prot · G609130 · 1982-12-31 00:00:00 — Missbruket av hasch och marijuana fortsätter att öka.Globalt sett är det dessa medel som förekommer allra mest. Även missbruk av centralstimulantia ökar. En rapport vidFN:s möte i gav en oroande bild av detkraftigt ökande kokainmissbruket. Tillgången på kokain har ökat starkt under desenaste åren. Världens narkotikaproblem finns också i . Även omdet inte just nu ser ut som om antalet missbrukare ökar är situationen illa nogsom den är, och hotet från utlandet ligger ständigt över oss. Kommer deninternationella kokainmaffian att rikta in sig på svenska ungdomar? Sedangammalt är en god marknad för andra centralstimulerande medel, t. ex.amfetamin. Tillsättandet av en särskild är ettexempel på vilken vikt regeringen lägger vid narkofikabekämpningen.Kommissionen har arbetat och redan lagt fram förslag på tvåområden: Det första behandlar samordningen mellan tull och polisoch ger förslag på hur kontrollen vid gränserna skall bli mer effektiv. Detandra tar upp insatserna inom skolan. kommer fortlöpande att lämna nyaförslag till regeringen och avsluta sitt arbete . Detkommer förslag på åtgärder på det internationella området, inom polis, tull ochkriminalvård, inom skola, opinionsbildning m. m. Behandlingsfrågorna handläggs dels i ,dels i socialberedningen. Ett delbetänkande från socialberedningen som skallläggas fram tar upp frågan om förändringar i LVM. Departement arbetarefter samma tidsplan som kommissionen med förslag om hur narkomanvården skallutvecklas och bli mer effekfiv. Hur skall narkomanvårdsinsatserna utformas i mindre ochmedelstora kommuner som inte har behov av särskilda vårdenheter utan måsteutveckla en egen kompetens inom den reguljära ? Den frågan villvi hjälpa fill att besvara. I den första fasen - som skall presenteras -inriktas huvuddelen av förslagen på att finna och utveckla metoder för atthjälpa de tyngst belastade missbrukarna, en grupp som har storasvårigheter att nå med sina behandlingsinsatser. Narkomanvården har sällan några behandlingskontaktermed de tyngst belastade missbrukarna inom kriminalvården, som därför tvingasbygga upp en egen vårdorganisation vid sidan av . Det är bådedyrt och ineffektivt. Vi vill försöka utveckla metoder för ett bättre samarbetemellan missbruksvården och kriminalvården. En grupp som hamnar mellan två stolar i samhälletsvårdorganisation är missbrukare med grava psykiska störningar. Det är mycketotillfredsställande, för detta är förmodligen ingen liten grupp. Vi saknarbåde metoder och organisation för en framgångsrik behandling. Här vill vistarta ett utvecklingsarbete. En tredje grupp som vi haft mycket dåligaresultat med är prostituerade missbrukare. De är ofta negativa till behandling.De utvecklar ett allvarligare och tyngre missbruk och har högre dödlighet änandra missbrukare. Vi vill utveckla metoder för ett uppsökande arbete för attkunna erbjuda dem en bra behandling. Våra förslag i den andra etappen, som läggs fram ,skall inte inrikta sig på enbart de tyngsta missbrukarna, utan visa på åtgärdersom behövs även för andra grupper, t. ex. ungdomar i riskzonen. Eftervården av narkotikamissbrukare kritiseras ofta, menproblemet är inte att det saknas metoder och modeller utan att de kunskaper somfaktiskt finns inte är tillräckligt spridda. Här kommer vi också med förslag ominsatser. För en framgångsrik utslussning av f. d. missbrukare från institutionernakrävs bl. a. att organisationslivet ställer upp. Det är en utveckling som vivill stimulera. kommer alltså regeringen att ha ettomfattande underlag för en offensiv narkotikapolitik, en politik som intebygger enbart på insatser från professionella utan på en aktiv medverkan fränfolkrörelserna. såg jag ett TV-program i en seriesom heter Distrikt 5 och handlar om arbetet på en social servicecentral.Huvudpersonen var en socialarbetare. Hon drevs mot psykiskt sammanbrott föratt hon inte orkade och hann ta hand om alla de olyckliga människorsom hon träffade i tjänsten. Där fanns t. ex. en