prot · G60999 · 1982-12-31 00:00:00 — Denhär regeringen är faktiskt den första som med något så när kraftfull politikhar börjat få ned de subventioner som vi tycks vara överens om icke är bra förlandet ur ekonomisk synpunkt. hävdade iregeringsställning att han hade löst ett otal olika sorters ekonomiska kriser -inte minst genom att blåsa upp den typen av subventioner som infördes under1970-talets andra hälft och som, det medger jag gärna, också vi röstade för,även. om vi ibland ville ha hårdare villkor. Menvarför nu kritisera oss för att vi som första regering börjar dra nersubventionselementen? Det sker, som vet, på fleraområden. Det gäller den tekoproposition som förelagts , detgäller de frågor vi har debatterat här och en rad andra frågor som ärupptagna i budgetpropositionen. Deninriktningen är nödvändig efter en stor devalvering, det har regeringen heltklart sagt ifrån - och haft modet att göra i kanske större utsträckning än deregeringar som varit med i. Jagvidhåller att här för någon sorts dialog med sig själv. Han angerolika alternativ men talar inte om vad han själv vill stanna för. Svenssonkritiserar en politik som låg mycket nära den politik hans parti föreslog ifinansutskottet och här i när det gällde att lösa densvenska krisen. De olika alternativ han har fört fram från talarstolen haralltså mycket liten anknytning till hans eget partis uppfattning om hur detsvenska samhället skall ta sig ur krisen. Så länge vi har en ekonomisk kris som innebär att omkring15 miljarder i räntor skall ut ur landet , och därvid dessutom ärimportberoende på ett antal områden - vilket vi torde vara överens om - är deten självklarhet att det lilla är sårbart, att vi är exportberoende. Dethar vi varit , och vi kommer att fortsätta vara det. Jagupplever det som om sprattlar litet grand i den verklighet sområder - han tycker inte om den men kan inte helt frigöra sig från den. Han harju inte angett något alternativ. Ett alternativ skulle vara starka tullmurar -en typ av tullmurar som arbetarrörelsen i vårt land alltid har motsatt sig. Låt oss slutligen, , gärna göra siffrorna än bättre.För noterades ettexportöverskott för en enskild månad. Men detta räcker inte. Och jag äringalunda nöjd - det har jag också aktat mig för att säga från talarstolen. Mendet är i vart fall en mindre dyster utveckling än den som förutspåddes av deborgerliga partierna med stor emfas och stor tvärsäkerhet. Ni taladeom hur devalveringen skulle misslyckas på såväl kort som lång sikt. Men detta räcker inte, och regeringen avser att aktiverapolitiken kraftfullt, bl. a. den exportfrämjande politiken, som jag och minamedarbetare har ansvar för. Där har vi börjat med utredningar, somförhoppningsvis skall blomma ut i förslag till en mer aktiv politik när detgäller export av system, tjänster och annat. Det gäller också den uppföljningav politiken som görs inom andra delar av . Vi villnaturligtvis föra en ekonomisk politik som ger möjlighet för svenska företagatt öka sin export och möjlighet för inte minst de små företagen att ta marknadsandelarhemma. Vi vill vidare stödja teknikutvecklingen i de små företagen, stärkahemmamarknaden, stärka som hemmamarknad etc. Vi vill dessutom föra ensådan politik att vi kostnadsmässigt på lång sikt också kan ta oss ur denekonomiska krisen. Det finns ingen anledning att vara nöjd ännu; vi är bara ibörjan av den vägen. Att jag ser på det här arbetet med en viss optimismsammanhänger med att vi kunnat se hur stora delar avdet svenska samhället är beredda att ställa upp på en politik som innebärkortsiktiga uppoffringar för att skall kunna ta sig ur den ekonomiskakrisen och komma i balans. Det är också glädjande att se hur många företagaresom aktivt och positivt arbetar för sin del av exportfrämjandet. De gör det medstörre aptit än man skulle tro när man lyssnar till de borgerliga företrädarnai den här debatten; de har väsentligen en mera pessimistisk syn än de somarbetar akfivt på fältet - i varje fall än dem som jag kommer i kontakt