prot · G609161 · 1982-12-31 00:00:00 — har i sitt betänkande 1982/83:31 gettvår motion 1982/83:680 en mycket seriös behandling. Det tackar vi för.Utskottet förklarar att ett utbud av film m. m. som präglas av våldsinslag somförstärker könsfördomar, rasism och människoförakt, strider inte bara mot demål som ställts upp för ungdomsskolan utan även mot de grundläggandevärderingar som värt demokratiska samhälle bygger på. Dessa grundläggandevärderingar måste vårt samhälle värna om. Enligt utskottets uppfattning bördärför forskningen på området inte bara kretsa kring problem rörande effekterpä barn och ungdom av våldsinslagen utan även inriktas på åtgärder som på siktkan leda till en minskad konsumtion av filmer med väldsin-slag. I detta sista kan jag också instämma. Och, herr talman,jag vill därmed även yrka bifall till utbildningsutskottets hemställan ibetänkandet 1982/ 83:31. 24GUNNAR i (m): Omtänksamma partikamrater, som föreställt sigatt en professor möjligen kunde ha några synpunkter på forskningen, har i minfrånvaro antecknat mig för den här debatten. Jag har därför med särskilduppmärksamhet lyssnat på vad som har sagts och funderat över det som inte harblivit sagt eller det om vilket det har sagts att det inte borde ha sagts,åtminstone inte här och . Den här forskningsdebatten är knuten till utbildningsutskottetsbehandling av budgetproposifionen. uppgifter är enligtregeringsformen bl. a. att bestämma hur statens medel skall användas. Därförblir det lätt en stark tonvikt på pengar, medan principerna kommer ibakgrunden. Men, , det är faktiskt så att den s. k.högskolereformen har utgjort ett permanent oroselement för forskningen i vårtland och även gör det för socialdemokratiska intellektuella. Det kan intehjälpas att detta mäste slå igenom i debatten, och det har det gjort bl. a. iPer och anföranden. Sedan jag lämnat utbildningsutskottets solida tråkighetför intressanta principdebatter, där det är högt itak, har jag större förståelse än vad har för vikten avdebatter där man kan se pengarna som symboler för idéer. Här har talats, bl. a. av , om styrelseroch styrning. I det angenäma men fåtaligt besökta offentliga samtal som jag ifebruari i är hade med här i kammaren uttalade vi oss bådatill förmän för uppmuntrans pedagogik. Men det finns också en upprepningenspedagogik som jag har funnit vara mycket gångbar i . Jag vill därförur protokollet frän läsa upp följande stycke: "------- attadministration inte har något egenvärde utan är ett medel att De här styrelserna på olika nivåer skall inte tro att de styrnågonting: de måste läras att inse att de är trängen, som skall förse destridande styrkorna med resurser. De stridande i högskolan är vetenskapsmännenoch lärarna, och - nästan - alla vetenskapsmän skall också vara lärare, ochalla lärare skall ha vetenskaplig kompetens. 'Högskolans' verkliga enheter ärinstitutionerna. Administratörer älskar att rita diagram i pyramidform, där desjälva sitter i toppen och de som gör det egenfliga jobbet finns längst ned.Det här, , skall man resolut vända på: det är de aktivaforskarna, som befinner sig främst vid 'forskningsfronten', som det sä vackertheter, och trängen är längst bak. Den är inte oväsentlig i sammanhanget, mendetta är en j-emceenhet. Och låt oss också erinra oss att de medel, som hållertrupperna stridsdugliga, inte enbart härflyter ur statliga källor: mycket avden värdefullaste forskningen i värt land bekostas ur enskilda fonder!" Forskningsdebatten kan därför inte tystas - det är sämycket som måste vridas rätt. Om man får tillåta sig att vidga perspektivetytterligare något, vill jag återge några rader ur ett handlingsprogram som jagförsökte formulera : "Slå vakt om universitetensfrihet som oberoende .sanningssökare oeh sanningssägare. Behåll sambandet mellan forskning och undervisning,överallt och alltid. Återupprätta ordentliga kvalitetskrav inom bådeundervisning och forskning. Tillse att examina behålls och åter blirjämförbara med de bästa utländska, så att svensk