prot · G609124 · 1982-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1982/83:124 1 § Justerades protokollet för den 12innevarande månad. 2 § Föredrogs och hänvisadesProposifion 1982/83:174 punkt 1 fillsocialförsäkringsutskottet i övrigt till socialutskottet 3 § Föredrogs och hänvisades Motionerna 1982/83:2360till socialförsäkringsutskottet /83:2361 till näringsutskottet1982/83:2362-2366 fill justitieutskottet /83:2367 till jordbruksutskottet 4 § Föredrogs men bordlades åter betänkande 1982/83:17 betänkande 1982/83:25 betänkande 1982/83:30 5 § Anslag till kriminalvården, m. m. 1982/83:25om anslag till kriminalvården (prop. 1982/83:100 delvis) samt 1982/83:26 omvillkorlig frigivning och kriminalvård i frihet m. m. 1982/83:85). betänkanden 25 och 26 debatteras i ettsammanhang, och yrkanden beträffande båda dessa betänkanden får framställasunder den gemensamma överläggningen. Anslag till kriminalvården, m. m. Anslag till kriminalvården, m. m. 2 (): Den proposition och det utskottsbetänkande vibehandlar här om villkorlig frigivning har blottat väsentliga åsiktsskillnadervad gäller grundprinciperna i den svenska kriminalpolitiken, främst mellanmoderater och socialdemokrater. Låt mig till utgångspunkt för min kritik av propositionenom villkorlig frigivning och av utskottsmajoriteten ta de två huvudargument somdepartementschefen anför för denna radikala förändring i straffverkställighetsprinciperna.För det första anförs att man numera allmänt är enig om att fängelsestraff, ochi synnerhet långa sådana, är nedbrytande och skadliga för dem som drabbas avdem. För det andra anförs att effekten av reformen därutöver innebär en inteobetydlig statlig besparing getiom att belastningen på kriminalvårdens nuansträngda resurser minskar. Till detta kan sägas att argumenten logisktsett inte har någonting med varandra att göra. De stöder inte varandra vare sigensidigt eller ömsesidigt. Det ologiska framträder om man vänder påresonemanget. En god samhällsekonomi är sannerligen inget gott argument förlånga fängelsestraff! Det ekonomiska argumentet kan alltså i det här sammanhangetenligt min mening lämnas åt sidan. Det avgörande i den här diskussionen är istället frågan om vilken konsekvens och logik som skall bära uppstraffrättssystemet. Den omfattning i vilken människor begår brott är beroendeav ett samspel mellan ett stort antal sociala och individuella faktorer, sominbördes är mycket olikartade. Vissa av dem främjar brottslighet, och andra ärägnade att avhålla från brott. Mot den bakgrunden är det orimligt att tro attdet skulle kunna lyckas att genom en enda faktor, det kriminalrättsligaingripandet, dirigera människor till fullständig laglydnad. Oavsett uppfattningoch kriminal- och straffrättsliga principer bör man alltså inte ha någonövertro på straffrättens förmåga att komma till rätta med brottslighetsutvecklingen.Avgörande tilltro måste i stället sättas till andra ting. Det är sådana sakersom har att göra med hemmets och familjens roll i vårt samhälle, barnensuppfostran, skolan osv. Likväl sätter vi alltjämt avgörande tilltro tillstraffrättssystemets förmåga att avhålla medborgarna från brott. Skall dennatilltro kunna upprätthållas, krävs det självfallet en fortlöpande prövning avde idéer och de principer på vilka systemet vilar och också en värdering av deresurser som erfordras för att systemet skall fungera.' Vårt straffrättssystem inrymmer en kombination av tvåprincipiellt sett oförenliga idéströmningar. Den klassiska straffrättsskolanbygger på tanken att samhället, genom att kriminalisera vissa gärningar, hotamed gripande, åtal, domstol och straff och också verkställa hotet vidöverträdelse, skapar och vidmakthåller en normbildning om vad som är rätt ochorätt och ger en allmänt sett förhindrande och avhållande effekt mot brottsligtbeteende. Detta brukar kallas för allmänprevention. Att förhindra brottsligt beteende genom avskräckning,allmän eller för den enskilde, är det enda syfte som ger en rationellförklaring till straffrätten. Avskräckningsidén har modifierats och torde nu ide flesta demokratiska rättsstater bygga på tanken om s. k. medelbaravskräckning. Det är genom tanken på straff, straffhotet, som idén harutvecklats, och den har på det viset utvecklats till en moralbildningsteori.Innebörden av denna är att man inte straffar därför att brottslingen ärmoraliskt klandervärd, utan därför att det han har gjort skall framstå somklandervärt genom att man straffar honom. Straffet avskräcker alltså genom