med. 52MAJ (): Jag skall be att få återgå till nedrustningsavsnittet. harvärldens militarisering tilltagit i så snabb takt som . Militärutgifterna accelererar, och beräknas uppgåtill . Den internationella vapenhandeln når ständigtnya rekordsiffror. Satsningarna på militär forskning och utveckling är störreän . Antalet kärnvapen och kärnvapenbärare stiger oupphörligt. Alltdetta sker som världsekonomin befinner sig i djup kris - en kris medmassiv arbetslöshet i den industrialiserade världen och hot om ekonomiskkollaps i många . Det är engrotesk utveckling. De två supermakterna bär det främsta ansvaret för dennautveckling. De svarar för av världens militärutgifter, av deninternationella vapenexporten, av världens utgifter för militär forskningoch utveckling och innehar av alla kärnvapen. kan ingen trovärdigt hävda att dessa enorma militärasatsningar har lett till att vi lever i en tryggare värld. De två supermakterna är fjättrade vid varandra likt"bältesspännarna" på omslaget till bok omnedrustningen. De uttrycker misstro och tvivel om motpartens fredliga avsikter.I sin fruktan att hamna i militärt underläge har de svårt att bryta sig loss urkapprustningens onda cirkel. De tycks leva i illusionen att endast militär upprustningger nationell säkerhet. Viupplever nu också något av de etablerade doktrinernas kris. och har i sina militäradoktriner utgått från att de strategiska kärnvapnens främsta uppgift är attavskräcka motståndaren från anfall. Denna strategi grundas på s. k.andraslagsförmåga. Detta innebär förmågan att efter att ha utsatts även för ettomfattande kärnvapenanfall slå tillbaka med ett kärnvapenanfall som tillfogarmotståndaren oacceptabel skada. Det hävdas ibland att terrorbalansen - ett resultat avavskräckningsdok-trinerna - har räddat världen från undergång. Dettaär på intet sätt bevisat, och det kan inte bevisas. Det är en trossats, och detär en farlig trossats, därför att den legitimerar en politisk filosofi som ipraktiken fört världen närmare kärnvapenkriget än . Det är i detta sammanhang som Los Angeles-journalistenRobert bok ger en intressant inblicki, i vilka banor de ledande männen i den amerikanska administrationen i dagtänker. Bokens titel syftar på ett uttalande av en av president rådgivare om hur han ser på kärnvapenkriget. Budskapet är enkelt: "Grävett hål, täck över det med ett par dörrar och släng sedan tre fot jord ovanpå--- .Det är jorden som gör'et--- . Bara spadarna räcker så kommeralla att klara sig." Cynismenkan knappast uttryckas klarare. Om beskrivningen är sann ger den en skrämmande bild avReaganadmi-nistrationens militära strategi. Men det är absurt att tro attkärnvapenkrig kan vinnas eller begränsas. Ett sådant krig kan möjligen fungerai ett "fredligt krigsspel" där människor beter sig rationellt. Mendet har inget att göra med krigets moderna realiteter. Varje konflikt medinslag av kärnvapen kommersäkert att trappas upp till ett stort kärnvapenkrig, ett krig som skulle kunnautplåna allt på jorden. Möjligen skulle en och annan insekt eller råttaöverleva, som har beskrivit det. Avskräckningsdoktrinen skapar inte en säker och tryggvärld. Vi måste därför söka nya vägar till gemensam säkerhet. En sådan säkerhetskapas tillsammans också med de krafter som upplevs som motståndare. Det kräverett stort mått av nytänkande inom maktblocken. Vi måste inrikta vårt arbete på att minska och på siktavskaffa kärnvapenarsenalerna i . Kärnvapen är i sig huvudmål förfiendens kärnvapenanfall. Om antalet stationerade kärnvapen minskas, blir målenoch motiven för kärnvapenanfall färre. Det är därför säkerhetsfrämjande attskapa så stora kärnvapenfria områden som möjligt. En kärnvapenfri zon i skulle vara ett betydandebidrag till säkerhet. En sådan zon innebär att staterna inom zonenavsvär sig möjligheten att skaffa kärnvapen och skapa oinskränktkärnvapenfrihet, att kärnvapenstaterna garanterar att respektera zonen och attett kontrollsystem upprättas. Inspektion och kontroll av zonstaternas åtagandenfår