prot · G609114 · 1982-12-31 00:00:00 — Kjell-OlofFeldt sätter, vad jag förstår, sitt främsta hopp till hushållen. Men är detverkligen realistiskt? Efter devalveringen och skattehöjningarna sedansocialdemokraterna tog över får löntagarna vidkännas en betydandeköpkraftsförsämring. Hushållssparandet är redan rekordlågt. Sparkvoten tycksvara nere i bara någon procent. Mycket talar väl för att hushållen fortsätteratt försöka hålla uppe sin konsumtion genom att minska på sparandet. Skattefondssparandethar betecknats som en anmärkningsvärd framgång, när det förmått dra in 2miljarder från hushållen. Här behövs det alltså 218 miljarder! Jag kan inteförstå annat än att vad som kan komma fram den här vägen endast blir isammanhanget små belopp. Det senaste premieobligationslånet, somfinansministern fann så uppmuntrande, var om jag minns rätt bara på 800 milj.kr. Det behövs alltså 4 miljarder ! Nyligenhar regeringen lagt fram en proposition om obligationsfonder. Detta kanverkligen beskrivas som berget som födde en råtta. Inte blir det någon vidarestimulans av att den som köper obligationer via en aktiefond får en någotgynnsammare behandling i reavinsthänseende under det tredje och fjärde året avsitt innehav, men i övrigt hamnar i ett sämre läge. DagensMorgoneko i radio lämnade vissa uppgifter om vad som tydligen skall kallasriksgäldssparande. Det låter pampigt. Socialdemokraterna kunde kanske göraavkall på sina principer och sätta ordet "kungliga" framför, som mangör när man lånar utomlands i namn. Påmodern svenska rör det sig emellertid helt enkelt om ett statsskuldssparande.När höjda skattesatser inte längre ger ökade statsinkomster, skall medborgarnaändå förmås att lämna sin tribut - paradoxalt nog mot vissa skattefavörer. Vilkenvolym siktar finansministern på när det gäller hushållens statsskuldssparande?Kjell-Olof är säkert medveten om, att skulle han särskilt gynnaobligationssparandet, skulle han löpa risk att knäcka den utveckling påaktiebörsen som tydligen även en del socialdemokrater finner fidigare interpellafionsdebatt med mig medgav finansministern att avsiktenär att skattereduktionen i fråga om skattefondssparandet helt skall försvinnavid insättningar efter nästa årsskifte. Många kunniga och erfarna bedömare harvägrat tro att detta kan vara sant. Kan finansministern tala om hur det förhåller sig påden punkten? Blir det någon skattereduktion över huvud taget vid inbetalningartill aktiesparfonder efter eller inte? berömde sig i sitt svar av att ha förmåttföretagen att i snabb takt köpa statsskuldsväxlar. Det hade kanske varit meraklädsamt om han hade visat samma betänksamhet som när detta nyafinansieringsinstrument fillkom under den borgerliga regeringsperioden. Detkan inte vara fråga om något annat än en mycket kortsiktig lösning under enperiod av riktigt låg ekonomisk akfivitet. Egentligen är det ännu mera osuntatt "packa" företagen fulla med statspapper än att göra så medbankerna. Upplåningen i företagen är av så kortfristig natur att vi här snabbtbygger upp en likviditets- och inflationsbomb. Om vi når därhän att företagen återigen börjar intresserasig för att bygga ut sin egen verksamhet, räcker det med att de slutar köpa nyastatsskuldsväxlar för att staten skall hamna i en riktig knipa. Skulle dedessutom investera i statspapper, efter hand som sådana förfaller, vet jag intevart riksgälden skall vända sig för att klara statsupplåningen. Ofrånkomligenpressas då räntan kraftigt uppåt. Därmed finns det en risk att investeringsuppgångeni näringslivet kommer av sig. Vi är inne i en ond cirkel. Ansatserna till ökadaktivitet inom näringslivet kommer att punkteras av de räntehöjningar somfinansieringen av budgetunderskottet framkallar. Finansministern hänvisar till regleringar och ett ökathushållssparande till statens förmån som olika metoder för att undvika attfinansieringen av statsskulden får utträngningseffekter på kreditmarknaden närdet gäller näringslivet. Min slutsats, herr talman, blir: Det här räcker inte. Jag är övertygad