utbildning även i framtidenkan hävda sig internationellt - (inte minst därför att så många av vårastudenter kommer att behöva söka sin utkomst i andra länder)." Här skall jag göra en parentes. Det stolta iLund har som valspråk ad utrumque (paratus), beredd till allt - ett stridandeuniversitet på ;s tid. Efter det lågvattenmärke i svensk vetenskapshistoriasom i går markerades vid detta universitet får man kanske tolka valspråket som"beredd att uthärda allt". Jag återgår till det programmatiska; ''Vägra medverka t\\politisk styrning av universitet och högskolor genom politiserande byråkratstyrelser,utsedda av regeringen, av vilken färg denna än må vara. Universiteten ochhögskolorna skall styras av sina egna: de måste förbli fria republiker i ettalltmer genomorganiserat och låst samhälle. Utvecklavettiga former för samverkan mellan lärare, studenter och Forskningsanslag, m. m. Forskningsanslag, m. m. anställda inom hanterliga enheter och med minsta möjligapappersexercis och formalism. Se därvid till att ansvar och resurser här someljest motsvarar varandra. Anslut de regionala högskolorna till deras naturligamoderuniversitet och anpassa deras utbildningsutbud till lokala önskemål ochbehov." Per har här hänvisat till de intressantauppsatser i Tiden av herrarna , som innebäratt de hissat upprorsfanan mot den hittillsvarande socialdemokratiskauniversitetspolitiken, och vilka jag mera utförligt redovisade iinterpellationsdebatten med . Vid det tillfällethade jag ännu inte hunnit läsa -och i detta sammanhang har ordet "styra" en reell betydelse; härbetyder det inte service. Jag tillåter mig, herr talman, att citera ur dennaintressanta socialdemokratiska skrift av en svensk nobelpristagare i ekonomi,med långvarig erfarenhet av forskning och politik, och som - för att citerahonom själv -"genom hela sitt arbetsliv bevarat ett levande intresse förhur det är och hur det går inom den äldsta och på denmotståndkraftigaste internationella samhörigheten, den akademiskavärldsrepubliken, och dess misshandlade och nödställda underavdelning iSverige". avslutar vemodigt sina kritiska synpunkterpå den svenska forskningen så här: "Jag misstänker att vad jag ovan sagt och kommer attsäga i andra delen av boken inte kommer att ge reformimpulser, vare sig åt desammanknutna byräkraterna-organisationsfunktionärerna-politikerna, som ärvår överhet och som har gripit ansvaret för hur det blivit med den högreundervisningen och forskningen i , eller åt mina yngre kolleger somträlari de ofta förtvinade institutioner som tillskapats av dessa bildstormandedilettanter. Men kanske kan ändå en del synpunkter inom min utopi bliidéskapande för några unga akademiker, vilkas sinnen inte tyngs av de äldresskuldbörda för meddelaktighet i ansvaret för hur det blivit, eller åtminstoneför undergivenhet till vad som skett. Kanske också för några av de äldre sommåste våndas i det system de varit med om att tillåta bli verklighet. Att 'beslutsfattarna' - för att använda en av deavslöjande språkliga nybildningarna - skulle kunna påverkas utan ett mäktigt,samlat tryck från akademikerna, finner jag osannolikt. Frågan är bara om dessasenare inte alla blivit sä tilltufsade, nedpressade och taktiska, att deförlorat modet att tänka och att tala fritt om sin och universitetens situationi vårt land. När jag i tidningarna och på annat sätt följerdiskussionen om den högre utbildningen och forskningen i , förvänas jagöver hur sällan den lyfts, blir rationell och radikal och då komtner att gällaannat och mer än justeringar av den ena eller andra detaljen i det system sombliva den bestående ordriingen." Detta kan kanske vara ett försvar för dem somhär velat inte bara diskutera budgetpropositionens anslag utan försöka seigenom och bortom budgetposterna till själva systemets överlevnad och,förhoppningsvis, dess tillfrisknande. 