inte vara så utformade att stormakterna därmed ges särskild insyns- ochinblandnings-räu. Ett viktigt syfte med zontanken är att i möjligaste månavlägsna kärnvapen från närhet. Därför - och för att underlätta ettbalanserat internationellt godtagande av zonen - bör uttunningszoner ianslutning till nordiska länders territorier inrättas. Främst kommer Östersjönsi fråga. För är ett kärnvapenfritt ett starkt krav. Det börvara möjligt att inom ramen för ett zonarrangemang uppnå kärnvapenfrihet idetta område genom åtagande från de ledande kärnvapenstaternas sida. Därmedskulle de sovjetiska kärnvapenbärande ubåtarna avlägsnas frän . Regeringens beslutsamhet att aktivt verka för enkärnvapenfri zon i är oförminskat stark. Införandet av nya kärnvapensystem i främjar inteden gemensamma säkerheten. Det leder till ökad osäkerhet. Det är inte genomnya vapensystem och ökade rustningar, utan genom åtaganden för gemensamsäkerhet, som chanserna till en stabil fred främjas. Detta är också huvudtankeni den s. k. . röstade vid generalförsamling för förstagången för en resolution om icke första användning av kärnvapen. sin förhoppning om att alla kärnvapenstater skulle görasådana deklarationer. Regeringen välkomnar de steg som har tagits i riktning motutveckling av en politik för icke första användning av kärnvapen. En sådanpolitik kan leda till att kärnvapenstaterna minskar sitt beroende av kärnvapen.Dessutom är vissa typer av kärnvapen en funktion av förstaanvändningsdoktrinen.Sådana vapen skulle bli överflödiga om denna doktrin upphävs. Ett fullständigt förbud mot kärnvapenprov, en korridor frifrån slagfältsvapen i och en kärnvapenfri zon i är ocksåsteg på vägen moten icke första användning av kärnvapen. Jag övergår nu till att kort redogöra för läget i de olikainternationella nedrustningsförhandlingarna. pågår de s. k. START-förhandlingarnamellan och i om en begränsning av destrategiska kärnvapnen. Denna fortsättning av SALT-överläggningarna ärkomplicerad. Det är vår uppfattning att SALT 2-överenskommelsen i alltväsentligt alltjämt står sig och att båda jjarter och världen i övrigt skulleha allt att vinna på att den trädde i kraft utan dröjsmål. Parterna tycks i depågående förhandlingarna stå långt från varandra. har inte någon direktinsyn i START-förhandlingarna. Det är därför inte helt lätt att bilda sig enbestämd uppfattning om läget och parternas verkliga avsikter. Vi anser dock attett avtal, som grundas på SALT 2-överenskommelsen, bör innebära såvälomfattande och balanserade reduktioner av alla vapen och vapenbärare somkontroll över nya teknologier på området. Om utgången av START-förhandlingarna ter sig oviss,kan man andas viss optimism rörande de s. k. INF-förhandlingarna om deeurostra-tegiska kärnvapnen. Båda parter har presenterat rätt långtgåendeförslag. Regeringens uppfattning är att man måste finna en lösning som inteinnebär ytteriigare utplacering av dessa vapen i utan i stället ledertill en minskning av det stora antal som redan finns. Vårt grundläggande mål äratt eliminera alla kärnvapen från . Vi ser därför mindre långtgåendelösningar som varande av blott interimistisk karaktär. Denna inställning till START- och INF-förhandlingarna ärhelt förenlig med tanken på en frysning av kärnvapenarsenalerna på nuvarandenivå. Vi lade från svensk sida tillsammans med vid 1982 årsgeneralförsamling fram ett sådant förslag, som antogs med bred majoritet. Iresolutionen sägs att en ungefärlig balans nu råder mellan supermakterna, någotsom såväl , som Institut for Strategic Studies i Londonfidigare slagit fast. Ett bättre utgångsläge för en frysning av kärnvapen gesknappast. Just förväntas representanthuset i den amerikanska kongressenmed klar majoritet anta förslaget om frysning. De starkasupermaktsmotsättningarna sätter också sin prägel på de multilateralanedrustningsförhandlingarna. Ett exempel är läget i nedrustningskommittén i ,CD. Vid årets session har det varit svårare än vanligt att komma i gång med detegentliga förhandlingsarbetet. För