f. d. alkoholist, en äldre man utanfamilj och utan vänner. Han ringde upp socialarbetaren varje gång han kände sigensam -och det var ofta. Sista gången han ringde kunde hon inte komma ifrån,men dagen efter gick hon till hans bostad och fann att han hade hängt sig. Säkert finns det inga ensammare människor än f. d.missbrukare. Under missbruksåren har de ofta förlorat både familj ocharbetskamrater. När de slutar supa eller knarka förlorar de förstås sinakompisar i missbrukarkret-sen. Vad som återstår för en f. d. missbrukare äralltså ofta endast personal - och självfallet kan den interäcka till för alla. Den kan inte träda in i stället för barn, makar ellerföräldrar, grannar eller vänner, arbetskamrater eller kompisar med gemensammafritidsintressen: Det var ensamhet som dödade den här mannen. Han fann ingengemenskap någonstans. Han kände bara en socialarbetare. Visst var det synd om den här socialarbetaren. Men hongick där inom sin lilla sektor och hade inte en tanke på att hon borde ställakrav för sin klients räkning på världen utanför den sociala servicecentralen. Fanns det ingen avdelning av Länkarna eller ikommunen? Hade den gamle mannen inga intressen , som hon kunnatstödja för att försöka hjälpa honom in i någon form av gemenskap? Jag villpåstå att varje människa har resurser. Kanske var han f. d. yrkesman med kunskaperi fingrarna som kunde utnyttjas i något sammanhang. Jag skullevilja att föreningslivet i det här genomorganiserade landet kunde se den f. d. alkoholistens öde som en utmaning. Vi haringen anledning att slå oss för bröstet. Hur stora insatser gör vi i eftervårdoch utslussning inom missbruksvården? Vi är tydligen så långt borta att inteens en välinformerad socialarbetare har en tanke på att organisationerna - vimänniskor gemensamt - kunde ha ett eller annat att komma med. Jag vill integeneralisera, för det kanske finns socialarbetare som har dessa kontakter. Menjag tror att många i sin förtvivlan upplever samma situation och inte agerar pådet sätt som socialarbetaren i TV-filmen gjorde. Bland det vikfigaste som sker just nu är utvecklingen motett bättre samarbete och utnyttjande av resurser inom missbruksvården. Minstlika viktigt är att samarbetet mellan och de frivilligaorganisationerna förbättras. Huvudmannaskapsreformen, som fört över ansvaret förinstitutionsvården från staten fill landsting och kommuner, ger - fillsammansmed socialtjänstlagen - bättre förutsättningar för en samordning av resurserna.Under arbetet med institutionsplaneringen, som har skett i samband medreformen, har ansvarsfördelningen blivit klarare mellan olika vårdenheter. Inomsocialdepartementet pågår utvecklingsarbete för att finna bättre metoder församordning mellan medicinska och socialvårdande insatser. Gemensam utbildning i form av kurser, konferenser ellerstudiecirklar för personal i socialtjänst och sjukvård ingår som en del isamtliga projekt. Vissa har lagt tonvikten på utbytestjänstgöring, systematiskbehandlingsplanering m. m. I ett av projekten spelar länets länkföreningar envikfig roll. Elva försöksprojekt pågår, och jag hoppas kunna ge en samladredovisning av resultaten . Socialberedningen har fått i uppdrag att komma med förslagpå hur samarbetet mellan och folkrörelsen skall förbättras. Deredovisas sannolikt i slutbetänkandet . har också i sina direktiv attföreslå former för opinionsbildning genom skolor, militära förband, massmediaoch frivilliga organisationer så att många medborgare kan engageras i kampenmot narkotika. Missbrukarvården måste finna former för att ta hand om olikasorters missbrukare på ett bra sätt och med ett maximalt utnyttjande av deekonomiska och personella resurser som satsas från stat och kommuner. Men föratt förebygga missbruk och för att de människor som lyckats göra sig fria skallfå chansen till en ny gemenskap behövs engagemang hos folkrörelser av allaslag. Inte minst viktiga är de kamratstödjande insatserna påarbetsplatserna. Det är i familjen och på jobbet som missbruksproblemenavslöjas. Ensam