prot · G609158 · 1982-12-31 00:00:00 — Det vanliga sättet att arbeta politiskt är att man förstanalyserar det problem som man har framför sig, sedan bestämmer ett mål för hurdet skall lösas och därefter försöker hitta en metod för att lösa problemet.Men i löntagarfondsdebatten tycks man ha gjort precis tvärtom; man har så attsäga börjat i slutet. Man har bestämt sig för metoden: löntagarfonder skall detvara, kollekfiva löntagarfonder. Hur de skall utformas har man uppenbarligeninte mycket aning om och egentligen inte heller till vad de skall användas. Löntagarfonderna har blivit en lösning som söker ettproblem. Till en början var det kapitalbildningen som var huvudsyftet medfonderna. Det fanns inget sätt att få fram riskvilligt kapital tillnäringslivet pä frivillig väg, ansåg man, och därför måste vi ha något slagstvängssparande. Att detvar ont om riskvilligt kapital när löntagarfondsdebatten startade är Nr 158 riktigt. Måndagenden kapitalbehov till ca 2 ä 3miljarder . Den faktiska tillförseln av kapital 30 mai1983 var bara någrahundra miljoner åriigen. Det är nästan ingen överdrift att hävda att aktiemarknaden över huvud taget Om förslaget om inte fungerade. löntagarfonder anledningen till att den integjorde det var inte att det fattades pengar. j Anledningen var att det inte lönadesig för dem som hade pengar att satsa Det var mer vinstgivande att köpa diamanter och hoppas på godarealisationsvinster, att köpa tavlor, frimärken och inte minst fastigheter- allt detta var betydligt intressantare placeringsobjekt. Detta berodde inte på avsaknaden av kanaler förkapitalplacering, löntagarfonder eller andra fonder eller insfitufioner.Anledningen var helt enkelt en kombination av hög inflation oeh skattereglersom satte sparande i näringslivet i strykklass. I reala termer har akfieägarnasavkastning efter skatt under den senare hälften av efterkrigstiden pendlatlitet grand upp och ned kring en enda procent. När de icke-socialistiska regeringarna, som folkpartietingick i, angrep det här problemet genom lindring av dubbelbeskattningen pådirektägda aktier och skattelättnader för enskilda smäsparare som sparade i s.k. aktiefonder, fick kapitalmarknaden också liv igen. tillfördes denmer än 2 miljarder i riskvilligt kapital. blev det lika mycket, ochenligt de prognoser som finns för det här året ser det ut som omkapitaltillförseln, genom de institutioner som då infördes och de regler som dåändrades, kommer att bli ännu större. Men socialdemokraterna gick emot alla dessa åtgärder. Detvar ju med det ena mer fantastiska löntagarfondsförslaget än det andra somproblemet skulle . Dä fick helt enkelt inga andra lösningar konkurrera omuppmärksamheten. Så tycktes den socialdemokratiska filosofin vara utformad. I sin iver att rädda problemet kvar att lösas avlöntagarfonder , konstruerade på något okäntsätt, förnekar man existerande lösningar, även dem som visat sig ge bra resultat.Skattereduktionen för aktieutdelning har redan avskaffats. I stället har maninfört en särskild utdelningsskatt. Skattefondssparandet skulle också avskaffas, lovadeKjell-Olof i valrörelsen. Som alla andra vallöften har dess bättre ocksådetta övergivits, eller i varje fall modifierats. Men försämring skall det bli.Hur den försämringen kommer att se ut får vi veta lika litet om som om hurlöntagarfonderna skall se ut den dag de är genomförda. Men ett ärändå säkert: Den naturliga marknadslösningen skall på något sätt förstöras-ominte sä faller ju också behovet av ökad kapitalbildning som motiv för attinföra de åtråvärda löntagarfonderna. Ett annat argument för.att införa löntagarfonder har varitatt de skulle vara ett stöd för den solidariska lönepolitiken. Tanken är att företag som ger övervinster har större löneglidning än andra företag, vilket anses vara en 58 nackdel. Även detta motiv tycks nu vara svårt att hålla fast vid.För det första har ännu ingen kunnat klara ut vad övervinster egentligen är -och jag tror inte heller att kommer att göra det i