ett land som är det betydelsefullt attnedrustningsförhandlingar i största möjliga utsträckning förs i multilateralaorgan. Där kan vi medverka och bUr inte föremål för uppgörelser mellansupermakterna eller de båda militärblocken över våra huvuden, med risk för attvåra egna och andra icke-paktanslutna staters legitima intressen förbises. Detär nödvändigt att ett representativt urval av stater medverkar iförhandlingsprocessen, annars föreligger risk för att de avtal som förhandlasfram inte får en universell anslutning. Vi måste därför slå vakt om detmultilaterala förhandlingsorganet, där inte bara stormakterna utan också de småstaterna kan görasin stämma hörd och få sina intressen beaktade. Det är särskilt viktigt att CD kan inleda reellaförhandlingar om ett avtal om fullständigt förbud mot kärnvapenprov. Sverigelade fram ett avtalsutkast i denna fråga 1977. Regeringen avser senare i årlägga fram ett reviderat och mer komplett traktatutkast i provstoppsfrågan föratt söka ge ett konstruktivt bidrag till lösningen av nedrustningens mestträngande fråga. Vi beklagar att inte harvarit villig att inleda avtalsförhandlingar i denna fråga. Ett avtal om fullständigt kärnvapenprovstopp skulleverksamt bidra till att hindra såväl uppkomsten av nya kärnvapenstater som envidareutveckling av dagens kärnvapen. Ett fullständigt provstopp ingår ocksåsom ett element i det förslag till kärnvapenfrysning som FN:s generalförsamlingantog . Det finns en liten ljuspunkt inedrustningskommitténs arbete. De båda supermakterna är beredda att bedrivaförhandlingar om en konvention om förbud mot kemiska vapen. Särskilt i fråga omkontrollen och omfattningen av ett sådant förbud har skett ettnärmande mellan supermakternas positioner, som ger vissa förhoppningar omframsteg i förhandlingarna. Utsikterna att nå fram till ett positivtförhandlingsresultat ter sig därför bättre . En överenskommelse om ett totalförbud mot kemiska vapenskulle undanröja ett allvarligt militärt hot och en särskilt inhuman kategoriav stridsmedel. En sådan överenskommelse skulle ge en välbehövliginjektion av optimism i de internationella nedrustningsförhandlingarna. föreslog vid höstens generalförsamling eninternationell expertstudie om den roll som militärt utnyttjande av forskningoch utveckling spelar för kapprustningen. Förslaget antogs med en överväldigandemajoritet av generalförsamlingen. Regeringen har med hänsyn till den vikt den fäster viddetta arbete beslutat att anslå för att stärka de svenskaförberedelserna inför denna uppgift. Medlen kommer att användas till att anlitaexperter för att göra vissa ingående studier på området och att upprätta ensvensk referensgrupp, som skall bistå representant i expertgruppen,SIPRLs ordförande . Den bild jag har tecknat av de mödosamma, internationellanedrustningssträvandena rymmer en verklighet av små framsteg och betydandesvårigheter. Resignation och cynism kan för en och annan kanske te sigfrestande i ett sådant läge. Men vi får inte ge upp hoppet att kunna nårealistiska lösningar, "Det är inte människovärdigt att ge upp", harAlva sagt. Vårt arbete måste utgå från en positiv grundsyn:Kapprustningen är ingen naturlag. Den kan hejdas, om bara tillräckligt mångamänniskor engagerar sig och bjuder motstånd mot denna vettlösa tävlan mellansupermakterna om militär överlägsenhet. Det ligger en fara i att inför varje ny tanke, inför varjenytt uppslag, inför varje nytt försök att ta ett steg in på fredens ochnedrustningens väg bara se oöverstigligahinder; att i varje nytt nedrustningsförslag endast se en ny fälla. Det är sålätt att vi då blir vår egen misstänksamhets fånge. Vårt hopp - och kanske det enda - är en folkligmobilisering för fred och säkerhet. Motståndet mot kärnvapen har under desenaste två åren vuxit till en folklig storm av vrede över stora delar avvärlden. Det är denna våg av folkliga protester från alla grupper i samhälletsom till slut kan tvinga politikerna att vända rustningsspiralen nedåt. Vi måstenu inrikta vårt