prot · G60917 · 1982-12-31 00:00:00 — Men för detkrävs att arbetsmarknadens parter träffar sådana avtal att de positiva effekterpå sysselsättningen som man förväntar av devalveringen verkligen uppnås. Det mestatyder på att de fackliga organisationerna tar sitt ansvar. Man tycker att detborde vara lika självklart att arbetsgivarparten då ger sitt bidrag och mjukarupp sin hittiUs benhårda attityd till varje form av vinstdelning i företag, därnu extraordinära vinster är att vänta. Investeringarnamåste komma i gång igen, produktionen öka och nya arbetstillfällen skapas.Företag som fungerar på det sättet borde kunna förvänta stöd och hjälp frånsamhällets sida. Bara genom en sådan utveckling och en sådan poHtik kan vikomma fill rätta med landets ekonomiska problem. Bara genom en sådan politikkan vi komma till rätta med de svåra sociala problem som följer i denekonomiska krisens spår, av vilka ungdomsarbetslösheten är det i särklassvärsta. Ärdå vårt näringsliv konkurrenskraftigt nog för att klara uppgiften? Kommerverkligen investeringarna i gång igen, och kommer det att bli fler jobb? Devalveringenoch skatteuppgörelsen är två viktiga beslut som skulle kunna ge näringslivetmöjligheter att satsa på expansion igen. Menpå lite krävs nog extraordinära insatser för att skallkunna hävda sig ekonomiskt. En rad nya fakta föreligger som tvingar framgrundläggande åtgärder, om vi skall lyckas behålla vår industriella produktionsapparat- för att nu inte tala om ifall vi skulle vilja få den att expandera ochsysselsätta fler människor och inte, som , allt färre. Vimåste finna våra "nischer" i en aUtmer hårdnande internationellkonkurrens. Datoriseringen ochenergikrisen ställer vårt land inför speciella problem. Skall vi klara av att återigen nå full sysselsättning -dvs. i dagens situation faktiskt sysselsätta omkring 300 000 fler än vad vi nuförmår, skall vi göra oss något så när oberoende av utländskt initieradeenergikriser, då måste vi se fill att vår produkfionsapparat utvecklas teknisktpå ett sätt som vi kanske inte sett maken fill tidigare. klarar aldrig den uppgiften, om näringslivetsrepresentanter fortsätter att bekriga samhället och dess insatser, kommeraldrig att förmå förnya sig, om vi skall få som regel det vi upplevde i åretsvalrörelse, där fiotals miljoner satsades "utanför valrörelsen" ikampanjen med de smutsiga argumenten mot löntagarfonderna. Vi kommer att klarade framförliggande problemen bara om samhället och näringslivet väljer attsamarbeta. Då har vi chansen - inte annars. Vi måste kunna garantera en hög efterfrågan här hemma. Detskall poUtikerna klara. Den sammantagna efterfrågan måste därför hållas uppe påen hög nivå. Regeringens polifik, som den aviserats hitintills, kommer rimligenatt leda fill att kommunerna expanderar och att de stadigainvesteringarna också bidrar till att hålla utvecklingen i gång. Så fort vi uppnår någorlunda balans i utrikesbetalningarnamåste också den sammantagna privata konsumtionen tillåtas stiga igen. Vårabarnfamiljer, våra sjuka, våra handikappade och våra gamla har faktiskt rättatt efter de svåra år som vi nu måste kämpa oss igenom - det är kostnaden föratt vi haft borgerliga regeringar - förvänta sig ljusare tider igen. Vi måste kunna finansiera de investeringar som bUrnödvändiga för att näringslivet skall uppnå internafionell konkurrenskraft, närvi med säkerhet går mot en ny produktionsteknik. Såväl datoriseringen somenergikrisen ställer väldiga krav i dessa sammanhang. Förslaget tiU löntagarfonder är ett exempel på vad som kangöras. Vi måste också på ett genomtänkt och progressivt sätt använda vårasamlade resurser för forskning och teknisk utveckling när vi skall anpassa vårtnäringsliv till den nya fidens produktionstekniska förutsättningar. Socialdemokratin har ägnatforskningsfrågorna en påtaglig uppmärksamhet. Partiet har i och genomen rad utåtriktade arrangemang gjort helt klart att i regeringsställning ärpartiets avsikt att satsa ordentUgt på forskningen just för att klara Sverigeur