är inte särskilt stark, som vi vet, även om viljan att slutadricka är en avgörande faktor. Arbetskamrater kan gemensamt ge det viktiga stödsom förhindrar utslagning. De fackliga organisationernas vilja att satsa påkamratstöd är mycket glädjande och värdefull. De är väl värda statligtekonomiskt stöd för sin verksamhet. Jag noterar med tillfredsställelse attockså socialutskottet i sitt betänkande anser detta angeläget. Detaktuella läget för alkoholkonsumtionen är att kurvan för systembo- lagets försäljning fortsätter att gå ned. 1981 hade vi denlägsta försäljningssiffran ; per invånare,omräknat i ren alkohol. skedde en mindre ökning av försäljningen: ca2,. Som jag påpekade i den allmänpolitiska debatt som hölls ikammaren var den ökningen väntad. Vi använde inte under1982 vårt viktigaste alkoholpolitiska instrument fullt ut. Jag syftar påprishöjningar. Efter prishöjningarna har försäljningenåter minskat. Det förefaller som om vin- och starkölsförsäljningen har gåttupp. Men den ökningen uppvägs gott och väl av en minskad spritförsäljning. Den långsiktiga trenden till minskad försäljning får intebrytas. Med prispolitik, opinionsbildning och annan förebyggande verksamhetmåste vi se till att den håller i sig. Vi följer från regeringen den här utvecklingen med storuppmärksamhet. Men samhällets organ och institutioner står svaga utan ettkraftfullt stöd från medborgarna i kampen mot drogerna. Här vill jag återanknyta till den f. d. alkoholisten i TV-pjäsen. Jag ser hans öde som enutmaning till alla oss som är engagerade i folkrörelserna. Vi måste ställa uppför honom och för alla andra medmänniskor som hotas eller drabbats avmissbruksproblem. Vi borde kunna bryta deras isolering och erbjuda gemenskap.Människor behöver människor. Jag tycker att 1 iStockholm har en fin utgångspunkt i sitt kamratstödjande arbete. Avdelningensäger så här: Det handlar i grunden inte om sprit, inte om narkotika, inte omsniffning, inte om kriminalitet, inte om skolk, inte om mobbning. Det handlarom människors villkor. 43GÖRAN () replik: Jag vill framföra ett varmt tack tillstatsrådet för det här anförandet. Det var en en fin exposé över vadregeringen ämnar göra i fråga om både narkotika- och alkoholmissbruk, och jagtyckte mig också skönja att vi har en stor enighet på de flesta,punkter. Jag vill kommentera några saker. Statsrådet frågan om missbrukare som finns inom kriminalvården. I en motion sombehandlas i dagens utskottsbetänkande tar och upp endel av de samordningsfrågor som de facto måste lösas inom Vårdsverige för attvi skall undslippa sådana här parallella uppbyggnader av organisationer. Jagtyckte det var fint att den här frågan väcktes, och vi stöder det initiativettill fullo. När det gäller organisationslivet tror jag, liksom mångamed mig, att tiden nu är mogen. Vi kan måhända inte utveckla och bygga utinstitutionsvård och öppenvård i samma takt som , utan vi måste börjase oss omkring och ta reda på vilka resurser det finns i samhället utanför deninstitutionella resursen som kan ställa upp och hjälpa till i det här viktigaarbetet. Här finns organisationerna, och jag hälsar med glädje GertrudSigurdsens syn på deras medverkan i arbetet. Det är riktigt som GertrudSigurdsen säger, att ett lyckat rehabiliteringsarbete också är beroende av deenskilda organisationernas och de engagerade medborgarnas insatser. Visst skallvi ha professionalism, visst skall vi ha duktiga socialarbetare, men dessatillsammans med de enskilda organisationernas engagemang ger den totala resurssom kommer att lyckas. Statsrådet markering här vill jag kraftigtinstämma i. Missbrukare måste tas om hand med en organisation som innebär ettmaximalt utnyttjande av personella och ekonomiska resurser som står till vårtförfogande. Jag tackarstatsrådet än en gång för det fina anförandet. 