den härdebatten - eller pä vilket sätt övervinster, ifall begreppet skulle gå attdefiniera, skulle vara ett hot mot några av den ekonomiska politikens mål, t.ex. den fulla sysselsättningen. För det andra har både LO och löntagarfondsutredningenefter närmare studier kommit fram till att det inte finns något egentligtsamband mellan vinstnivå och löneglidning i företagen. Regeringens egenlöntagarfondsutredare . O. konstaterar i en rapport "att lönenivåni det enskilda företaget i ingen eller mycket liten utsträckning bestämsutifrån företagets lönsamhet." , som studerat frågan förlöntagarfondsutredningens räkning, konstaterar i en artikel i samma ämne atthan inte - och veterligen inte heller någon annan forskare - kunnat påvisanågot sådant samband. Därför har inte heller skatte- och finansutskottenssocialistiska ledamöter egentligen någonting att stödja sig pä när de likvälhävdar att det skulle finnas just ett sådant samband. De har bara påstått attdet är så. Annars skulle ju också detta motiv för löntagarfonder bortfalla. Men även om det nu skulle gå att påvisa att vinstgivandeförtag betalar bättre löner, varför är detta i sä fall fel? Och om man anseratt det är fel, varför är det statsmakternas sak att försöka rätta till detfelet? Skall lönesättningen inte också vara en sak för de friaparterna på arbetsmarknaden? Och om man nu skulle komma fram till att lönesättningenfaktiskt mer än nu skall bli en statsmakternas uppgift, hur i Herrans namn kanman motivera att detta trots allt begränsade lönesättningsproblem bör angripasgenom att man ändrar hela det ekonomiska systemet i ? När de här trots allt litet tekniska motiven förlöntagarfonder förefallit litet för torftiga i den socialdemokratiskaförkunnelsen för att kunna bära upp den stora visionen bakom löntagarfonderna,har dessa utmålats som en demokratireform nästan i klass med den allmännarösträttens införande. Men, herr talman, det är att missuppfatta vad som menasmed demokra-fi. Löntagarfonder är ett alternativ till marknadsekonomi -därom torde nu inte råda något som helst tvivel. Men marknadsekonomin är ennödvändig del av just vår politiska demokrati. Marknadsekonomin bygger pä ettdecentraliserat beslutsfattande inom ekonomins område. Ytterst är det deenskilda konsumenterna som genom sin efterfrågan skall bestämma vad som skallproduceras. Kollektiva löntagarfonder bygger på en helt annan tanke: att deekonomiska besluten skall fattas av majoriteten inom de kollektiv som skallvara fondernas huvudmän. Vilka de kollektiven skall vara har det rått skiftandemeningarom i de olika löntagarfondsförslagen. har det varit fackligakollektiv man har tänkt sig. "Med löntagarfonder tar vi över",utropade i en nu klassisk sammanfattning av de första s. k.Meidnerfonderna. Om förslaget om löntagarfonder, m. m. Om förslaget om löntagarfonder, m. m. Enligt andra förslag skulle fondstyrelserna vara politisktsammansatta, och det tycks föresväva regeringen nu att döma av det svar somfinansministern har givit. har det varit fråga om centrala fonder, iandra förslag har _L man tänkt sig att landstingen skulle överta uppgiften attsköta det svenska näringslivet. Just nu tycks man inte ha några precisa idéeralls om hur det skall vara. Kanske beror det på att man har insett att inte hellerdetta motiv för löntagarfonder håller vid en närmare granskning. Det är i säfall hoppingivande. Om det är ökat inflytande för de anställda i de företagdär de arbetar som man tänker på när man talar om ekonomisk demokrati, ärkollektiva löntagarfonder naturligtvis på intet sätt någon lösning. Starka och aktiva fackliga organisationer som bevakar sinamedlemmars intressen som löntagare gentemot arbetsgivarna är ett inslag - ett ganskaviktigt sådant - i den ekonomiska demokratin. Rätten för de anställda att fåplats i företagens styrelser är ett annat inslag. MBL-lagstiftningen med alladess brister som bör kunna rättas till är ytterligare ett instrument för deanställda att öva inflytande pä sin arbetsplats. är