krisen också på . Genom att - som vice statsminister - fåttansvaret för bl. a. regeringens samordning av forskningspolitiken understrykssocialdemokratins avsikter. krävs det att också forskarsamhället och därmed universitetenställer upp. När staten och samhället vill ta forskningen fill hjälp för att påsikt få sig likt igen - få vår ekonomi att expandera igen och kunnaklara alla svåra sociala frågor som hopar sig - är det just det frågan gäller. Ingen politiker i ifrågasätter forskningensfrihet. Ingen politiker i vårt land syftar till annat än att vi skall få fiUstånd en forskning av högsta kvalitet. Låt oss därför slippa de meningslösadiskussioner som debatten kring U 68 var så rik på! Låt oss i stället få endebatt som domineras av vad forskarnavill göra för att skall bli bättre! Bollen är nu fakfiskt hosforskarna. Nugäller det ett samspel. Stora frågor måste få sin lösning. Har vi råd att satsapå den dyra forskning som kräver acceleratorer och observatorier i andra länderoch på andra kontinenter? För den forskningen krävs investeringar ihundramiljonklassen under det närmaste årtiondet. Har vi råd att låta bli? KanSverige utvecklas utan den forskningen och den expertis som forskningen gerteknik, naturvetenskap och medicin? Tvingarfrågeställningar av den här typen fram specialiseringar av våra forskandehögskolor? Måste vi lägga ner all fysik i för att göra de satsningarsom krävs i ? Måste vi inte samarbeta mer direkt med våra nordiskagrannar? Skulle inte kunna bli det fomm där de nordiska ländernalyckas skapa ett nytt framgångsrikt samarbetsfält? Forskning som kräver extra dyrutrustning - och som kräver personal av en begåvningstyp som inget av våraländer någonsin kommer att ha överflöd av -innebär en utmaning. Frågorna är många och avmycket varierande slag. Numåste något hända. Socialdemokratin har visat att den syftar till enforskningspolifikens renässans. Frågan är om forskarna är villiga och bereddaatt vara med. Skulle de vara det, kan mycket gott hända . Låt oss, herr talman, varaoptimister! AnL 52 (): Det går inte att möta nedgången i industrisysselsättningen med ökadeoffentUga tjänster, flera kommunalhus och statliga verk. För det första finnsdet inga pengar till detta. Den nuvarande expansionstakten finansieras med lån.För det andra innebär en fortsatt ökning av den poUtiska sektorn, attnäringslivet undandras kapital och arbetskraft när konjunkturen vänder. Detvisar all tidigare erfarenhet. Mentyvärr kommer det inte att gå att snabbt avveckla budgetunderskottet och betalafillbaka utlandslånen. Höstmånadernas viktigaste uppgift blir att stoppa denökning av underskottet i nästa budget som redan nu kan fömtses. De kommandebudgetförslagen måste vara inriktade på att genom besparingar åstadkomma ensuccessiv minskning av underskottet. Undersenare år har åtskilliga miljarder kronor lagts ner i stöd till företag somgått dåligt. De enorma industrisubventionerna har försämrat statsfinanserna,bromsat den nödvändiga strukturomvandlingen av industrin och försämratvillkoren för de konkurrensutsatta delarna av näringslivet. Och allt detta utanatt de långsiktiga överlevnadsmöjligheterna för de branscher och företag somfått miljardstödet har förbättrats. EnaweckUng av industristödspolifiken är därför en mycket viktig åtgärd. Det måsteslås fast att några ytterligare stödinsatser för varvs-, stål- ellerskogsbranscherna helt enkelt inte kan komma i fråga. Även övrigaindustrisubventioner måste avvecklas. struktionoch sanering av Statsföretagsgruppen är oundviklig om inte ytterligare mycketstora skattebelopp skall behöva rullas ner i förlusthålen. Sammanlagtfinns det ca 30 myndigheter, organisationer och företag som centralt ochregionalt fördelar mer än 80 olika slags stöd fill företagen. Bara under1970-talet har betalats ut fill krishotade branscheroch regioner i syfte att "rädda jobb". Denna sammanfattning gjordes iett radioprogram under rubriken . I dettaprogram kom flera kritiska röster till tals. Från såväl arbetslagar- somarbetsgivarhåll