44 () replik: underströk verkligen genomsitt anförande den breda politiska enighet som råder i kampen mot alkohol ochnarkotika på alla fronter liksom att det arbetet måste fortsätta. Eftersom så starkt betonade behovet avstatliga bidrag för den kamratstödjande verksamheten skall jag bara helt kortberöra det särskilda yttrande som vi har fogat till utskottets betänkande. "Den kamratstödjande verksamheten är värdefull. Detär naturligt i den mänskliga gemenskapen att även på arbetsplatsen ge stöd iolika situationer till arbetskamrater med bl. a. alkoholproblem. Man kan dockifrågasätta om det inte är en uppgift för de stora fackliga organisationernaatt bedriva sådan verksamhet utan statliga bidrag." Man kan naturligtvis uttala sitt stöd för sådan verksamhetutan att statliga bidrag ges, för har det varit naturligt attkamrater stöder varandra. Det gäller kamratrelationer i alla åldrar och i olikasammanhang. Det kan vara i en skolklass, där man försöker skapa en naturlig känslaav att man skall stödja och hjälpa varandra. Samma känsla finns inom kyrkor ochsamfund och naturligtvis inom familjen. Den finns, tror jag, också på ettnaturligt sätt på en arbetsplats. Om den känslan inte finns, är det det som är detonaturliga. Om man betonar individualismen så starkt att det naturliga och tätanätverk som samhörigheten spinner mellan människor förstörs, så är det enmiljöförstöring. Det är egentligen mot naturen. Att så starkt betona vikten avstatliga bidrag är alltså att underskatta den naturliga solidaritet som mantalar så mycket om. 45INGEMAR () replik: Den som vill sluta knarka eller supa lämnasofta åt sin ensamhet, sade . Och så är ju situationen, om intesocialtjänsten ställer upp, eller hinner ställa upp. Detta såg en utmaning för föreningslivet. Jag delar uppfattningen att där finns enresurs som vi skall tillvarata i det här arbetet. I detperspektivet kan det vara intressant att få höra principiella inställning till de ideella insatserna på dethär området ytterligare något utvecklad. Som jag sade i mitt anförande harutskottet haft anledning att uttrycka en värdering på denna punkt, nämligen attden anslagsbeviljande myndigheten, , bör ta hänsyn till deresultat som kan påvisas i detta arbete, i det aktuella fallet av , när man fördelar de medel som här står till förfogande. Jag frågar på förekommen anledning. Det hände för ett parår sedan att behandlade en sådan här framställning frånLP-stiftelsen och drog ner det ansökta bidraget med hänsyn till att defrivilligt hopsamlade medlen hade ökat. Detta beslut vände regeringen på. Hadeså inte skett, hade ju det ideella arbetet bestraffats. Det kunde i dettaperspektiv vara intressant att få veta om också statsrådet och dennuvarande regeringen ser detta så, att en praxis har satts i och med det beslutet. och många andra ideellasammanslutningar kan visa på mycket goda resultat. Jag såg i en bok,som heter Kamp mot knarket, ett försök till sammanfattning av vadHasselakollektivet och har nått för resultat i sammanhanget.Hassela har haft ungefär 400 missbruksfall att behandla, och ca12 000. Båda har ungefär i hälften av falleri nått goda eller mycket godaresultat. Men där har visat på 200 rehabiliteringsfall, kanLP-stiftelsen alltså visa på 6 000. Det finns naturligtvis alla skäl i världen att stimuleraoch stödja sådant arbete. Det kan därför vara intressant för att fåhöra statsrådets syn på detta arbete. 46 INGA (vpk) replik: Jag är också glad att togupp frågan om att vänner och kamrater måste finnas för att en rehabiliteringskall få något resultat. Som jag har sagt tidigare, tycker också jag att det ären mycket viktig bit i rehabiliteringen. För ,sedan genomförde man enundersökning på -på akuten; det var inte fråga om gravidakvinnor den här gången. Det visade sig att ensamma människor söker akut. Deåterkommer alltså till akutmottagningarna, för där finns den värme man sökerdär man bor. Det handlar inte om narkotikamissbrukare eller alkoholmissbrukareutan om vanliga människor. Detta visar på svåra förhållanden i vårt samhälle,som naturligtvis allra hårdast slår mot alkoholmissbrukarna och narkotikamissbrukarna- den anonymitet och den ensamhet som många människor lever Det sades att Länkarna