prot · G60919 · 1982-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1982/83:19 Förhandlingarna leddes till en början av andre vice talmannen. 14 §Allmänpolitisk debatt (forts.) AnL 89KARIN (): Att nu - tydUgen efter visstvekan - fått ansvaret i regeringen för jämställdhetsfrågorna tyckerjagärbra.Sambandet mellan arbetsmarknadsfrågor och frågan om jämställdhet mellan kvinnoroch män är betydande, och det gör det ganska logiskt och naturligt attsamordningsansvaret ligger i . Det är mycket som jag är överens med om. Detkan jag konstatera efter att ha sutfit och lyssnat på den översikt över vad honanser vara viktigt i jämställdhetsarbetet som hon här lämnade. Det är ett svårtområde som hon har fått ansvaret för. Men har betydligt bättre organisatoriskaförutsättningar att klara dessa samordnande och pådrivande uppgifter än jaghade när jag tillträdde 1979. Det finns nu en fastlagd organisationsstruktursom har visat sig fungera väl för dessa uppgifter. I samband med att lagen om jämställdhet i arbetslivetträdde i kraft inrättades en statlig myndighet,jämställdhetsombudsmannen, och en av olika intressenter, bl. a.arbetsmarknadens parter, sammansatt jämställdhetsnämnd. De skulle se till attlagen följs, både när det gäller förbud mot diskriminering och i fråga omaktiva åtgärder för att påskynda jämställdheten i arbetslivet. Den statligamyndigheten, sannolikt en av de minsta, har, framför allt tack vare de personersom företräder den, visat sig fungera väl på båda sina områden. Det är viktigtatt en myndighet av det här slaget agerar ganska fritt och okonventionellt, ochdet har funnits många tillfällen när man har kunnat glädja sig åt ett sådantagerande. inrättade jag en jämställdhetsberedning medrepresentanter för alla departement. Alla departement berörs ju avjämställdhetsfrågorna, och därför är ett samordningsorgan nödvändigt. Det finnsockså en halvfärdig sakenhet på och långt framskridna planer på att göra den till enfullständig enhet. När jag tillträdde fanns ingen handläggare med särskiltansvar för jämställdhetsfrågorna. Det finns också fillbaka ettjämställdhetsråd med representanter för kvinnoorganisationerna. Detta harfungerat som ett forum för utbyte av informationer och idéer. Jag hade storglädje och nytta av detta samrådsorgan. Mycket av jämställdhetsarbetet sker jugenom kvinnoorganisationerna. Därför var det en viktig jämställdhetsreform närkvinnoorganisationerna, genom den proposifion som regeringen lade fram ivåras, fick rätt till statligt stöd på samma sätt som andra samhällsvikfigaorganisationer. har jag med avsikt sparat tillsist. Den har mycket aktivt medverkat i de olika regeringarnasjämställdhetsarbete . Det har inte bara skett genom sådana direktautredningsuppgifter som sedvanligt brukar läggas på kommittéer utan framförallt genom att kommittén på olika sätt medverkat i det så viktigaopinionsbildningsarbetet, tagit egna initiafiv på snart sagt allasamhällsområden och startat och drivit praktiska projekt. Jag har länge ansett att dessa uppgifter borde ges enstarkare tyngd och en fastare konfinuitet. En statlig kommitté, med dess enligtkommittéförordningen fastlagda förutsättningar, kan inte säkra någonkontinuitet, varken för uppgifterna eller för de anställda. Regeringen kan närsom helst ändra förutsättningar för den eller besluta att den upphör. Jag togdärför initiativet fill ett beredningsarbete för att se över de resurser som nufanns för det statliga jämställdhetsarbetet i syfte att åstadkomma eneffektivare och mera fast organisation. Beredningsarbetet slutfördes , ochett förslag låg på mitt bord när jag lämnade kanslihuset. Utgångspunkten varatt alla de uppgifter som kommittén har fullgjort också i fortsättningen skullekomma att fullgöras, men att tyngdpunkten i arbetet skulle kunna förskjutastill uppgifter som i den fortsatta utvecklingen visat sig alltmer angelägna.Dit hör t. ex. att initiera och samordna forskning på de olika områden somberör jämställdhet. Detta är speciellt viktigt sedan regeringens