riktade man en svidande kritik mot industristödets utformningoch menade att effekten i många fall helt uteblivit. Det finns, menade man,kritiker som t. o. m. hävdar att stödkatalogen blivit så omfattande att detblivit viktigare för företagen att känna till och utnyttja stöden än att varaduktiga tillverkare och marknadsförare. Ettav flera motiv för den stora devalveringen skulle enligt vara enmöjlighet att kunna "trappa ned det selektiva stödet fill industrin".Kan vi tro det? Såvälföre som efter 1976 - och i synnerhet under den gångna valrörelsen -harsocialdemokraterna uppträtt som den selektiva stödpolitikens främsteförsvarare. Erfarenheterna avskräcker inte socialdemokrater- när konkretastrukturproblem ställs på sin spets - att kasta goda pengar efter dåliga. Underde gångna sex åren har socialdemokratiska kommunalråd och fackliga företrädarefrån "rörelsen" utgjort spjutspetsen i många uppvaktningar hosdepartement och riksdagsutskott. Det var socialdemokraterna som gick i spetsenför att ge vissa varvsanställda en särskild "anställningsgaranti".Socialdemokraterna har ingalunda motsatt sig några förslag från omutbetalning till krisdrabbade företag. Nej, socialdemokraterna har oftastbjudit mer pengar. Om hade bifalUt de socialdemokratiskareservationerna , hade underskottet i statsbudgeten varitbetydligt större än vad det är . Ivåras ville socialdemokraterna ge 275 milj. kr. mer än regeringen tillregionalpoHtiken. När regeringen viUe begränsa stödområdet, föreslogsocialdemokraterna att detta skulle utökas. Lokaliseringsprövning för nyainvesteringar ville de också ha. Till detta skall föras de fondsocialistiskaambitioner som socialdemokraterna har och som genom sin inriktning och ökadekostnader skulle hota de regionalpolitiska målen. försöker den nye industriministern att konkretiseraOlof Palmes uttalande. säger nu att "privata företag i krisfår gå i konkurs men de statliga måste räddas för att inte skall bliutan utlandslån". Det skall tydligen bli en politik för stadiga företagoch en annan för privatägda. Det är betänkUgt från flera synpunkter. Enuppenbar risk är att konkurrensen kan snedvridas. Vidare kan det uppstå ensocial oro till följd av vetskapen om att den egna ortens överlevnad ärberoende av vem som äger det kanske enda företag som finns på orten i fråga.Jag delar verkligen synpunkt tidigare i debatten att manmåste behandla statliga och privata företag lika. Det bhr alltså fråga om en motsägelsefull polifik.Men för att klara uppgiften har man delat upp den på två statsråd. Den eneskall bromsa. Den andre skall gasa. Egentligen är utspel ett slagi luften, om man granskar hur stor andel av stödet som i verkligheten går tillstatliga företag. Enligt Industriförbundets beräkningar utgjorde andelen stödtiU statliga företag /76, nästa budgetår, 94,0 /78, /79 och /80. Engenomgång av näringsutskottets betänkanden från /82 visar attriksdagen under detta budgetår icke har tagit beslut om något stöd till heltprivata företag. som erhållit stöd är helt eller delvis ägda avstaten. Närdet nu förhåller sig så här, hur blir då besparingseffekten i de statiigautgifterna? Det är som sagt ett slag i luften. Slutsatsen blir nog denatt det närmast kommer att bU fråga om att förverkliga intentionerna i LO:snäringspolitiska rapport, där planhushållningens höga lära predikas. Jag kanförstå att den socialdemokratiska poUfiken, med aU den byråkrati som man villsnärja in företagsamheten i, är ett viktigt led mot vad man kallar den demokratiskasocialismen. Jag kan förstå att man vill att näringspolifiken skall hjälpa tillatt förverkliga dessa ambitioner. Däremot måste de partier som har "ettstärkande av marknadsekonomin" inskrivet i sina program förhindra en sådanutveckling. Genomatt satsa mer på statliga företag och ge mer pengar fill AMS tror man sig kunnaöka sysselsättningen. Var finns logiken i att först slå ut rikfiga jobb genomhögskattepolitik och byråkratisk styrning av näringslivet för att sedan skapakonstgjorda jobb via