arbete på att främst få till stånd en frysning av de två supermakternas kärnvapenarsenaler pånuvarande nivå, en deklaration av samtliga kärnvapenstater om ickeförstaanvändning av kärnvapen, enkärnvapenfri zon i , en zon frifrån slagfältskärnvapen i , ettfullständigt förbud mot användning av kemiska vapen samt ensuccessiv omställning av militär till civil produktion. Vi vill dessutom verka för att alla stater bygger sinsäkerhetspolitik på en filosofi om gemensam säkerhet i stället för på denömsesidiga avskräckning-ens princip. Den starkt växande medvetenheten om hotet mot vår existensär en mäktig drivfjäder i människors kamp för fred och framtid. De vet att detytterst är en fråga om överlevnad. Den socialdemokratiska regeringen kommerliksom inte att spara någon möda i kampen för internationellnedrustning och fred. 53MARGARETHA AF (): Freds- och nedrustningsarbetet har spelat roll i dagens debatt. Ett viktigt moment i detta arbete är en aktivopinionsbildning mot förtryck och för frihet. Fria demokratier startar sällan krig. Rättsstater, där demänskliga fri- och rättigheterna hålls i helgd, blir sällan angripare. Deväljer att söka lösa politiska konflikter genom diskussion och inom ramen förden internationella rättsordningen. En framsynt svensk utrikespolitik måste främja frihetensoch demokratins utveckling. Den måste verka för respekt för de mänskliga fri-och rättigheterna och en demokratisk samhällsutveckling i de länder med vilkaSverige samarbetar, t. ex. inom biståndspolitikens ram. Tyvärr finns det anledning att konstatera att densocialdemokratiska regeringen saknar en genomtänkt fri- och rättighetspolitik.Man mäter med olika mått. reagerar man med skarpa protester. Det kangälla avrättningar i eller övergrepp i . Men när tusentalsmänniskor terroriseras och dödas av utsända regeringstrupper i väljerman att i det närmaste tiga, trots att är ett programland för svensktbistånd. Direktanmärkningsvärt är det faktum att frågan om de mänskliga rättigheternaoch en demokratisk samhällsutveckling icke beröres i den biståndspolitiskadelen av budgetpropositionen till årets riksdag. Är det ett förbiseende så ärdet ett märkligt sådant. Bland de fyra målen för svenskt bistånd ingår nämligenuttryckligen målet en demokratisk samhällsutveckling. Är det kanske i stället det sjuka samvetet som väljer atttiga inför det obehagliga faktum att demokrafin och de mänskliga rättigheternasitter trångt i många av våra programländer? Det faktum att ländervalet under en rad av år har styrtstill socialistiska enparfistater gör ju inte precis bilden ljusare. Den storatolerans, för att inte säga flathet, som socialdemokratin visar gentemotsocialistiska diktaturer, bl. a. i biståndspolitiken, föranleder frågan omsocialdemokratin föredrar socialism utan demokrati framför demokrati utansocialism. Om svensk utrikes- och biståndspolitik gynnar deutomeuropeiska länder som kallar sig socialistiska, kan den naturligtvispåräkna livliga applåder i , där dessa är i majoritet.Sådana applåder har lika tvivelaktigt värde för oss som för världspolitiken iövrigt. I Amnestys årsrapport anges 121 länder somkränker de mänskliga rättigheterna. Räknar man bort de fall där kränkningarnahar ringa omfattning eller består uteslutande i att dödsstraffet inte äravskaffat, blir ändå 90 länder kvar på listan. I nära 50 av dessa förekommertortyr eller misshandel av fångar. 17 länders regeringar låter människor"försvinna" eller avlivas utan rättegång. I ett land avrättar manockså barn om de deltar i opposition mot regimen. 