förslag om attgöra jämställdhetsforskning till ett prioriterat område godkändes av riksdageni våras. Vissa av kommitténs uppgifter skulle kunna läggas över påbefintliga organ. Så t. ex. är det ganska naturligt attjämställdhetsombudsmannen får ansvaret för arbetsmarknadsfrågorna i derashelhet - förutom det som faller på departementet. Därmed skulle ocksåjämställdhetsombudsmannen få en välbehövlig resursförstärkning. Jag läste med intresse frågesvar här ikammaren . Tyvärr var jag förhindrad att lyssna på hennes svar. Av dettyckte jag mig utläsa att avsåg att förverkliga mina idéer ienlighet med det förslag som låg färdigt på departementet. Det framgickemellertid inte om ville slå vakt om en fortsatt parlamentariskförankring av jämställdhetsarbetet. Den har visat sig värdefull ochframgångsrik under de gångna sex årens arbete, och jag hoppas verkligen attregeringen i den här frågan väljer att se fill vad som är bäst för sakfrågan istället för att exponera den egna maktfullkomligheten. Jag hade tänkt ställa en fråga till . Hon ärtyvärr inte här , och jag vet att hon har förhinder, men jag ställer fråganändå: Kommer en ny och fastare organisafion av jämställdhetsarbetet att få denparlamentariska förankring som har visat sig så framgångsrik och som jag självi alla sammanhang varit så angelägen att slå vakt om dåsocialdemokraterna befann sig utanför regeringen? Det här var mycket om organisation, och det låterbyråkratiskt. Byråkratisk är det minsta jag är, men jag tror att det är viktigtatt ha en organisatorisk struktur som gör det möjHgt att driva frågorna. En avde viktiga frågor som togs upp på i var ocksåatt man, som det där kallades, skall ha ett maskineri i regeringarna. "Den viktigaste förutsättningen för jämställdhet ärekonomisk självständighet byggd på egen förvärvsinsats", hette detinledningsvis i de riktlinjer för jämställdhetsarbetet som regeringen 1980. hade enligt vad jag hörde samma utgångspunkt. Det ärockså en utgångspunkt som det råder så gott som total partipolitisk enighetom. Också i jämställdhetsprogram sägs det att rätten till arbete ärgrundläggande för jämställdhet mellan kvinnor och män. Har man den utgångspunkten finner man det även glädjandeatt kvinnornas inmarsch på arbetsmarknaden fortsatt ,också under den djupa lågkonjunktur som , liksom alla andraindustriländer, drabbades av senare hälft. Antalet sysselsattakvinnor har ökat starkt . Om vi jämför genomsnittssiffrorna 1976-1981- och det är alltid riktigast att jämföra årssiffrorna - finner vi att det var187 000 fler kvinnor som hade jobb 1981 än som hade det 1976. Jag vill inteunderskatta arbetslösheten. Den är oroande stor - för att vara i Sverige.Septembersiffrorna innebar en ny ökning. Att hälften av de 90 000 arbetslösakvinnorna var unga kvinnor i åldern är specieUt oroväckande. Jag sermed tillfredsställelse att AMS uppmanar länsarbetsnämnderna att prioritera ungakvinnor vid fördelningen av beredskapsarbeten. Men att bara tala om arbetslösheten, såsomsocialdemokraterna så gärna gör, utan att nämna den mycket posifiva utvecklingbeträffande kvinnors sysselsättning som skett är ju attundanhålla viktiga delar av sanningen. Socialdemokraterna har tidigare alltidhävdat att det är sysselsättningen som är viktigast, inte arbetslösheten.Varför ser man inte på frågan på det sättet nu? Och det är ju faktiskt så attmånga av dem som är öppet arbetslösa, tidigare tillhörde de dolt arbetslösa- eller latent arbetslösa, som termen lyder. Det är riktigt att också dengruppen ökar. Men alla grupper kan ju inte öka utan att någon minskar. Och dengrupp som minskar är kvinnor som står helt utanför arbetskraften ochinte heller uppger att de vill ha jobb. Jag tycker att det är positivt att allt fler kvinnorkräver sin rätt till arbete och att allt fler kvinnor vill komma in påarbetsmarknaden. Jag minns i början på.l970-talet när kvinnors sysselsättninglåg på helt andra nivåer, hur vi i försökte att få kvinnor att geuttryck för sitt krav på arbete. Men då upplevde de det