25 (): Ett av de stora problemen inom den högreutbildningen är förvisso forskarutbildningen. Ett annat är om vi rätt tartill vara den resurs som de forskarutbildade utgör. Jag har tillåtit mig attaktualisera de här problemen i en motion, nr 952. Utskottet har ägnat den näratvå sidor i sitt betänkande, och därtill har också fogats en gemensam borgerligreservation, nr 2. Det finns anledning att kommentera frågorna någotytterligare. För den som vill främja forskningen i är måhändatidpunkten inte den alldeles bästa för att ta upp de här problemen. Då tänkerjag mindre pä den nu generellt ansträngda debattiden i kammaren än fastmera pådet förhållandet, att vi i går hade en disputation pä ettområde som kammarens ledamöter är experter pä. inifrån, av enförutvarande riksdagsledamot. Avhandlingen aktualiserar förvisso frågan om forskarutbildningensinnehåll, men däremot säkerligen mindre i det ifrågavarande fallet hur denforskarutbildade skall utnyttjas från samhällets synpunkt. Det senare lär dennyblivne doktorn med ett väl utvecklat sinne för publicitet klara galant päegen hand. Min anmärkning, att tidpunkten kanske inte är denlämpligaste, hänger självfallet samman med att många just och i dennakammare frågar sig, inte utan orätt; Är detta som har presterats vetenskap? Detär det naturligtvis endast i mycket begränsad utsträckning. Vissa kapitelskulle jag möjligtvis ha kunnat godkänna som en tväbetygsuppsats eller kanske,om jag hade haft mycket god vilja, som en trebetygsuppsats i statskunskap, mensom vetenskaplig doktorsavhandling - nej! Olyckor händer emellertid i denakademiska världen liksom pä andra områden, men de är dess bättre inte legioutan undantag, och det bör observeras av kammarens ledamöter. Det hindrarsjälvfallet inte - och det skall sägas i sanningens namn - att avhandlingen,betraktad som debattskrift, inte är ointressant. Det finns många synpunkter påriksdagens arbetssätt som väl skulle förtjäna att diskuteras. Efter den här utvikningen, som i förhandenvarande lägekanske ändå kan motiveras, vill jag återvända till det centrala temat: Hurskall samhället bättre kunna utnyttja den resurs som de forskarutbildade utgör?Först något om bakgrunden. Utgångspunkten forskarutbildningsreform var istort sett följande. Genomsnittsåldern för dem som disputerade fördoktorsgraden ansågs vara alltför hög, . varlicentiatexamen, mellanexamen, i stort sett likvärdig med doktorsexamenutomlands. Alltså togs disputationen för doktorsgraden bort, licentiatexamenavskaffades och en ny doktorsexamen infördes, som skulle ligga pä ungefär sammanivå eller något högre än den gamla licentiatexamen. De framtida doktorerna,hoppades man, borde därmed bli färdiga ungefär runt ålder. har det inte blivit som man hoppades. Deforskarstuderande är äldre när de påbörjar sin utbildning, och genomsnittsåldernför avlagd doktorsexamen ligger för de humanistiska och samhällsvetenskapligafakulteterna . Forskningsanslag, m. m. Forskningsanslag, m. m. Detta beror självfallet på fleraomständigheter. En är ekonomin under doktorandstudierna. Det innebär för denforskarstuderande en stor uppoffring att ägna av sitt liv åtutbildningen. Möjligheterna till försörjning är anfingen utbildningsbidrag, sombara kan räkna med att få-de är dessutom rätt blygsamma jämförtmed den normala lönesättningen i samhället - eller också deltidsarbete eller,och inte minst viktigt, en förstående äkta hälft med en hygglig inkomst. Allt detta, en dålig ekonomi, psykisk stress ochtilltrasslade personliga förhållanden, vilket är det pris som denforskarstuderande får betala, vore kanske värt att betala om vederbörandedoktorand visste att det lönade sig. Det måste med andra ord finnasen tillräckligt bra morot som motiverar uppoffringarna. Denna bestårsjälvfallet i hyggliga inkomster och dessutom tillträde till vissa tjänster. Utskottet konstaterar kallt att lönesättningen förstatliga tjänster är en fråga för arbetsgivarverket ochpersonalorganisationerna. Så är det givetvis. Men skall det ocksåerinras om att de grupper det här är fråga om inte är särskilt talrika. Ilöneförhandlingar är det ju gruppens kvantitet, inte kvalitet, som betyder mest- om det inte rör