klara. Det är således bråttom. Handlingsförlåmningen måste brytas. Görs detinget snart kommer vid nästa nedgång i konjunkturen få det verkligtbesvärligt. Professor beskrev i entidningsartikel vad som kommer att hända om regeringen försöker lösa de svenskabalansproblemen med höjda skatter och kompenserar otillräcklig expansion inomnäringslivet med ökade offentliga utgifter. Professor säger;"Till nästa recession sitter då ännu mera fast i inflation ocharbetslöshet och förstärkta obalanser i övrigt."