verkligen lönlöst, ochdå var det av kvinnorna som stod helt utanför arbetskraften. Av kvinnor med barn är det som stårutanför arbetskraften. En så låg andel för den gruppen är säkerligen unik ivärlden. Vad är det då som hänt som gör att kvinnor nu vågar ochvill kräva sin rätt till arbete, och får sin rätt i allt större utsträckning?Jo, viktiga reformer har genomförts för att stärkakvinnornas ställning på arbetsmarknaden och underlätta för både kvinnor och mänatt förena förvärvsarbete med vård och omsorg om hem och barn. Antalet platseri samhällets barnomsorg har i stort sett fördubblats , rätt till sextimmars arbetsdag för småbarnsföräldrar har införts, föräldraledighet harförlängts från och kraftigt utökad rätt till ledighet förvård av sjuka barn har införts. Vi har fått en lag om jämställdhet iarbetslivet - som socialdemokraterna motsatte sig. Vi har genom en aktivregionalpolitik gett kvinnor i glesbygder ökade chanser till jobb. Vi börjarfå förståelse för kravet pä lokala arbetsmarknader, pä närhet mellan arbete ochbostad. Det är vikfigt för kvinnor. verkar det som om socialdemokraterna trodde att vilöst jämställdheten mellan kvinnor och män om alla kvinnor får jobb. Det är enviktig förutsättning - jag sade det inledningsvis - men det innebär inte att vinått målet. Det finns så många orättvisor inom arbetslivet som ofta drabbarkvinnor. Jämställdhetslagen kommer att kunna avhjälpa en del, men det behövsockså andra åtgärder, t. ex. en annan arbetsvärdering. ' Arbetsfördelningen i hemmen, där kvinnorna fortfarande harhuvudansvaret, lägger hinder i vägen för kvinnor både i arbetslivet och ipolitiken. Och i politiken har inte kvinnorna nått stora framgångar genomhöstens val. I har antalet kvinnor ökat från 92 till 96 ochprocenttalet från 26,4 till 27,5. Att fortfarande ligger högstmed visar att ett starkt, aktivt och målmedvetet politiskt kvinnoförbundkan nå resultat. Invandrarkvinnorna har i många avseenden en mer utsattsituation än svenska kvinnor, även om variationerna är stora inom gruppen. Jaghar av naturliga orsaker - i fråga om invandrarkvinnorna strålade nämligen minabåda ansvarsområden i regeringen samman - känt starkt för invandrarkvinnorna,och i det förslag till förbättrad svenskundervisning för invandrare som låg istort sett färdigt, när jag lämnade , var avsikten attsärskilt beakta invandrarkvinnornas behov. Jag har ingen anledning att troannat än att mina intentioner i det avseendet blir fullföljda. ochjag har agerat samfällt i dessa frågor. Jag tror också attförslagen i den utredning om meritvärde för tvåspråkighet som gjorts på mittinitiativ - om de genomförs - kommer att kunna stärka invandrarkvinnornas ställningpå arbetsmarknaden. Många invandrarkvinnor arbetar inom den offentliga sektorn. Slutligen,herr talman, kan jag inte underlåta att beröra våldet mot Detta tycks öka i dess många olika former i ochutanför hemmet, och det är skrämmande. Att åtal för misshandel i hemmet nugenom den tidigare regeringens förslag kan ske utan att den misshandladekvinnan själv behöver ange brottet är ett steg mot att trygga rättssäkerhetenför kvinnor, men här är behovet av insatser stort och uppenbart. En radutredningar pågår. Men det brådskar. Samhället måste ta avstånd från våld i aUadess former. Detta gäller självfallet också för den mest uttalade formför våld som krig och rustning innebär. Det är viktigt att samhället i arbetetför freden tar vara på det starka engagemang som inte minst kvinnorna har. AnL 90MAJ-LIS LÖÖW (s): Jag tycker att det finns mycket starka skälatt i den här allmänpolifiska debatten ta upp frågan om kvinnornas rätt fillarbete, för jag anser att det utan tvivel är en hotad rättighet . Det hadenaturligtvis varit lika berättigat att göra det här inlägget i detarbetsmarknadspolifiska avsnittet av debatten. Men jag valde att ta upp saken isamband med att vi nu diskuterar jämställdheten, och jag vill därmed markerahur fundamental jag tycker just den här frågan är om man ens skall kunna talaom lika villkor