sig om för vissa samhällsfunk-fioner avgörande nyckelgrupper.Därtill kommer att de akademiker det här är fråga om ju vanligtvis för ettganska lågmält språk. Främst är de intresserade av sitt specialiserade jobb oehmindre av fackliga engagemang. De har alltså lätt blivit offer för huggsexan päarbetsmarknaden. De tjänster för vilka doktorsexamen krävs liggerinte särskilt högt på löneskalan, i varje fall inte sä högt att det är fråga omen rejäl morot. Nästa fråga i sammanhanget blir då meritvärderingen ochett klart angivande att för vissa tjänster kräver samhället enforskarutbildning. Den frågan har - som utskottet påpekar - utretts, men vadsom kommit ut av det hela tycks vara att den forskarutbildade skall fåtillgodoräkna sig tjänst vid sökande av statliga tjänster. Dessa fyraår skall motsvara den normaltid som avses för doktorandutbildningen. Men dettaär ju att enbart räkna i kvantitativa termer - så vanligt för det här samhället- men med bortseende från de kvalitativa. Civilministern har också tillsatt en utredare föratt se över meritvärderingen vid tillsättning av statliga tjänster. Det gällerhur man skall mäta vård av barn, studieledighetstid, deltidsarbete,uflandstjänstgöring -och forskarutbildning. Vilket sammanhang -forskarutbildning eller värd av barn! I min motion har jag angivit olika vägar för att bättre tatill vara de forskarutbildade, en livsnödvändighet för varje samhälle. Detgäller den enskilda sektorn, där det behövs mer information. Det gäller i höggrad den offentliga, där kontaktforskningen kan stimuleras ytterligare ochföras in på nya områden. Varför inte, har jag frågat, administration, museer,bibliotek m. m. förutom den industriella och tekniska sektorn, där sådanverksamhet redan etablerats och bör byggas ut vidare. Utskottsmajoriteten nöjer sig med att konstatera vad somgjorts och vad som är på gång, medan reservanterna efterlyser en högre grad avaktivitet från regeringens sida. Regeringen bör efter vederbörligtberedningsarbete anmäla för sitt ställningstagande till de förslag omallmänna riktlinjer beträffande forskarutbildningens meritvärde som framlagtsav kommittén om forskningens och forskarutbildningens situation i den nyahögskolan. Likaså understrykes behovet av information till arbetsgivarna inomden enskilda sektorn om forskarutbildningens innehåll och förändringarna inomforskarutbildningen. I nära anslutning, herr talman, till detta problemområdeligger frågan om hur utländska forskare skall kunna ha råd att vistas iSverige, med hänsyn till skatteskäl. Det särklassigt hårda skattetrycket gördet näst intill omöjligt för industrier och universitet att förmå utländskaforskare att slå sig ned här i landet. Detta är ett problem somaktualiserats av en folkpartimotion. Utskottsmajoriteten är inte negativ lösning av problemen, men skrivningen är defensiv. Det krävs snabba åtgärderockså på detta område. Motbakgrundav vad jag här sagt, herr talman, ber jag attfå yrka bifall till reservationerna 2 och 3. Forskningsanslag, m. m. 26BRITTA HAMMARBACKEN (c): Jagar djupt medveten om hur aktsamma vibehöver vara om debattiden, så jag skall försöka begränsa mitt anförande tillnågra få minuter. Det gäller ett par avvisade mofioner i ett ämne somegentligen skulle kräva att kommentera, biotekniken. Biotekniken är ett dynamiskt och expansivtforskningsområde. Den internationella utvecklingen går snabbt, och det ärvikfigt att såväl forskare som lekmän, t. ex. vi politiker, agerar så att vifrämjar en svensk kunskapsuppbyggnad på området. I motion 1982/83:1364 har jag och att beslutar inrätta ett biotekniskt råd. Bakgrunden till vår motion är att ansvaret för fördelningav statliga forskningsmedel till bioteknik och bevakning är sektoriserat ochuppsplittrat pä olika myndigheter och institutioner. Vi motionärer anser att enhelhetssyn måste anläggas pä biotekniken. Den snabba utvecklingen gör attbiotekniken förtjänar ett eget forskningsråd som allsidigt kan bedöma olikaangelägna projekt, utarbeta underlag för en svensk