attdet successivt inpräntar gärningens förkastlighet. Att man kan förhindra någon från att göra någotklandervärt genom hot om något obehagligt är obestridligen straffrättensfundamentala utgångspunkt. Denna tanke har utan varje tvekan ett mycket fastunderlag i det allmänna rättsmedvetandet. Mot denna bakgrund vore det av betydande intresse att fåklarlagt hur många som avhållits från att begå brott på grund av straffhotet istället för hur många som faktiskt begår brott trots straffhotet. Allmänpreventionstanken är, förd till sina ytterstakonsekvenser, självfallet inte oproblematisk. Tanken förutsätter i och för siginte extrema straff, men den förutsätter, om inte hela straffrättssystemetskall bli ett falskspel, att straffhotet är realistiskt, dvs. att brottsligagärningar effektivt beivras och att detta är påtagligt för allmänheten. Visshetenom att man med största säkerhet blir gripen och fälld är alltså viktigare änstraffets stränghet i sig. Mycket höga brottsuppklaringstal, säkerhet ilagföringen och snabbhet i straffverkställigheten är viktiga förutsättningarför allmänpreventionstan-kens effektivitet. I denna tanke ryms också uppfattningen att det inte ärstraffet i sig, vare sig det nu är böter eller frihetsberövande, som är detväsentliga. Det är i stället det obehag som ligger i förhållandet attomgivningen får reda på att man har gjort sig skyldig till ett brott, att manförlorar ansiktet och sin sociala prestige, att man helt enkelt skäms. Detta ärsjälvfallet en psykologisk insikt, som har en viss bärighet, men det är ocksånågonting som det är mycket svårt att rättssäkert och rimligt införa istraffverkställigheten. Mot allmänpreventionstanken står ett annat idésystem. Detfäster avgörande vikt vid den individ som begår brottet. I detta system inrymsi sig två delvis ganska motstridiga element. Det ena av dessa element innebär att straffet för denindivid som råkar ut för det skall upplevas som så obehagligt att denne inteupprepar brottet. Det är vad man kallar för individualprevention. Denna tankekan sägas vara allmänpreventionstanken genomförd på individplanet. Det andra elementet är av ett helt annat slag.Utgångspunkten här är att individens kriminella beteende beror på en felaktigsocial, psykologisk eller t. o. m. fysisk utveckling, att det går att påverkadenna utveckling och detta beteende och att särskilt skolad personal kanåstadkomma denna påverkan. Tanken att förhindra den enskilde individen från attbegå brott genom att förändra den sociala och psykiska miljön, genom att medvård och behandling få bort det oacceptabla beteendet, leder i sina ytterstakonsekvenser till ganska extrema resultat. Straffrättssystemet ersätts då med Anslag till kriminalvården, m. m. Anslag till kriminalvården, m. m. vad någon har kallat för ett socialhygienisktreaktionssystem, som, om det skall vara effektivt, t. o. m. bör föranledaingripanden mot individerna redan vid en tidigt konstaterad dålig prognos.Därtill följer den effekten att individen fråntas allt eget ansvar för sinahandlingar. Allt vad individen företar sig är resultat av vad andra -föräldrar, lärare, kamrater, samhället -har gjort mot honom eller henne. Ett utflöde av ett tänkesätt med denna inriktning är dens. Den innebär att straffprocessen och avtjänande avstraff för den enskilde medför en psykologisk identifiering med det kriminellakollektivet. Han eller hon stämplas av samhället som avvikare,"utanför", och stämplar sig själv som just detta . Denpsykologiska förklaringen härtill ligger i individens grundläggande behov avtrygghet och uppskattning från omgivningen. Förloras detta från dentraditionella gruppen söker individen dessa psykologiska kvaliteter hos andra,i detta fall hos dem som är i samma belägenhet. Denna teori har utsatts för mycken debatt och kritik. Ändåhar den haft en mycket stor genomslagskraft. Det kan bero på att teorin ger enenkel och attraktiv lösning på ett mycket svårt problem. Genom att det äromgivningens reaktion som är orsaken till avvikarens beteende blir denne frifrån ansvar. Det är i själva verket den sociala omgivningen som är ansvarig föravvikarens beteende. Att vidta åtgärder mot avvikaren förvärrar därför endastsituationen. Är stämplingsteorin riktig i sina huvuddrag får den naturligtvissom logisk konsekvens att straffrättssystemet i stort sett skall avskaffas. Nya allvarliga brottstyper, såsom grova narkotikabrott ochorganiserad ekonomisk brottslighet, har ställt denna typ av teorier införuppenbara svårigheter. Med