AMS? Öm den industrieUa sektorn skaU kunna expandera,måste den offentliga minska. Med den genom löftespolitiken framdrivnadevalveringen med åtföljande inflafionsverkningar blir det nu en politik i raktmotsatt riktning. Denoffentliga konsumtionen kommer att öka på den enskilda sektorns bekostnad. Varfinns logiken i att först sänka kostnadsläget för exporfindu-strin genomdevalveringen, för att sedan höja det igen genom en lång rad av ökadearbetsgivaravgifter och höjd moms? Vadläget kräver är en varaktig förbättring av vårt relativa kostnadsläge. Då krävsdet en helt annan poUtik än den socialdemokraterna företräder. Först och främstmåste de offentliga utgifterna frysas. Skatter på arbetsinkomster ochproduktion skall sänkas - inte höjas! Vi måste ge rejäla utbudsstimulanser tillarbete och kapital och satsa på en inflafionsbekäm-pande stabiliseringspolifik.Politiken måste bygga på det långsikfigt nödvändiga - inte det kortsiktigtpopulära! Underde kommande åren blir det således nödvändigt att "frysa" den realanivån på de samlade offentliga utgifterna. För att detta skall vara möjligtmåste omfattande offentliga sparprogram läggas fram, med de uppoffringar ochproblem som detta otvivelaktigt för med sig. Denkommunala volymfillväxten måste stanna av helt , samtidigtsom de statliga verksamhetsutgifterna måste minskas och bidra- gensökning dämpas väsentligt. De kommunalmän och landstingspolifiker som intehjälper till med detta saboterar en sådan stabiUseringspolitik. Kommuner ochlandsting måste ta sitt ansvar för att målen för de samhäUsekonomiska stabiUseringsåtgärdernaskall kunna nås inom rimlig fid. Socialdemokraternahar uppenbarligen inget lärt av tidigare misstag, utan vill nu föra sammapolitik som bl. a. drev fram kostnadskrisen . Socialdemokraternaspolifik bygger på att centralt placerade politiker och byråkrater med selektivamedel på skönsmässiga grunder skall fastställa vilka verksamheter och regionersom skall stödjas i vårt land. Denna övertro tiU poUfikers möjligheter att"skapa jobb" kommer att stå skattebetalarna dyrt och leda till änvärre problem. Nej,det selektiva stödet kommer - trots uttalanden - inte att kunnaavvecklas under en socialdemokratisk regering. Uppvaktningarna i kanslihus ochi riksdag kommer inte att minska - tvärtom. Med den inledda inflationsdrivandepolitiken är det risk för motsatsen. Rörelsens företrädare på fältet kommer attpåminna om alla vallöften. Sannolikt tvingas regeringen attmlla ner åtskilliga fler miljoner i förlusthålen. OmOlof hade menat allvar med sitt tal om "minskat industristöd",borde han inte ha gjort en stor löftesspridare till industriminister. Utfästelsernaom stödpengar till krisföretag har för övrigt redan startats upp med 30 milj.kr. till - om vissa villkor uppfylls. Industridepartementet, somnumera bemannas av tre statsråd, kommer inte att avveckla akutmottagningen.Den får snarare karaktär av långvårdsinrättning för statliga företag! Stmkturproblemeninom industrin kan inte lösas genom upprepade statliga förlusttäckningsbidragtill krisbranscher och krisföretag. Företag utan överlevnadsmöjligheter måsteläggas ned. Även stödet till företag med tillfälUga problem bör minska. Sådanaföretag läggs normalt inte ned, om de har långsiktiga möjligheter attutvecklas. StatUga bidrag kan i stället fördröja en önskvärd stmkturomvandUnginom dessa företag. Ävenom näringspolitiken bör vara generell, kan selektiva insatser inte heltundvaras. Dessa bör komma i fråga endast för att överbrygga rent tillfälligakriser eller för att underlätta en nödvändig stmkturomvandUng, så att den skeri socialt acceptabla former. Statens omfattande engagemang i olönsammabranscher och företag måste begränsas. I lönsamma företag, som staten äger helteller delvis, bör staten successivt avveckla sina intressen. Dessa företagsframtidsmöjligheter säkras bäst om de tvingas anpassa sig till marknadens krav. Tyvärrhar selektiva stödåtgärder i alltför hög grad kommit att domineranäringspoUfiken . Resurser har därmed