om att den ekonomiska expertisen håller med migpä den punkten. Kan finansministern, t. ex. utifrån jämförelser med andraländer, peka på att hans väg någonstans visar sig vara framkomlig? Om statsupplåningens inverkan på räntenivån Vi var många i den socialdemokratiskariksdagsgruppen som undrade - och det tror jag att även många medborgare gjorde- vilka avsikter moderata samlingspartiet egentligen hade när man tillsammansmed mittenpartierna medverkade till en fullständig rasering avstatsfinanserna. stagnerade statens inkomster realt sett -de ökade över huvud taget icke, bortsett från penningvärdeförsämringen. Undersamma tid ökade statsutgifterna volymmässigt . Detta skedde, herrtalman, under befäl av den moderate partiledaren . skedde vad man kallar en omläggning av politiken -det är riktigt. Då skulle man stoppa uppgången i statsutgifterna. Om statsupplåningens inverkan på räntenivån Tobissonkunde kasta något ljus över denna fråga: Hur kunde ni låtastatsinkomsterna stå stilla och utgifterna växa i snabbare takt än de gjordeunder den socialdemokratiska regeringsperioden? Jag skall avslöja en sak; Det fanns de som trodde - ménjag har vägrat att ansluta mig till den teorin - att detta var enmedveten aktion från sida, så att man sedan, då man hade ettvåldsamt budgetunderskott, med desto större kraft skulle kunna angripa detsociala välfärdssystemet och det samhällsbygge som hade ägt rum under degångna årtiondena. När man nu möter moderater verkar det nästan som om de -därför att de hade varit med och skapat en nästan ohållbar statsfinansiellsituation - hade den moraliska rättigheten att angripa alla andra för attsituationen inte retts upp och angripa regeringen, som suttit ,för att den inte klarat upp det som åstadkommits i form av underskottoch statsskuld. Vad gjorde man då när man sparade? Jag tycker det var ettbra exempel som tog upp, när han ville visa hur ,sedan de hoppade av trepartiregeringen , hade pressat de dåvaranderegeringspartierna till besparingar på det kommunala området. redovisade resultatet, nämligen att denkommunala sektorn väntas gå med ett underskott på 8 miljarder och år1985 med ett underskott på 15 miljarder, vid i stort sett en stagnation av denkommunala verksamheten. Man ligger mycket nära den nolltillväxt av den kommunalaverksamheten som anser vara den riktiga. Vad var det som hände? Jo, man drog in skatt ochöverförde den till staten, dvs. försökte helt enkelt flytta det statligabudgetunderskottet till den kommunala sektorn - och man har lyckats. Men denoffentliga sektorns finanser har inte förbättrats ett dugg - man har baraändrat bokföringen. Jag tycker det är mycket skralt, nästan ynkligt, att tafram detta som ett bevis på att man har sparat någonting - när man i ställetbara har flyttat pengar inom den offentliga verksamheten, för det totalaunderskottet är ju precis lika stort. Det är ett underskott som beräknasbli 55 miljarder när det gäller den offentliga sektorns finansiella sparande.År 1976- då vi hade ansvaret för finanspolitiken - hade denoffentliga sektorn ett sparandeöverskott på 15 miljarder. Och - för att taett av de exempel som använder som bevis på den nuvarandepolitikens ruttenhet -kunde AP-fonderna låna ut pengar till näringsliv ochbostadsbyggande, i stället för att fylla sina lokaler med statsobligationer,som de nu tvingas göra. För mig båtar det föga att konstatera att det gått till såhär. har jag och den socialdemokratiska regeringen ansvaret för en budgetsom är i en fruktansvärd obalans och för en sektor som också är iväldig obalans när det gäller förhållandet mellan inkomster och utgifter. När det gäller det förflutna vill jag bara säga en sak omLars verklighetsbeskrivning: Han försökte skapa intrycket att vi pånågot dramatiskt sätt skulle ha ökat statens utlandsupplåning. Det som har häntär att värdetav de tidigare lånen på grund av devalveringen har skrivits upp, vilket i ochför sig är en belastning för framtiden, men en nödvändig följd avdevalveringen. Den gav inte heller mycket