angeläget om att de fackligaorganisationerna skall förbli starka företrädare för de anställda. Vi drevkravet på styrelserepresentation för de anställda i företagens styrelser, ochvi har medverkat till MBL-lagstiftningen. Vi har gjort det därför att vi menar att det är genom attbidra med sitt arbete som de anställda har rätt till inflytande. Man skall intebehöva bli kapitalist för att fä någonting att säga till om pä jobbet. Vi stöder också tanken att de anställda skall ha rätt tillindividuella andelar av företagens vinster, om de genom den ena eller den andrametoden är villiga att bidra till företagens försörjning med riskkapital. Att vi har avvisat och fortsätter att avvisa tanken attdetta skall ske genom kollektiva löntagarfonder beror på att dessa innebär encentralisering av makten över kapitalbildningen och därmed över företagen utanatt ha nägon som helst betydelse för demokratin pä arbetsplatserna. Om dessa fonder dessutom i den ena eller andra formenskall styras av facket eller av organ i vilka de fackliga organisationerna hardet dominerande inflytandet - den tanken tycks ju att döma av dagens svar ännuinte vara avskriven - blir de dessutom ett hot mot fackets roll som företrädareför de anställda. Fackliga organisationer kan inte på en gång varaföreträdare för löntagarna gentemot arbetsgivare och kapitalägare och självavara den dominerande arbetsgivaren och ha det dominerande inflytandet påkapitalmarknaden. I ett sådant system, hur det än utformas i sina tekniskadetaljer, kommer den enskildes intressen inte att kunna hävdas. Löntagarfonderskulle inte ge oss mer demokrati och mindre ekonomisk maktkoncentration. Deskulle ge oss mindre demokrati och mer ekonomisk maktkoncentration. Det ärdärför kollektiva löntagarfonder är logiskt för dem som vill ha en Inte för att lösa de föregivna problemen med Nr 158kapitalbildning, löneglidning, en rättvisare förmögenhetsfördelning,infla- Måndaoen den tion, samordnad näringspolitik eller, som det iblandhävdas, för att skapa en -jr, .ino-i bättrefungerande marknadsekonomi - de motiven för löntagarfonder har ju fondkonstruktörernasjälva, som jag nu delvis har visat, tvingats överge ett q / , efter ett - men för attändra den ekonomiska maktstrukturen i i Inntngnrfnndp socialistisk,dvs. i centralistisk, riktning. Det är därför löntagarfonderna har blivit en vattendelarei svensk politik. Den skiljer oss som tror på en liberal marknadsekonomi fråndem som vill ha ett socialistiskt samhälle. Jag förvägrar inte socialister rätten att vilja arbeta förett socialistiskt samhälle. I själva verket är det deras plikt att göra det.Vad vi andra däremot kan kräva är att de öppet vidgår att det är till dettaderas förslag till löntagarfonder syftar. Det förnekande av de egentligasyftena med förslaget och det smygande med olika delreformer för att till sistfä det genomfört som vi bevittnat är ett osunt inslag i den politiskadebatten. Att säger nej till kollektiva löntagarfonderinnebär naturligtvis inte att vi förnekar att den nuvarande ägarkoneentrationeninom näringslivet skulle vara ett problem. Den marknadsekonomi vi vill slå vaktom skulle fungera bättre om konkurrensen blev effektivare och ägandet merspritt. Låt mig i starkt.sammandrag, herr talman, skissera etttiopunktsprogram för hur det målet skulle kunna näs. För det första bör vi sprida aktieägandet. Det skall intevara förbehållet små, ekonomiskt starka grupper. Aktiemarknaden blir attraktivom det blir en målsättning för den ekonomiska politiken att öka avkastningen påsparande i produktiva tillgångar. Detta kan för det andra ske om man avskaffar denstraffbeskattning på aktier som den nuvarande dubbelbeskattningen innebär. Detkan inte ske i ett slag, men det bör vara just en målsättning. Den nuvaranderegeringens inriktning tycks tyvärr vara den motsatta. Med den s. k.utdelningsskatten, som just har fattat beslut om, har man i självaverket ersatt dubbelbeskattningen med en trippelbeskattning. För det tredje bör v\ bredda aktiefondssparandet, inteavskaffa det. aktiefondsspararna ganska passiva aktieägare. Merinformation till skatte-fondsspararna är en metod att göra dem aktivare. Enannan är att se till att den ensidiga knytningen av aktiefonderna till bankernabryts, t. ex. genom att man går in för att också starta fackliga aktiefonder.Det skulle ge de fackliga medlemmarna både mera av direkt ägarengagemang ochägaransvar än vad kollektiva löntagarfonder någonsin kan ge dem. Deopinionsundersökningar som gjorts om graden av entusiasm hosfackföreningsmedlemmarna för de kollektiva löntagarfonderna talar sitt tydligaspråk och visar att denna tanke nog är riktig. För det fjärde kan andel-i-vinst-systemet byggas ut. Detsystemet innebär just ett individuellt ägande. De anställda bidrar med en del av det annars tillgängliga löneutrymmet som riskkapital, vilket är bra för företaget. Det innebär ett sparande för den enskilde, som inte blir mindre 61 Om förslaget om löntagarfonder, m. m. värdefullt därför att det är frivilligt. Inte minst för dem som ser ett värde i att de anställdaockså blir en viktig ägargrupp borde andel-i-vinst-systemet vara attraktivt.11, ex. har de anställda just genom ett andel-i-vinst-systemblivit den tredje största aktieägaren. För det femte bör det ses som ett ängeläget mål förekonomisk politik och näringspolitik att upprätthålla konkurrensen mellanföretagen och att stärka frihandeln. Kollektiva löntagarfonder skulleofrånkomligen komma att verka i motsatt riktning. Själva idén om det kollektiva ägandet som ersättning fördet individuella förnekar ju värdet av konkurrens. Det är uppenbart att destora ekonomiska kollektiv man i så fall kommer att skapa - egentligen alldelesoavsett hur de ser ut - kommer att finna det bekvämt att på olika sätt försökahindra "onödig" konkurrens, både mellan företag i , på densvenska marknaden, och gentemot importen. Kollektiva löntagarfonder skulle nämligen inte bara - ochdet gäller även i den skiss som finansministern presenterar ellerupprepar - förfoga över en stark ekonomisk och facklig makt, utan sannoliktockså bli en mycket viktig politisk maktfaktor. För det sjätte mäste de mindre företagens ställning ochmöjligheter att utvecklas stärkas. Att hota med vinstdelningsskatt och i dessförlängning en kollektivisering av ägandet är att skrämma människor från attstarta företag, inte att uppmuntra dem. För det sjimde bör den graderade rösträtten påbörsnoterade aktier avskaffas. Tyvärr blev ensamt i omatt hävda denna reform, som till skillnad från löntagarfonder innebär ett stegmot ökad demokrati i det ekonomiska livet. För det åttonde bör småspararnas ställning pä börsenstärkas. En spridning av aktieägandet ger i sig inte stort inflytande för demsom sparar i aktier. Var för sig har de ganska litet inflytande. Men sluter desig samman, i aktiefonder, genom andel-i-vinst-system och pä annat sätt, kan defå ganska mycket att säga till om. För det nionde bör vi ta bort vissa diskriminerande inslagför de kooperativa företagen -också de en bra företagsform. Mittenregeringenlade fram en lagrädsremiss med förslag i den riktningen, men inte överraskandehar den socialdemokratiska regeringen dragit tillbaka den lagrädsremissen ochdärmed, såvitt jag förstår, underkänt de förslagen. För det tionde bör vi stimulera till flera ägarformer närdet gäller företag, t. ex. löntagarägda företag. Socialdemokraterna har visat att de ärantingen mycket ljumt intresserade av sådana här förslag eller också renamotståndare till dem. Det har pä sistone frän socialdemokratiskt håll talatsmycket om frihet. Men gärningarna talar ett annat språk. Det är intemaktspridning till enskilda individer som socialdemokraterna är intresserade avutan ökad maktutövning genom kollektiva organ. Men för den enskilde blir denmakt som dä skapas lika oåtkomlig och svär att påverka som en stor privatmaktkoncen- tration.Frihet genom ökad kollektiv makt är motsatsen till den frihet för individen somvi liberaler arbetar för. 66 (vpk): Den spontana reaktion som man såsom socialistkänner inför de borgerliga anloppen här är den att det verkar bli alltvanligare i den borgerliga propagandan att i brist på verkliga frågor ochproblem försöka skapa opinion kring vad som i verkligheten är ett skenproblem.Vad jag inte förstår är att de borgerliga gång på gång upprepar dettakonststycke utan att se verkligheten som den är. När 1947 lade fram förslag om skärptprogressiv inkomstskatt och ökade förmögenhetsskatter och arvsskatter, drev manen våldsam borgerlig propaganda om att socialismen stod för dörren, för nu varkonfiskatörerna ute och skulle lägga beslag på det privata kapitalet. blev detingen socialism av skattereformer. Tvärtom blev det enkapitalistisk högkonjunktur av dittills icke skådade proportioner. Sä fick vi striden om AP-fonderna. Då blåstes det upp päsamma sätt en våldsam borgerlig propaganda, som sade att ett genomförande avAP-fonderna skulle medföra socialism och göra slut på marknadsekonomin ochfriheten. De skulle användas för viktiga infrastrukturinvesteringarmed påföljd att det blev mera investeringskapital över för de privata företagen.I själva verket bidrog AP-fonderna - vilket var en viktig aspekt av dem - tillatt stabilisera den kapitalistiska ekonomin och den kapitalistiskahögkonjunkturen. Sä fick vi den s. k. . Dä var det sammahistoria, och då fördes sammma pseudodiskussion om att socialismen stod fördörren och att något kvalificerat nytt skulle inträffa. Vad blev följden? Jagkan inte se att såsom aktieägare beter sig på annat sätt änalla andra kapitalistiska aktieägare. Inte blev det någon socialism av fjärdeAP-fonden. Vad håller de borgerliga egentligen på med? De startarskräckkampanjer mot socialismen varje gång en sådan här institutionell reformskall genomföras som gäller kapitalbildningen i det nu existerandekapitalistiska samhället. De säger att vi inte behöver sådant utan individuellainitiativ och ett individuellt företagande. Jag vet inte om de borgerliga fortfarande lever kvar inägon sorts artonhundratalsmässig idealvariant av kapitalismen. De ser inte attinstitutionell kapitalbildning är någonting som hör till den kapitalistiskastrukturen i sig själv och inte på något sätt är ett hot mot denna. Vad har kännetecknat modern kapitalism under dessframväxt? Jo, att den i sina organisationsformer och former för kapitalbildninghar blivit allt mindre personlig och individuell och i stället alltmerorganiserad och institutionell. Den har blivit kooperativ ochinstitutionaliserad, kan man säga. Det är någonting naturligt och självklartför den mogna och högt utvecklade kapitalismen. Oavsett om man nu tycker illaeller bra om den, är det ju ett drag som man lätt kan iaktta såsomkännetecknande. Om förslaget om löntagarfonder, m. m. Om förslaget om löntagarfonder, m. m. Det som kallas välfärdsstaten, med omfattandesocialförsäkringssystem, är en annan form för institutionell kapitalbildning.Löntagarfondsidén, sådan den åtminstone officiellt har framförts fränSAP-ledningen, är egentligen bara en variant, en kombination av vissa av devinstbeskattnings-tankar som hade och finansieringstankar somfaller väl in i den typ av organisation som socialförsäkringssystemetrepresenterar. Löntagarfonderna är alltså ingenting nytt. Det är en nyvariant av institutionaliserad kapitalbildning av för den moderna,högindustrialiserade kapitalismen fullkomligt normal typ. Jag förstår inte vadni håller pä med för skräckpropaganda. Frågan har inte med socialism eller intesocialism att göra. Det är precis som om de borgerliga vill kallainstitutionaliserade kapitalistiska former för socialism. Det som för dem ärsocialism är i själva verket liktydigt med den högt organiserade kapitalismensarbetsformer. Det är möjligt att de borgerliga har den taktiskaspekulationen att de skall kunna utnyttja ett motstånd från många enskildamänniskor mot institutio-naliseringen av kapitalismen genom att kalla den försocialism och vända kritiken mot socialdemokratin. Men