för kvinnor och män. Det var ju också den frågan som KarinAndersson först tog upp, när hon hade lämnat det organisatoriska avsnittet isitt tal. Jag noterar med viss förvåning att det bara är tvåsocialdemokrater och en centerparfist som ansett det viktigt att lyfta framjämställdheten i årets debatt. Att det endast är kvinnor orkar man nästan baranotera med en viss uppgivenhet- det är tydligen någonfing som vi får leva med.Desto viktigare är det ju då att vi är högljudda. Det är många som med rätta talat om kvinnorna som de storaförlorarna i den kris för ekonomi och sysselsättning som vi har haft de senasteåren. Jag har redan fidigare från den här talarstolen hävdat att kvinnors rätttill arbete är speciellt sårbar därför att den är nyvunnen. Visst har det funnits kvinnor ute påarbetsmarknaden, men det är först sommajoriteten av kvinnor etablerat sig i arbetslivet, låt vara att det har skettpå väldigt ojämna villkor. Jag har också tidigare varnat för att en krympandearbetsmarknad får till följd att kvinnorna trängs ut och att deras rätt tillarbete ifrågasätts. Det har ofta sagts att kvinnorna tvingats ut iförvärvsarbete av ekonomiska skäl, underförstått att de kanske egentligensjälva inte har velat en sådan utveckling. Det är en i grunden falskföreställning. Det finns en mängd olika skäl fill att kvinnorna vill vara med iarbetslivet, och i den mån det är ekonomiska skäl torde det främst vara enönskan om ett ekonomiskt oberoende. Det allvarUga är ju att det i närdet verkligen skulle finnas tvingande ekonomiska skäl för kvinnorna att skaffasig en förvärvsinkomst, då finns det inga arbeten. För att det inte skallframstå som alltför brutalt att tvinga kvinnorna tillbaka fill hemmet kan manju.alltid försöka locka dem från arbetslöshetsköer och daghemsköer med ettvårdnadsbidrag. Jag nienar att det är en polifik som främjar den doldaarbetslösheten i stället för att 9 protokoll 1982/83:18-19 Jag tycker att det fanns en tydlig sådanunderton i valdebatten. Det var dock föga framgångsrikt. Kvinnorna har visatvad de vill, inte minst genom valresultatet, och jag är övertygad att de ärberedda att ta upp kampen för jobben. Man skulle kunna säga att den kampen måste föras på tvåfronter, en kortsikfig och en långsiktig - en kortsikfig som ansluter till hurarbetsmarknaden ser ut och en långsiktig där vi försöker förutse ochförebygga svårigheterna för kvinnorna på arbetsmarknaden . Det allra första vi måste göra är att se till attkvinnorna får sin del av de akuta arbetsmarknadsinsatser som den socialdemokratiskaregeringen redan visat att den är beredd att sätta in med stor kraft. I frågaom åtgärderna för ungdomsarbetslösheten är det den stora andelen unga kvinnorsom speciellt måste uppmärksammas. Dessutom måste de vuxna kvinnorna få del avresurserna för beredskapsarbeten. När man nu kraftigt ökar platserna iarbetsmarknadsutbildningen, måste kvinnornas utbildningsbehov beaktas.Kvinnornas andel av arbetsmarknadsutbildningen har sjunkit från 1979 fill44 % 1982! Det är viktigt att vi tar reda på vad detta beror på. Det förefallerinte logiskt. Utbildningsbehovet kan knappast ha blivit mindre, för kvinnornasandel av arbetslösheten har ju inte minskat. Tvärtom är det just kvinnornasarbetslöshet som ökat mest, och undersysselsättningen har dessutom ökatkraftigt. Det här borde ha avspeglats i en ökande andel iarbetsmarknadsutbildningen. Jag håller med om att det är positivt medfillströmningen av kvinnor på arbetsmarknaden under de två senaste årtiondena.Men har ju den tillströmningen stagnerat. Det är fakfisktnågonting som vi har anledning att oroa oss över och någonting som vi måste sepå. Självfallet måste vi i det korta perspektivet ha dagensverkHghet med den starkt könsuppdelade arbetsmarknaden för ögonen. Vi behöverslå vakt om de stora tradifionella kvinnoarbetsmarknaderna, speciellt denoffentliga sektorn. Det skall vi göra inte bara för kvinnojobbens skull utanockså därför att det finns så många otillfredsställda behov när det gällervård, omsorg