större effekt än de tidigaredevalveringarna som genomfördes av borgerliga regeringar. För att sedan övergå till problemen som vi har att försökalösa sätter jag inte alls - vilket också framgår av svaret på interpellationen- en stor tillit till regleringarna på kreditmarknaden. Tvärtom, är jagbekymrad över att regleringarna på kreditmarknaden kvarstår år , ochatt de i varje fall under långa perioder bara har fått skärpas. Det ärdefinitivt ingen önskvärd utveckling, och det vore fel både avfinansdepartementet och av att säga att med regleringar löser viunderskottsproblemen i den svenska ekonomin. Vi kan mildra vissa av deras verkningar,framför allt när det gäller tillväxten av likviditet, genom hanteringen av bl.a. kassakvoter och likviditetskvoter i banksystemet. Men vi har hela tidentrycket uppåt på den inhemska räntenivån och också risken - även omden inte finns kan den komma - för valutan. har vi fått ett förslag - det är riktigt - om vissaliberaliseringar av kreditpolitiken. Det förslaget är ute på remiss. Jag villför min del se remissinstansernas reaktioner på denna i och för sig teoretisktganska eleganta produkt, vars praktiska tillämplighet jag kanske inte är heltövertygad om. Men jag skall fördomsfritt granska både utredningens förslag ochremissinstansernas reaktioner innan vi tar ställning till förslaget. Jag ärinte heller, vill jag tillägga, främmande för att, i den mån det över huvudtaget i nuvarande läge finns utrymme för det, minska regleringstrycket påkreditmarknaden. Jag tror mig veta att den nuvarande riksbanksledningen ocksåhar den uppfattningen. När det gäller hushållssparandet har naturligtvis LarsTobisson rätt i - och jag har heller aldrig hävdat motsatsen - att inte ensganska dramatiska ökningar av hushållssparandet löser våra underskottsproblem.Men läget är, som också har framgått av den tidigare regeringens handlande, såallvarligt att varje möjlighet till en ökning av sparkvoten i den svenskaekonomin måste tas till vara. Där har det hänt någonfing väldigt allvarligt,som faktiskt tidigare regeringar måste ta på sig ansvaret för. - detnämnde också - sjönk hushållens sparande i på ett såhastigt sätt att det är både oroande och faktiskt än oförklarligt. Settsom finansiellt nettosparande uppmättes hushållens sparande 1981 till 12miljarder och sjönk 1982 till . Det var alltså hushållenstotala bidrag till sparandet i landet - . Det här är intressant också ur den synpunkten - vilket förmig över till en annan fråga som reste - att det var under 1981och 1982 som det_s. k. skattesparandet var i sin fullkomning. Inte minst LarsTobisson har stått i den här talarstolen och utropat skattesparandet ochskattefondssparandet som en stor succé, en våldsam framgång, där mycketnysparande kom fram på grund av de frikostiga skattesubventionerna. Jag tyckeratt skulle kunna förklara för oss - för det här är faktisktnågonting som behöver förklaras - hur det kan komma sig att somstaten ger Om statsupplåningens inverkan på räntetiivån Om statsupplåningens inverkan på räntenivån utomordentligtgenerösa villkor för vissa typer av kontoinbetalningar, om man skall uttryckasig exakt, går hushållssparandet ner till i varje fall mindre än hälften. Detär något av en besynnerlig ironi att statens kostnader för skattesparandet ärungefär lika stora som hushållens nettosparande, dvs. Denhär affären går ihop - men resultatet är plus minus noll. 41 LRS (); Finansministern menade att vi moderater underde gångna åren hjälpte mellanpartierna att rasera statsfinanserna. Jag uppreparvad jag sade förut; Jag skryter inte med vad vi åstadkom på det här områdetunder de sex borgerliga åren. Men en viktig orsak till utvecklingen, den kanskeallra viktigaste, var socialdemokraternas inställning, den som visades iopposition. Särskilt de båda andra partierna var känsliga för den kritik somhela tiden trummade fram mot att inte den nya borgerliga regeringen kunde hängamed i alla svängar med nya reformer och nya utgifter så som socialdemokraternaföreslog. är tonen