undandra-gitsden utvecklingsdugUga delen av näringslivet. De stora stödinsatserna tillförlustföretagen har också medfört en snedvridning av konkurrensen,bidragstänkande i näringslivet och en snedbelastning av kapitalmarknaden. Denbästa näringspolitiken är en ekonomisk politik som lyckas hålla det allmännakostnadsläget på en sådan nivå att en industriell tillväxt på bred front blirmöjlig. del av industristödet har fillkommit i syfte att förbättra den regionalabalansen i vårt land. Kortsiktigt kan stödet ha bidragit till att hålla uppesysselsättningen. Men, som industristödsutredningen påpekar i sitt betänkande,innebär det också "att man i de aktuella regionerna ytterligare försämrarde långsikfiga fömtsättningarna för en balanserad utveckling". Medanindustristrukturen i andra landsdelar utan statsingripanden successivt anpassastill ändrade förutsättningar, medverkar industristödet till att en redanofidsenlig stmktur bevaras i stödregionerna. "Avveckling av konkurrenssvagaverksamheter är i många väsentliga avseenden en förutsättning för utveckling avkonkurrenskraftiga nya verksamheter." Utredningenhävdar vidare att en konkurs negativa effekter på sysselsättningen oftaöverskattas: "En finansiell rekonstrukfion genom konkurs eller ackordsynes i vissa fall kunna förbättra förutsättningarna för fortsatt drift ochreducera behovet av framfida ytterligare stödinsatser." Detär, herr talman, inte i ett statsstyrt och byråkrafiskt sökande efter"nischer" och projekt som vår industrieUa framfid ligger. Så gott somsamfiiga större näringspoUtiska satsningar som staten gjort har lett fillomfattande förluster och problem. Nej,framtiden Ugger i en poUtik som med generella medel stärker våra Hvskraftiga företagoch tryggar ett fritt näringsliv och en ekonomi i balans. Erfarenheten harvisat att en felaktig ekonomisk polifik och en missriktad näringspolitik ärstora hot mot vår välfärd. Näringspolitikens syfte måste därför vara attförbättra förutsättningarna för vårt näringsliv i dess helhet och att skapagynsammaste möjliga betingelser för företag och sysselsättning i alla branscheroch regioner i vårt land. Jagkonstaterar att industriministern inte längre finns kvar i kammaren. Jag haderäknat med att han skulle ha kunnat planera sitt arbete på ett sådant sätt atthan skulle ha kunnat bevaka den här debatten, och jag tycker det är svagt atthan inte har lyckats med detta. AnL 53Arbetsmarknadsministern : Herr talman! Det har sagts i olikasammanhang att arbetslösheten i internationellt sett är låg. Detframhölls ofta och med stor skärpa av den förra regeringen. Visst är detriktigt, men har arbetslösheten i under den senaste tidenökat snabbare än i många andra länder. Det är också så, attarbetslöshetsperioderna i internafionellt sett är långa. var det 66 000 personer som hade varit arbetslösa i mer än tre månader.Det är en siffra som rymmer tiotusentals individuella tragedier. Många riskeraratt utförsäkras från arbetslöshetsförsäkringen. För många -innebär det att detvingas söka socialhjälp. Det skall ingen behöva skämmas för, men mångaupplever det ändå som ett personligt misslyckande. En följd bUr för mångafamiljer att de tvingas sälja kanske både bil och sommarstuga, som de har ägnatmånga år, kanske nästan hela sitt Hv åt att spara ihop fiU. Inom AMS pågår justnu ett arbete för att undersöka hur vi skall kunna komma till rätta med långfidsarbetslösheten och de problemsom den för med sig. För egen del vill jag slå fast, att jag inte anser att enförlängning av fiden för kassaersättning eller den fid som berättigar tillkontant arbetsmarknadsstöd är någon tillfredsställande lösning. Det är inte heller någon riktigt bra lösning att enbartsatsa på att ge de utförsäkrade möjlighet att upparbeta en ny karens och därmeden ny ersättningsperiod. Inriktningen måste i stället vara att totalt settverka för en förkortning av arbetslöshetsperioderna. För att klara de akutaproblemen krävs det intensifierade arbetsförmedlingsinsatser frånarbetsförmedlingarnas sida tiU