175 länder hålls människorunder fängslade utan rättegång. Dessa länder finns i , , och Europa.Några av dem beskyddas av . Ännu flera beskyddas avSovjetunionen, som dessutom själv är ett av de länder som oftast kränkermänskliga rättigheter. Somliga understöder varandra, andra utövar sitt förtryckutan hjälp utifrån. För de förtryckta gör det knappast någon skillnad. Dessutomfinns det länder, också i vår närhet, som berövats sin nationella frihet. Övergreppen är alltså många. Hur bestämmer man när Sverigeskall och inte skall reagera mot dem? Har det förekommit mindre grymheter iEtiopien än i , mindre i än i ? Skall man inte vädja motatt människor som gör motstånd mot regimen döms till döden och avrättas påCuba, när man gjort sådana vädjanden i fråga om ? Är förtrycket mindrei än i ? Är den nationella friheten mindre värd i Estiand än iNamibia? Om motiven för vårt val av fall för protester blir oklara,blir det mindre sannolikt att våra ord kan göra någon verkan. Men dessutom tarvårt lands allmänna trovärdighet skada. Det gäller särskilt, om någon kanförmoda att andra omständigheter än övergreppens svårighetsgrad har varitavgörande. En urvalsprincip borde under allaförhållanden vara självklar. Om något land, som mottar svenskt bistånd avbetydelse, allvarligt kränker sina medborgares mänskliga rättigheter ellerandra länders natio- nellaoberoende - det finns exempel på sådant - är det en oavvislig skyldighet förvåra myndigheter och vår regering att säga ifrån. Det behöver inte betydaomedelbar avveckling av de svenska åtagandena. Men tystnad är oförsvarlig isådana fall, bl. a. därför att det i dessa sammanhang inte är helt osannolikt attnågon bryr sig om vad som sägs från svensk sida. "Alla demokratier har en skyldighet mot sig självaatt främja de värden deras eget styrelseskick bygger på. Denna hållning äroförenlig med stöd till regimer som är motståndare till eller likgiltiga införmänskliga rättigheter och social utveckling." Så hette det i den borgerliga trepartiregeringensutrikespolifiska deklaration . Det är också en bra beskrivning avvilka principer som borde gälla för svensk biståndspolitik. Vi har enskyldighet både mot oss själva och mot människorna i att med vårtbistånd försöka främja en demokratisk samhällsutveckling i . Vårtansvar i biståndssammanhang slutar inte vid överföring av resurser. Vi måsteockså ge friheten en chans. Erfarenheten har visat att ekonomisk utveckling ochdemokrati varit de avgörande faktorerna för att skapa ett drägligtsamhälle. Ett samhälle som ger inflytande åt individen är en förutsättning föratt de uppsatta utvecklingsmålen skall kunna uppfyllas. Det går inte attmoraliskt eller politiskt försvara avsaknaden av demokrati i något land.U-länderna kan inte vara något undantag. Vi måste naturligtvis i det sammanhanget se en demokratisksamhällsutveckling som en dynamisk process. Demokrati uppstår inte över ennatt. Det är emellertid uppenbart att det är möjligt att avgöra, huruvida ettvisst land är på väg i demokratisk riktning eller om det fjärmar sig frånmålet. Inställningen till mänskliga rättigheter är ofta avgörande för en sådanbedömning. har en lång tradition av att vilja värna omfrihet, demokrati och hänsyn till de mänskliga rättigheterna. Om något land,som mottager svenskt bistånd, allvarligt kränker sina medborgares mänskligarättigheter eller andra länders nationella oberoende, så är det en skyldighetför att reagera. Sker ingen förbättring i situationen, bör det svenskabiståndet trappas ner och övergå i andra former, t. ex. rent humanitärainsatser till förmån för den nödlidande befolkningen. Enskilda organisationerkan också i bl. a. sådana situationer göra en betydelsefull insats. har enligt åtagit sig attverka för fred och mänskliga rättigheter. Detta åtagande bör gälla även vårtbiståndssamarbete. 54GUNNEL JONÄNG (c): Frågorna om fred och nedrustning ärmänsklighetens ödesfrågor. Aldrig någonsin har människor varit så medvetna somi dag om krig och dess faror, om ökande kärnvapenarsenaler och vad det kan ledatill av förstörelse och förintelse. Detta äregentligen det mest hoppfulla som har hänt - den nya medvetenhetenoch vad den kan leda till. Det börjar bli dags för supermakterna och allaupprustande länder att lyssna på människornas krav, och det har redan börjat.Människors envetna vilja kan i det långa loppet ingen regering gå emot. Men vi måste bli ännu starkare - i vår kamp för fred -alla vi som arbetar i organisationer och fredsrörelser.