och service. Det är behov som måste fyllas därför att de i sin turofta är en förutsättning för att undanröja förvärvshindren för kvinnorna.Självfallet måste vi också krifiskt granska och ifrågasätta datorisering ochautomatise-ring, inte bara därför att de hotar just kvinnojobben i så mångabranscher utan också därför att de kan leda till ett samhälle utan mänskligakontakter. Men måste vi också bryta upp den könsuppdeladearbetsmarknaden. Det är ingen revolutionerande tanke - det medger jag. Isjälva verket är det just det som stora delar av jämställdhetsarbetet går utpå. Ändå tycks det vara lätt gjort - och jag tycker att rriångakvinnodebattörer, jämställdhetsdebattörer, alltför lätt trillar i den fäUan -att stirra sig blind på hur arbetsmarknaden ser ut och ensidigt försvarade traditionella kvinnojobben. När vi i det socialdemokratiska krisprogrammetslog fast att vi både för ekonomins och för sysselsättningens skull måste"bredda den industriella basen" och ville använda byggandet som enmotor i näringslivet. var det många som efterlyste kvinnojobben. På sammagrunder angreps löntagarfonderna av moderatkvinnorna. "Det blir ju ingainvesteringar i den offentliga sektorn - alltså inga kvinnojobb," menademan. Det är farligt att utgå från att det alltid skall förblisom det varit, nämligen att huvuddelen av kvinnorna skall befinna sig på enmycket begränsad del av arbetsmarknaden. I stället för att avfärda satsningar is. k. typiskt manliga jobb får vi försöka se vilka möjligheter som detta skullekunna öppna för kvinnorna. Vi får granska hindren - både de praktiska och deännu mer svåråtkomliga i form av attityder och snäva utbildningsval. Jag ärövertygad om att kvinnorna för framtiden, på ett helt annat sätt än när denoffentliga sektorn bara stod och väntade på dem, måste tänka om och bjuda tillför att försvara sin position på arbetsmarknaden. Jag är också övertygad om attde är beredda att ta upp den kampen. Men då måste vi politiker se till att detblir möjligt genom planerade utbildningsinsatser och aktiva arbetsmarknadspolitiskainsatser. Det är den praktiska verkligheten som måste förändrasgenom att vi angriper alla de sektorer som jämställdhetsministern hargjort en genomgång av. Från har man här i kammarentidigare framfört kritiska synpunkter på att kvinnorna inte var fillräckligtuppmärksammade i regeringsdeklarationen. , som suttit iregeringsställning mer eller mindre under alla de gångna sex åren och somberömmer sig av att vara ett jämställdhetsparti, finns ju inte med i den härdebatten, men jag vet att man inom betraktar jämställdhetslagen somdet stora beviset för att man drivit frågan om jämställdheten. Jag vill barasäga att det ju egentligen inte hjälper med några lagar. Det hjälper ju intemed aldrig så tjusiga formuleringar i en regeringsdeklaration ellerannorstädes, om man inte lyckas angripa verkligheten och skapa de praktiskaförutsättningarna för kvinnorna att delta på alla samhällsområden på likavillkor. I stället är det så att den förda poUtiken drasfiskt har försämratkvinnornas chanser på arbetsmarknaden. Stor möda har under de här borgerliga åren lagts ned påatt utreda och lägga förslag från jämställdhetskommittén. Det är många brasaker i form av projekt och sådant som redogjorde för, men jaghar också förstått att besvikelsen har varit stor, när det är mycket litet avdetta utredande som man lyckats fullfölja i regeringsförslag och riksdagsarbete. Låt mig säga några ord om arbetstiden. Vi kanaldrig få en jämstäUd arbetsmarknad, ett jämställt familjeliv, ett jämställtsamhälle över huvud taget, så länge arbetsmarknaden består av övertidsarbetandemän och deltidsarbetande kvinnor - män som övertidsarbetar, därför att defortfarande känner trycket att mansrollen innebär att de är försörjare, ochkvinnor som delfidsarbetar, därför att de fortfarande huvudsakligen harvårdarrol-len. När kvinnorna nu gått ut i förvärvslivet och tagit på sigen del av försörjningsbördan, så borde männen ha kunnat maka åt sig påarbetsmarknaden och