strategi och allsidigtbedöma konsekvenser av projekten för samhället. I motionen 1982/83:844 har jag och att ger regeringen till känna åtgärder förkunskapsuppbyggnad i ämnet Den biologiska datorn. Utbildningsutskottetmenar att frågan är "för tidigt väckt". Som vi framhåller i motionen finns biologiska datorer intei dag. Men området är föremål för forskningsinsatser och bevakas av företag iländer som och . Oavsett om eller när biologiska datorer blirverklighet är det angeläget att vi i skaffar oss en ordentlig kunskapom vad som händer i andra länder pä den högteknologiska forskningens område. Vi måstesnabbt kunna fånga upp nya impulser från utlandet. Forskningsanslag, m. m. borde det billigaste och effektivaste sättet vara att enmindre högskoleinstitution följde utvecklingen inom molekylär elektronik ochbiodatorområdet. En sådan institution inom högskolan skulle givetvis samarbetamed andra institutioner samt med näringslivet. I motion 1982/83:1395 har jag och . Åslingföreslagit en svensk anslutning till internationella databaser pä bio- ochgenteknikens område, i syfte att främja svensk kunskapsuppbyggnad och ökatinformationsutbyte. Utskottet hänvisar till en rapport enligt vilken det sägsatt svenska forskare har tillgäng till de berörda databaserna. Men det sägsinget om hur bred den tillgängen är. Tyvärr finns illavarslande tendenser i de storaindustriländerna att stämpla högteknologin som strategisk med hänsyn till detnationella intresset. Informationsflödet begränsas, och forskare verksamrna iolika länder får allt svårare att fritt utbyta information och erfarenheter.Det är då viktigt med en officiell och kontraktsbunden svensk anslutning, såatt svenska forskare inte kan räka ut för att plötsligt bli utan tillgång tilldatabaserna av kommersiella skäl, nafionella säkerhetsskäl e. d. Biotekniken utvecklas med utomordentligsnabbhet och kommer att leda till förändringar pä en rad områden. Den inrymmerockså etiska, sociala och humanitära aspekter som fordrar noggranna konsekvensanalyser. För oss som politiker borde det vara en utmaning attfrämja en svensk kunskapsuppbyggnad på området, att medverka till att vi tartill vara de positiva användningsområdena inom biotekniken, som viavstår frän delar som visar sig medföra risker eller har negativa konsekvenser. För detta krävs en genomtänkt bioteknik-politik utifrån enhelhetssyn och en balans i insatserna mellanteknik-användning-samhällskonsekvenser. Vi måste ta till oss ny kunskap. Vimäste visa generositet särskilt mot internationella organ som önskar lokaliserainstitutioner till vårt land för att främja en användning av biotekniken somgagnar . Jag är medveten om det fåfänga i attargumentera mot ett enigt utskott, så jag har inget eget yrkande. Men det finnsanledning att noga följa utvecklingen, och vi motionärer lär få återkomma ifrågan. Överläggningenvar härmed avslutad. Kammaren övergår nu till att debatterautbildningsutskottets betänkande 29 om anslag till lokala och individuellalinjer och enstaka kurser m. m. Voteringarna redovisas efter debatten om UbU 35. Anslagtill lokala och individuella linjer, enstaka kurser m. m. 28 (): I utbildningsutskottets betänkande 29 finnsen reservation från om styrning av resurser till mindre högskoleorter. De mindre högskoleenheterna börjar alltmer finna sinaarbetsformer. Det har visat sig att de haft en utomordentlig betydelse förnäringslivet i regionen. De har också - och det var ju ett av syftena - givitnya studerandegrupper möjlighet fill högre utbildning. Vid enkäter har detvisat sig att mänga studerande förklarat att de utan tillgäng till högre utbildningpå "hemmaplan" över huvud taget inte hade kunnat studera. Kontakterna mellan högskolan och det regionalanäringslivet har utvecklats och fördjupats. Detta gäller också kontakterna medandra samhällsområden-arbetsmarknadens organisationer, kommuner, landsting ochutvecklingsfonder. Man kan också konstatera, och det tycker jag är mycketglädjande, att utbildningskvaliteten på de s. k. små