annorlunda. Jag läste en intervju medfinansministern i . Hans budskap var där: "Densvenska krisen är mycket djupare än vad gemene man tror." Det varverkligen en skön själs bekännelse! Om gemene man tror fel på den här punkten, beror detframför allt på att socialdemokraterna inför höstens val var så gemena att deinte såg några ekonomiska problem som inte litet efterfrågestimulans och litettillväxt kunde lösa. Vem minns inte allt tal om ökat bostadsbyggande, somslutade i gardinfabrik. Finansministern säger sig kunna förhindrautträngningseffekter på kreditmarknaden med en stram finanspolitik. Men vad menas i praktiken? Socialdemokraterna har i årets budgetförslagoch i tillkommande propositioner om varvsstöd och annat visat, att man inteavser att hålla igen på utgiftssidan. Där är ingen skillnad. En finanspolitiskåtstramning betyder vanligen, med socialdemokratisk terminologi,skattehöjningar. Men tecknen blir allt tydligare - det har bekräftats i fleravetenskapliga undersökningar -på att vi befinner oss i nerförsbacken avLafferkurvan. Någon minskning av budgetunderskottet blir det alltså inteden vägen, och man får akta sig för att knyta några större förhoppningar tillde budgetför-stärkande effekterna av en konjunkturuppgång. De är obetydliga,vågar jag påstå, jämfört med de automatiskt verkande mekanismer som förstorarbudgetunderskotten. Därför är det vilseledande att gå ut och säga: Bara detblir litet ökad efterfrågan har vi löst problemen. Så enkelt är det inte. Däblir, återigen, gemene man besviken på de gemena socialdemokraterna. Finansministern antydde i sitt svar att jag skulle förordaen monetaristisk penningpolitik, som skulle leda till skadligt höga realräntor.Får jag tolka det så att föredrar den andra möjliga utvägen,nämligen en kraftig inflation i ? Problemenmed statsskulden förvärras, som vi redan varit inne på, av att en storandel placeras i utländsk valuta. De räntor man behöver betala när man tar upputländska lån kan förefalla låga. Men erfarenheten visar att kostnaderna blirmycket höga - när man beaktar kursförlusterna. Här har vi alltså en doldkostnad, som kommer att dyka upp på budgetens utgiftssida ,efter hand som upptagna utlandslån förfaller till betalning. Det kanske intedirekt blir fråga om betalning. Jag antar att lånen skall omsättas - men denhär utgiften dyker ändå upp. Jag har inte sett några beräkningar på detta, menjag föreställer mig att den effektiva räntan på utlandsskulden, med dendevalveringstakt som hälls, ligger på - alltså väsentligtöver den inhemska räntenivån. Det, om något, talar för att man bör försökabegränsa den upplåning som sker i andra länder. Lät mig säga till finansministern, som tydligen satsar påatt betala statsskulden med en snabb inflation, att den utländska delen avstatsskulden inte på samma sätt som den inhemska kan amorteras med hjälp avinflationen. Tvärtom får vi räkna med att en högre inflationstakt i äni omvärlden framtvingar fortsatta, allt tätare devalveringar, som i stora ochtydligen allt snabbare steg förstorar utlandsskulden. Det är inte vilseledande att som jag gjorde beskrivautlandsskuldens ökning som en följd av devalveringen . Devalveringengjordes för att förstärka näringslivets konkurrenskraft - det är riktigt. Menandra sidan av den saken är att vi - eller våra barn - får större bekymmer närdenna förstorade utlandsskuld skall betalas tillbaka. Riksgäldsfullmäktige efterlyser i sitt remissyttrande överkreditpolitiska utredningen motiven för att staten skall fortsätta attutomlands låna upp till underskottet i bytesbalansen. Uppenbarligen lindrar detplågan för stunden, men växer problemen för framtiden. Villfinansministern redovisa sin syn pä den utländska statsupplåningen ? Om statsupplåningens inverkan på räntenivån Jag skall först säga ytterligare en sak omhushållssparandet, som frågade om i sitt första inlägg. De ändringar i skattesparandet som regeringen villgenomföra kommer att framgå när den pågående utredningen lägger fram sittförslag. Men jag skall försöka