tagit på sig en del av vårdarrollen. En sådan logisk ochönskvärd utveckUng blir möjlig bara om vi kan utjämna arbetstidenmellan män och kvinnor. Det kan i sin tur ske bara om vi får enarbetstidsförkortning för de heltidsarbetande. Jag är väl medveten om hur svårt det är att få gehör fören debatt om sex timmars arbetsdag i ett skede när reallöneminskningarna är enverklighet, i stället för en fiUväxt i ekonomin. Ännu svårare tycks det varaatt få till stånd en debatt om sambanden mellan arbetstid ochsysselsättningsgrad. En sak kan vi dock alla vara överens om - målet för denekonomiska polifiken är ju att få fill stånd en tillväxt. En sådan tillväxtskulle kunna bära bl. a. en arbetsfidsförkortning, och vi är många som anseratt skälen för sexfimmars-dagen är så starka att den måste få hög prioritet ien tillväxtekonomi. Låt oss därför använda av ekonomiskåterhämtning för att skaffa de kunskaper om konsekvenserna av enarbetsfidsförkortning -kunskaper både om svårigheterna och om möjligheterna,kunskaper som vi i många stycken saknar . Dessa behöver vi för att kunnagenomföra en arbetstidsförkortning på rätt sätt. Att skaffa de här kunskapernaär förvisso en viktig uppgift för de fackliga organisationerna. Men jag tyckerockså att det är oerhört viktigt att vi polifiskt jobbar vidare med hjälp avstafiiga utredningsresurser. Från det socialdemokrafiska kvinnoförbundetnoterar vi med tillfredsställelse att det nu torde finnas majoritet i kammarenför en sådan utredning. I avvaktan på sextimmarsdagen måste vi hjälpa föräldrarnanär det gäller att på ett bra sätt kunna förena barn och förvärvsarbete. Detkan vi göra genom föräldraförsäkringen. Då är det absolut nödvändigt att denfår en utformning som främjar jämställdheten, som ger männen rätt till sinpapparoll men som också bidrar till att utjämna arbetstiden mellan kvinnor ochmän. Två saker är viktiga i det framfida reformarbetet medföräldraförsäkringen: dels att den, liksom det övriga försäkringssystemet, gerersättning enligt inkomstbortfallsprincipen - annars kommer männen aldrig attutnyttja den -, dels att vi kvoterar uttaget mellan föräldrarna. Jag menar attdet skulle vara ett stöd för männen när det gäller att utnyttja möjligheten attvara tillsammans med sina barn. Sedan, herr talman, är jag återigen tillbaka vid denslutsats som man egentligen kan dra av allt jämställdhetsarbete - även om jaghar talat från kvinnornas synpunkt sett här . Den slutsatsen är att ettsamhälle med lika villkor för män och kvinnor inte bara är bra för kvinnorna,utan det är också bra för samhället som helhet. Det är bra för männen och detär bra för barnen. AnL 91KARIN () replik: Det sista kan jag vara helt överens medMaj-Lis Lööw om. Jag har sagt det själv . Men det är ett par sakersom jag inte kan låta bli att kommentera något. sade - det har honockså gjort tidigare i andra sammanhang - att arbetsmarknaden har stagnerat ochatt det i då kvinnorna vill gå ut i förvärvsarbetet inte finns någraarbeten. Jag nämnde en siffra i mittanförande, nämligen att 187 000 fler kvinnor finns på arbetsmarknaden nu än1976. Men det är faktiskt så att ända fram till harökningen fortsatt trots den ihållande lågkonjunkturen. Jag har den allrasenaste arbetsmarknadsstatisfiken här, och den visar att det nu i september1982 i förhållande fill tredje kvartalet 1981 fanns 24 000 fler kvinnor iarbetskraften. Hur man då kan tala om en stagnerande arbetsmarknad närdet gäller kvinnorna har jag väldigt svårt att förstå. Det är riktigt attarbetslösheten är hög - jag sade det också. Men jag vågar nog påstå att det påett sätt är bättre att kvinnorna finns i arbetskraften - även om de skulle varaarbetslösa - än att de står helt utanför, är helt oskyddade, som var falletfidigare. Vårdnadsbidrag har vi i aldrig använt som ettlockmedel för att få kvinnorna att avstå från förvärvsarbete. Men jag har svårtatt tro att de omkring 100 000 ensamföräldrar som så gärna skulle vilja ochbehöva förkorta sin arbetstid ser på vårdnadsbidraget som ett sådant medel.