det är ju enverklighetsförfalskning. Det är ert eget system ni kritiserar, ert eget systemskonsekvenser, dess institutionalisering och dess utveckling. Jag tycker inte heller att de borgerliga skulle finna detmed sina intressen oförenligt att t. ex. de fackliga organisationerna bands uppi en form av kapitalbildning som skulle gå ut på att de fick acceptera den typav inriktning, den typ av teknologi, som det moderna storkapitalet vill ha ochvill utveckla här i samhället eller att de skulle ingå i nägon form av regleradlönerörelse, för det är ju vad de borgerliga alltid har förespråkat. Det är dentyp av klassamarbete och kontrollerade lönerörelser som ni alltid har velat ha. är det naturligtvis sä til syvende og sidst, att om manfinge ett fondsystem som kunde agera självständigare, skulle det kunna utgörainte en stabiliserande faktor utan en faktor som förändrade kapitalismen. Mendet stämmer ju inte med det program som socialdemokratin har lagt fram. Däremotfinns det strömningar inom socialdemokratin som vill ha en radikalareinriktning, och den frågan har socialdemokratin ännu icke löst. har till mig ställt ett antal frågorsom gäller tidsplanen, arbetssättet, remissförfarandet osv. Denna interpellation har framkallat en parad avpartiledare och vice partiledare, som frustande av kamplust störtar sig upp italarstolen för att alla bevisa att de är redo att kasta inte bara den förstastenen utan den sista också mot varje löntagarfondstanke, var den än dyker upp.Jag gratulerar damerna och herrarna till det mod och den framsynthet som nivisar. Men avsikten med den här paraden är bara alltför uppenbar.Ni har blivit rädda för att de förslag som läggs fram kommer att upplevas avden allmänna opinionen, av näringslivet och av löntagarna som både förnuftigaoch ägnade att hjälpa till att lösa våra ekonomiska problem och dessutom väl förenligamed de värden om demokrati, frihet och decentraliserad marknadsekonomi som vialla står bakom. Därför mäste nu pä nytt - och här ger jag Svenssonobetingat rätt - det gamla monstret fås att marschera igen, det monster somskall sluka marknadsekonomin, näringslivet, demokratin och friheten. Till varjepris måste det hållas vid liv. Jag tycker det är symtomatiskt att när man nu gick in i ensakdebatt var det inte någon som i sitt inlägg berörde det förslag tillvinstdelning som fakfiskt föreligger. kallade det en högst industrifientlig politikatt över huvud taget ha någon vinstdelning. Såvitt jag förstår är det i ställetreaktionerna på förslaget om vinstdelning, som föreligger från den Edinskaarbetsgruppen, som har skapat oro bland de borgerliga valstrategerna. Fränbörskommentatorer och företrädare för näringslivet är reaktionerna att dettavar ett ganska milt förslag, det berör bara ett fätal av de verksammaföretagen. Det ger särskilda favörer åt tillväxtföretag och de produktivaföretagen. Det kommer i hög grad att bli de icke-produktiva, finansiella ellerspekulativa företagen som får betala. Jag har inte sett några reaktioner ute iden ekonomiska verkligheten, t. ex. på aktiebörsen, som tyder pä att man drarnågon annan slutsats. Detta vill man inte diskutera. Jag har inte heller begärtdet. Jag har inte kommit hit för att diskutera de förslag som föreläggs -jag har kommit för att svara på en fråga hur vi tänker arbeta med dessaförslag, hur de kommer att remissbehandlas och vilka diskussioner vi kommer attföra. Men jag kan utfärda en liten varning. Svenssonerinrade om ett antal debatter och kampanjer som vi haft i som gälltfrågor om socialdemokratiska förslag till förändringar i vårt samhälle. Vi harhört så att dessa skulle vara dråpslag av den mest fruktansvärdaart mot väsentliga, grundläggande värden. utnämnde denna frågatill den absolut viktigaste stridsfråga som har att kämpa med. är inte precis mannen som är känslig förordens valörer. utnämnde han den tillfälliga höjningen avlöneskatten som det värsta som kunde hända . Dessutom utställde UlfAdelsohn ett löfte års valrörelse.