förklara varför vi också anser att speciellastimulanser krävs för hushållssparandet. Vi är övertygade om att de realräntorsom krävs för ett ökat hushållssparande är högre än de realräntor som vi börhålla på marknaden - där vill vi hålla realräntorna så låga som möjligt för attstimulera investeringarna. Det är såvitt jag förstår en samhällsekonomiskthållbar motivering för skattestimulanser till sparandet. Problemet är attutforma dem på ett sådant sätt att de verkligen ger ett nettoutbyte totalt. Detborgerliga skattesparandet har, som det nu börjat utvecklas, inte givit någotsådant utbyte. När det gäller själva tekniken för statsupplåningen villjag säga att jag verkligen inte berömmer mig av den framgång somstatsskuldväxlarna formellt sett är. Jag är djupt bekymrad över att enså stor del av Om statsupplåningens inverkan på räntenivån statsupplåningende senaste ett och ett halvt åren skett med sex, tolv eller arton månaderslöptid. Vid en omsvängning i investeringskonjunkturen -som jag tror kommer attbörja avteckna sig - blir det ett akut problem för ,och regeringen. Man kan säga att ett problem måhända varit - det varden tidigare regeringen som startade den här typen av statsupplåning - att dethar gått så lätt att låna upp pengar med dessa korta växlar. Därmed har maninte gjort klart för alla ansvariga vilka problem underskottet skapar. frågade vad som då är vägen till framgångmed den politik som jag skulle vilja föreslå. Först och främst kanske jag skall säga en sak omfinanspolitiken på kort sikt. Vi redovisade i budgetpropositionen ettunderskott som beräknas till för nästa budgetår.Det hävdades då från oppositionens sida att det var en synnerligen optimistiskför att inte säga bedräglig kalkyl och att det mycket snart skulle visa sig attden inte skulle hålla. Jag minns inte om det var - jag tror detvar hans partiledare - som började tala om att det var fråga om minst 100miljarder och mera i budgetunderskott. Jag vill då säga att såvitt vi kan sestår sig denna beräkning av budgetunderskottet för nästa budgetår. Det betyderatt budgetunderskottet nu realt sett minskar på mycket . Jag skall korrigera en sak - om det var missuppfattningeller ett försök till en felbeskrivning av vår politik vet jag inte. Vi satsardefinitivt inte på att låta inflationen lösa våra skuldproblem - tvärtom. I denkompletteringsproposition som skall framläggas kommer enbeslutsam aktion för att varaktigt pressa ned inflaktionstakten att vara etthuvudtema. I denna proposition kommer vi att närmare utveckla hur det skall gåtill. Jag vill tillägga att inflationsutvecklingen faktiskt ser mindreskräckinjagande ut än vad de flesta har påstått att den skulle göra.Prognoserna är f. n. sådana, att de visar pä att inflationen ligger under 10 %i år. Det är naturligtvis långt ifrån det önskvärda. Eftersom berorpä devalveringen och på skattehöjningen, kan man säga att denunderliggande inflafionen, alltså den som ger kostnads- och inflationstryck iekonomin, är nere på . Om man utgår från att fortsatta devalveringar äruteslutna och skattepolitiken anpassas till kravet på att hålla nereinflationen, har vi större utsikter än på mycket länge att komma ner till deinflationstal som framstår som önskvärda, när vi jämför inflationen här hemmamed inflationsutvecklingen utomlands. Finanspolitikens innehåll, översynen av utgifterna ochresten av finanspolitiken kommer att redovisas i kompletteringspropositionen.Det kan jag alltså inte debattera här. Låt mig fill slut, herr talman, påpeka att någonting som jag tycker är ganska avslöjande. Han skryter inte med denborgerliga ekonomiska politiken. Det hade verkligen varit övermaga att göradet. Han försöker däremot påstå att det var oppositionens fel att de borgerligaregeringarna och den borgerliga riksdagsmajoriteten inte kunde föra en mera ansvarsfulloch mindre underskottsskapande ekonomisk politik. Han sade att den borgerligamajoriteten inte kunde regera därför att det fanns en socialdemokratiskopposition. Slutsatsen är given: borgerliga regeringar fungerar bara om de intehar några oppositionspartier i . Jag måste säga att det är en långtgången förändring av svensk parlamentarism som krävs för nästa borgerligaregering. 