förmån för de långtidsarbetslösa. Arbetslöshetssiffrorna ger bara en del av sanningen om detutomordentligt mörka läget på arbetsmarknaden. Septemberstatisfiken visar ocksåen fortsatt kraftig försämring av sysselsättningsläget. Minskningen avsysselsättningen har koncentrerats fillungdomsgrupperna. Tillströmningen av lediga platser till arbetsförmedlingen ärfortfarande extremt låg. kvarstod vidarbetsförmedlingarna bara 12 000 lediga platser. Endast 1 300 av dem fanns inomtillverkningsindustrin. För ungdomarna är arbetsmarknaden ännu trängre, ännu sämreän vad som framgår av de här siffrorna över de få lediga arbetsplatserna.Ungdomarna utgör ungefär hälften av de arbetslösa, men fiU fem av sex ledigajobb krävs utbildning och erfarenhet som få av ungdomarna kan visa upp. Som enkomplettering till den här dystra beskrivningen kan det också nämnas atthitfills har 44 000 personer varslats om uppsägning. Kan vi då vänta oss någon ljusning på arbetsmarknaden inomden närmaste fiden? Svaret är nog tyvärr nej. Det samlade intrycket av allaprognoser om läget på arbetsmarknaden är fortsatt lika dystert. avindustriföretagen uppgav att de utnyttjade hela sin kapacitet.Länsarbetsnämndernas senaste kvartalsprognoser bekräftar uppfattningen attuppgången i industrikonjunkturen kommer att låta vänta på sig ytterligare.Någon ökad efterfrågan på arbetskraft räknar AMS f. n. inte med förrän fidigastandra . Härmed har jag, herr talman, skisserat läget påarbetsmarknaden sådant det var när den nya socialdemokratiska regeringentillträdde - ett mycket dystert läge. Därför har regeringen nu vidtagit en rad åtgärder för attinleda en ny ekonomisk politik med syfte att sfimulera produktion ochinvesteringar i industrin och skapa så många arbetsfillfällen vi kan under dennärmaste tiden. Innan jag närmare redovisar det sysselsättningspaket som vi harlagt fram vill jag ange några principiella utgångspunkter förarbetsmarknadspo-Utiken. Arbetsmarknadspolitiken har främst två uppgifter. Denskall i alla konjunkturlägen underlätta arbetsmarknadens funktion och undanröjaförvärvshinder. Det innebär att arbetsmarknadspolitiken har stor betydelseframför allt för de människor som har speciella svårigheter på arbetsmarknaden,unga och nytillträdande, kvinnor som kanske har varit hemarbetande undermånga år och därför är ovana vid arbetsmarknadens nya krav samt handikappade.Om det är sämre tider, skall arbetsmarknadspolifiken dessutom skapasysselsättning för att i möjligaste mån förhindra hög arbetslöshet. Detta skallnaturligtvis göras på ett sätt som så ändamålsenligt som möjligt banar väg förbättre tider. Omfattningenav de arbetsmarknadspolifiska åtgärderna kommer att betyda attomkring av arbetskraften sysselsätts genom särskilda åtgärder. Jag vill medskärpa understryka att för mig som arbetsmarknadsminister är detta etttecken på vilket nödläge samhället befinner sig i. Det är inget självändamålatt så många människor bereds arbete och utbildning genomarbetsmarknadspolitiska insatser. Att vi har kommit därhän att den nyaregeringen redan tvingats besluta om ett sysselsättningspaket på ca 4 miljarderkronor beror på att den tidigare ekonomiska politiken misslyckats. Jag harstundtals fått höra synpunkten att det vore bättre att satsa alla AMS-miljardemapå varaktiga jobb i stället för på arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Mensanningen är ju att vi inte kan kommendera fram varaktig sysselsättning. Vi kanbara skapa fömtsättningar för den genom en framgångsrik ekonomisk politik. Närde förutsättningarna inte räcker eller när vi, som , ännu inte har hunnitskapa dem, skall vi vara glada för att arbetsmarknadspoHtiken finns. Vi skaUvara tacksamma mot de framsynta socialdemokrater som redan för årtionden sedanbörjade bygga upp den arbetsmarknadspolitik som vi har. Beredskapsjobbeninnebär att vi för att minska arbetslösheten skapar nytfigheter förfolkhushållet som vi annars inte skulle haft råd med. Man kan säga att detinnebär att vi låter nöden ta nyttan i hand.