högskolorna är minst likagod som vid de stora universiteten. Kritikerna, som ifrågasatt de småhögskolornas berättigande, har ju ofta hävdat motsatsen. Ur de studerandes synpunkt är tillgänglighet tillutbildning mycket angelägen. Detta gäller naturligtvis inte minst den utbyggdalärarfortbildningen, och det gäller uppdragsutbildning och uppdragsforskning. Utskottet har på ett mycket kortfattat sätt behandlat dehär frågorna och hänvisar i stort sett bara till den regeringspromemoria somåberopats och som man menar innehåller lösningen pä problemennär det gäller resurser fill de mindre högskolorna. Jag är litet förvånad ochkanske också besviken över att socialdemokraterna inte vill ställa sig bakom enviljeyttring just på det här området. Om de mindre högskolorna skall kunnastabiliseras och utvecklas, är det viktigt att resurser tillförs dem i störreutsträckning än . Det gäller inte minst anslag till lokala individuellalinjer och enstaka kurser. , herr talman, skulle jag med ett par ord viljaberöra det särskilda yttrande frän som är fogat till utskottsbetänkandet.I detta särskilda yttrande tar man också upp frågan om styrning av resursernatill de mindre högskoleorterna, men enligt mitt sätt att se är yttrandet mycketluddigt. Frågan är vad man egentligen avser. Är det en konsekvent nedläggningav de små högskolorna som man är ute efter? År det en koncentration till destora högskolorna med någon form av distansundervisning som man har tänkt sig?Det skulle vara intressant att få höra vad man verkligen menar med det häryttrandet. Jag yrkar bifall till reservation 1. Anslag tdl lokala och individuella linjer, enstaka kurserm. 29BJÖRN (vpk): Jag tänker tala om reservation 2 iutbildningsutskottets betänkande 29 som gäller högskoleutbildning förskyddsombud. Men jag kan i det sammanhanget inte låta bli att beröra dendiskussion som förts om en Anslag tdl lokala och individuella linjer, enstaka kurserm. Det ställs stora krav pä de människor som väljs tillskyddsombud. Inte minst ställer deras uppgift stora krav på kunskap om olikamiljöfarliga gifter, som i allt större omfattning används på arbetsplatserna.Detta i sin tur innebär att de valda skyddsombuden skall ha rätt och möjlighetatt få kvalificerad utbildning, och frän vpk;s sida anser vi att en sådan börfinnas inom högskolans ram. Sedan flera är har en ny utbildningslinje inomarbetsmiljöområdet planerats vid högskolan i . Den har stark förankringinom fackföreningsrörelsen, och den svarar mot väl dokumenterade regionalakrav. Den borgerliga regeringen försökte 1981 stoppa denplanerade arbetsmiljölinjen. Men det lyckades inte, och i stället beslötriksdagen, efter viss utredning, om utbildningens innehåll. Det är märkligt attsocialdemokraterna - som då röstade mot försöket att stoppa linjen - gårpå borgarnas förslag om en nedläggning. Vi menar att enstaka kurser och linjer för skyddsombudskulle kunna hämta näring från den här arbetsmiljölinjen. Vi anser att det är viktigt att skyddsombuden får enutbildning med ett kraftigt inslag av arbets- och samhällsvetenskap. Men tyvärrär det en genomgående trend , när vi har lågkonjunktur i samhället, attsådana frågor som skyddsarbete och arbetsmiljö får stå tillbaka. Vi avser att återkomma gång på gång i denna fråga, tillsdet blir en rättelse och vi kan garantera dem som väljs till skyddsombud påvåra arbetsplatser en för dem relevant och gedigen utbildning. Jag villmed de orden, herr talman, yrka bifall till reservation 2. 30GEORG (): I budgetpropositionen betonas värdet av demindre högskolorna mycket stärkt. Det heter där bl. a.: "De mindrehögskoleenheterna utanför universitetsorterna har redan blivit verksammainstrument för att förbättra förutsättningarna för sina respektive regionersutveckling. De fångar upp impulser från det omgivande samhället för attutveckla nya utbildningar, erbjuda fortbildning och vidareutbildning ochutveckla forsknings- och utvecklingsverksamhet för bl: a. små och medelstoraföretag och offentliga verksamheter av skilda slag."