och , som två exempel påorganisationer, skulle kunna göra mycket. Men jag tycker man kan gå ett stegvidare. De som bor som nära grannar, i samma hus, känner ju ofta till deproblem som en människa kan ha med alkohol eller narkotika. menar inte jagatt grannar skall ta på sig detta mycket tunga och mycket svåra arbete, sominte ens professionella socialarbetare klarar av. Det är mycket svårt att göradet med den typ av bostadsområden som vi har, där vi har byggt in denanonymitet och den ensamhet som får till uttryck att också vanliga människorsöker sig till akutmottagningarna för att få gemenskap och värme.Det är ett absurt förhållande. Jag tror, som jag har sagt tidigare i bostadsdebatter, attboendeformerna har oerhört stor betydelse. Jag har aldrig pratat bostadspolifiki en narkotikapolitisk debatt förut, men jag gör det . Vi måste bygga inen vardagssolidaritet i boendet, och jag tror att det skulle gå alldelesutmärkt med de nya kollekfiva boendeformer som finns. Jag har pratat tidigare om - bo i gemenskap- som bygger på att man gör saker tillsammans. Man handlar sin mat, man lagarsin mat, man äter sin mat, man städar, man ser på TV. Man talar med andramänniskor i husets bottenvåning, och sedan har man sina lägenheter i överdelenav huset. Det tror jag skulle kunna fungera alldeles utmärkt bra somen länk i kedjan av rehabiliteringsåtgärder. Jag skulle vilja vädja tillGertrud att ta med frågan om boendets utformning i arbetet på ettrehabiliteringsmönster som fungerar. Jag tror att vi inte skall förkasta någon typav verksamhet eller några metoder i arbetet på att försöka förebygga attmänniskor hamnar i en missbrukssituation, likaväl som vi skall ta vara på allamöjligheter att hjälpa människor som ändå hamnat i den situationen attåtervända till vad vi brukar kalla ett normalt liv. Det tar upp omgrannars insatser, vardagssolidaritet osv. är någonting som vi alla, oavsett omvi tillhör en förening eller inte, borde känna ett ansvar för. När det sedan gäller det statliga stödet tillorganisationer som är verksamma på rehabiliteringsområdet har jag litet svårtatt förstå varför man just skall peka ut det sociala arbete som bedrivs avfackföreningsrörelsen. Man ifrågasätter inte - i varje fall har jag inte hörtdet - det statliga bidrag som går till andra verksamheter. om kyrkor och samfund, och har nämnt somjag tycker bedriver ett utmärkt arbete. Det ligger så till, , att socialstyrelsensbeslut har överklagats. Det ligger nu hos regeringen för prövning, och jag kanalltså inte uttala mig om det enskilda fallet. Staten sfimulerar organisationer och folkrörelser genomatt ge stöd till deras verksamhet, och det tycker jag att staten skall göra.Det handlar ju här om idéburna rörelser som kan få människor med i sinverksamhet. Varför skall man då just ifrågasätta det fackligt-socialastudiearbetet, vilket man ju gör i det här sammanhanget? är renhåriga och säger; Ta bort de här 3,2miljonerna, för vi tycker inte att fackföreningarna skall ha dessa pengar. Dekan betala det här själva. Men kommer med ett yttrande där det sägs litettveksamt att man inte ifrågasätter om det är en uppgift för de fackligaorganisationerna att ge stöd till arbetskamrater med alkoholproblem, men mananser att det arbetet skall bedrivas utan statligt bidrag. Varför skall just denfackliga rörelsen, som har möjligheter att på arbetsplatsen möta människorsproblem, inte få statligt stöd när nästan all annan verksamhet får ett statligtstimulansstöd? ställde en fråga fill om vadde 3,2 miljonerna skall användas till. Jag rekommenderar socialutskottet ochandra som kanske inte känner till den här verksamheten att göra ett studiebesökpå LO eller TCO för att få exakt besked om vilket enormt arbete som de fackligaorganisationerna bedriver för att kunna hjälpa kamrater i en besvärligsituation. Jag tycker att de borgerliga ledamöterna är inkonsekventa i sittresonemang. 