43 (): Borgerliga regeringar fungerar när de för enborgerlig politik. Att så är fallet kan finansministern få se efter valet . var stolt över att prognosen avseendebudgetunderskottet /84 står sig . Det äregentligen rätt anmärkningsvärt att den bara står sig, för det har sedanprognoserna gjordes hänt en del saker som regeringen naturligtvis inte kantillskriva sig förtjänsten av: sjunkande oljepriser, över huvud taget ennedåtgående takt i den internationella inflationen och räntorna. Det borderimligtvis ha lett till att prognosen kunde ha justerats ner. Menså blir inte fallet med tanke på de utgifter som man öser på med. är detinte mycket till hjälp, även om man lyckas hålla budgetunderskottet vid 90miljarder, därför att dessa 90 miljarder läggs till statsskulden och skallförräntas. Räntebördan växer och växer och kommer kanske snart att överskridahela budgetunderskottet. På samma sätt som yttre faktorer har hjälpt till när detgäller prognosen avseende budgetunderskottet har dessa faktorernaturligtvis hjälpt till att klara regeringens inflationsprognos. När nufinansministern säger att han satsar på ett program mot inflationen, vill jagpåpeka att det inte hjälper med ord. Det måste till åtgärder mot det storabudgetunderskottet - och det är fortfarande stort om det kan hållas fast vid 90miljarder - och mot de ständigt ökande offentliga utgifterna som tar en växandedel av den totala produktionen i landet. svarade inte på min fråga om utlandet:alltså i jämförelse med andra länder. Lät mig då själv göra en sådanjämförelse. Även om utförsåkning vad gäller budgetunderskott ochstatsskuld går mycket snabbt, finns det fortfarande några länder nedanför oss ibacken. Det kan vara lärorikt att studera deras agerande. Vi kan då inte jämföra oss med den en gång undersocialistiskt styre så sjuka brittiska ekonomin. I ärbudgetunderskottet nu nere i av bruttonationalprodukten.Det råder överskott i utrikesbalansen, och inflationen är . Nej, vitävlar nu i den ekonomiska politikens nedflyttningsserie med länder somItalien, och . har valt att finansiera budgetunderskottet genomatt släppa fram en snabb ökning av penningmängden som leder till eninflationstakt . Det har varit möjligt bl. a. därför att det inhemskahushållssparandet är sä stort att man sluppit någon mer omfattande utlandsupplåning. Belgienoch har valt en annan väg under borgerliga Om statsupplåningens inverkan på räntenivån Om reglerna för debitering av preliminär B-skatt regeringar.De har placerat den statliga nyupplåningen inom landet, vilket har lett fillhöga realräntor och tvingat företagen att täcka sina kreditbehov utomlands. har kunnat hålla både en inflationstaktsom är lägre än och en räntenivå som är lägre än ochDanmarks. Förklaringen är främst att den ekonomiska aktiviteten i näringslivetvarit så låg att någon större konkurrens om kreditmedlen inte funnits. Därfillkommer att man skjutit problemen genom att staten täcktunderskottet i bytesbalansen via utländsk upplåning. har inte svarat på hur han ser på densaken för framtiden. Jag förutser för min del att statens lånebehov efter enkortare period, kanske fram då räntenivån och inflationstaktent. o. m. kan sjunka något under intryck av utvecklingen i vikfigakonkurrentländer, kommer att verka uppdrivande på både inflationen ochräntenivån. Att finansministern delar dessa farhågor framgick av hanssvar till mig i finansdebatten, där han anvisade likviditetsindragning frånföretagen till statsverket som ett sätt att lösa statens finansieringsproblemutan att driva upp marknadsräntan. Av det finansministern då sade kunde man anaett inslag av konfiskatoriska planer som inte kommit fill uttryck . som vi hade haft det meningsutbytet fick jagunder ögonen en intervju i tidning med , somär chefekonom på och närstående åtminstone finansministernsmedarbetare.