48 () replik: kommer vi åter tillbaka till frågan om dehär pengarna. frågar varför inte fackföreningsrörelsenskall få bedriva den här verksamheten och göra det här fackligt-socialaarbetet? Då måste man fråga sig om det är fackföreningsrörelsen eller deenskilda arbetskamraterna som skall göra det. För vårt vidkommande är det naturligt att man har densolidariteten kamrater emellan att man försöker tala med sin arbetskamrat ochsin granne. Sedan finns ju hela samhällets organisation: sjukvård, socialvårdoch institufionsvård - allt står ju till dessa missbrukares förfogande. Vad är det som skall byggas upp inom fackföreningsrörelsenför dessa 3,2 milj. kr. som skall göra fackföreningsrörelsen klar att ta itumed dessa problem? Statsrådet stod här i talarstolen och ondgjordesig över att man bygger upp parallella organisationer, men det är ju just vadman är i färd med att göra här. skall fackföreningsrörelsen bygga upp någonform av öppenvård, någon form av kontaktvård eller liknande. Vi menar från moderat håll att det finns ett samhälle ochäven enskilda organisafioner som erbjuder vårdtillfällen. Det fackligt-socialaarbetet skall ske nere på verkstadsgolvet och i kontorsrummen. Där skall manhjälpa varandra, och där skall man tillsammans inom ALNA-grupperna påföretagen, tillsammans med företagsledningen, se till att de kamrater som råkarilla ut kommer under vård. Nej, skon klämmer litet grand. Det är fler ombudsmänsom skall anställas. Jag skall gärna göra ett studiebesök på LO, men vad jagkommer att finna är ett par nyanställda ombudsmän, som anställts för de här 3,2miljonerna, nyanställda ombudsmän, och de löser inga problem med missbruk nerepå verkstadsgolvet. Det var bra att vi fick dettaklarlagt och att det kom in i kammarens protokoll att det är fler ombudsmän sombehövs. 49ULLA TILLÄNDER (c) replik; säger att vi ärinkonsekventa, men det måste ju vara naturligt att vi som medmänniskor visaransvar och ställer upp för personer i vår omgivning som har börjat fåmissbruksproblem, vare sig de ingår i familjen eller är släktingar, grannar ellerarbetskamrater. I vårt särskilda yttrande om kamratstödjande verksamhet påarbetsplatserna framhåller vi att det är nödvändigt att det sker en bättreredovisning av hur beviljade medel används och av hur den kamratstödjandeverksamheten bedrivs. Att ge för stora bidrag till sådan verksamhet kan jufaktiskt, som jag sade tidigare, nästan förstöra den solidaritet som bör varanaturlig och som man också i andra sammanhang talar så mycket om. När gör jämförelsen med andraorganisationer får man tänka på att det när det gäller ungdomsorganisationernafaktiskt är så, att statliga bidrag är en förutsättning för deras existens. Detär det ju knappast för dé stora fackliga organisationerna. 50 () replik: Jag vill återkomma till syn pådet ideella arbetet. Uppenbarligen är det så, att det nu ligger ett nyttbesvärsärende i ifrån . Det kände jag inte till. Jag talade om ett liknande ärende som avgjordes där bakgrunden var att stödet hade räknats ner med hänvisning tillatt de insamlade medlen hade ökat. Det innebar att staten tjänade på attmänniskor frivilligt och ideellt gav sitt stöd tillrehabiliteringsverksamheten. Den förra regeringen ändrade på det beslutet justför att det ideella arbetet borde stimuleras, inte straffas. Jag frågar självfallet inte efterden nuvarande regeringens kommande beslut i något enskilt ärende, men det kundevara intressant att höra principiella inställning i den härfrågan: Skall andelen statligt stöd till en organisation hänvisningtill att de frivilligt hopsamlade medlen har ökat? En värdering ligger bakomsvaret på den frågan. Vår värdering är att vi tacksamt skall ta emot det arbetesom helt frivilligt görs av människor som känner entusiasm - deras insatsslutar inte eller gör uppehåll vid traditionsbundna högtider,utan den pågår både och omfattar hela människan. Det är ettbilligt sätt att få till stånd ett mycket aktivt rehabiliteringsarbete. Jaghoppas att har samma inställning på den punkten. inlägg om fackligt och socialtkamratstödjande arbete ger klart belägg för hur okunnig om detta hanegentligen är.