en traditionell allmånpreventionssyn som grund har fåstraffrättssystem präglats så starkt av individualpreventionstänkande ochbehandlingstänkande som det svenska. Även om reaktionen mot vårt system desenaste åren blivit påtaglig i debatten har någon märkbar förändring ännu intekommit till stånd. Jag vill, herr talman, till detta lägga att vi moderatersjälvfallet inte är omedvetna om att allmänpreventionsprincipen, liksom f. ö.egentligen all strafflag som straffbelägger samma brottstyper som vi, i detväsentliga till sina faktiska verkningar kommer att träffa människor som påolika sätt har svårigheter med sig själva, sin tillvaro och sin omgivning.Dessa svårigheter kan ha sin grund i många olika ting: dålig normintegrering,misslyckande med skola och utbildning, missbruksproblem, dålig förmåga atthantera inkomster och betalningar, bristande självkontroll osv. Många av dessamänniskor behöver av dessa skäl hjälp och stöd av olika slag. Det väsentliga äremellerfid att de behöver denna hjälp vare sig man straffar dem eller inte.Straff av allmänpreventiva skäl har i sig inget syfte att av det skälet hjälpa,stödja eller rehabilitera. Det är denna motstridande konsekvens i vårstrafflagstiftning som är så svår att hantera. Vierkänner tvärtom - det ligger i allmänpreventionstanken - att straff är och bör erkännas vara något obehagligt. Att den somutsätts för detta obehag, också behöver hjälp och stöd på olika sätt får inteföranleda.att straffet likväl inte utmäts. Detta straff tjänar nämligen etthelt annat syfte: att få alla andra att låta bli det straffbelagda beteendet. Påföljdssystemet har alltså två syften: att hindra denskyldige att begå nya brott och att avhålla andra från att begå brott. För dessasyften har vi i princip tre typer av påföljder att tillgå:frihetsberövande, kriminalvård i frihet och bötesstraff. Den i de flesta fall mest kännbara påföljden,frihetsberövandet, har många tveksamma sidor. är det emellertid heltklart att vi inte kan vara utan frihetsberövande påföljder. Dels har de enligtvår uppfattning helt säkert en allmänpreventiv effekt, dels kan man inte hellerbortse från att frihetsberövande för vissa kategorier också kan ha en klartgynnsam effekt. En påtaglig och av många intagna erkänd effekt är att dennegenom frihetsberövandet kommer bort från en miljö som han själv kan ha svårtatt frigöra sig från. Han är ofta svårt nedgången, saknar arbete, bostad ochfast social förankring och blir då lätt offer för frestelsen att begå nyabrott. För unga, som trots ganska massiv brottslig verksamhet endast fåttuppleva en låt-gå-mentalitet, kan ett mycket kort frihetsberövande medföra enallvarlig och välbehövlig tankeställare. En av de viktigaste grunderna för fängelsestraffet ärockså samhällets behov av skydd mot vissa kategorier av brottslingar. När detgäller den förhållandevis lilla grupp brottslingar som upprepade gångeråterfallit i mycket grov brottslighet eller annars visat sig mycket farliga förandras säkerhet, såsom grova narkotikaförbrytare och grova våldsbrottslingar,är det nödvändigt att samhällets skyddsintressen får träda i förgrunden. Den s. k. permissionsutredningen, som tillsattes avtrepartiregeringen , föreslog att domstol i samband med dom på viss tidsfängelse skulle kunna förorda en särskild verkställighet av straffet. Denskulle komma i fråga då den dömde hade gjort sig skyldig till särskiltallvarlig brottslighet, som hade medfört fara för liv och hälsa. Vi moderaterförordar att permissionsutredningens förslag när det gäller denna lillakategori brottslingar får genomföras. Ett särskilt problem i samband med fängelsestraff är denvillkorliga frigivningen. Moderata samlingspartiet anser att kraven påförutsägbarhet och på proportionalitet mellan brott och straff gör att generellvillkorlig frigivning inte bör förekomma. Grundprincipen måste vara att detstraff som domstolen dömer ut också skall avtjänas. Förslaget om i principobligatorisk villkorlig frigivning efter halva strafftiden kan därför enligtvår uppfattning inte accepteras. Det präglas av en näst intill totalprinciplöshet i det kriminalpolitiska handlandet. Villkorlig frigivning är braför att uppmuntra gott uppförande, men kan aldrig få göras till en generellregel. Det måste betonas att en sådan villkorlig frigivning är en belöning, ochingen rättighet. Mot den här bakgrunden har förslaget om obligatoriskhalvtidsfrigivning tett sig omöjligt att acceptera för moderatasamlingspartiet. Anslag till kriminalvården, m. m. Anslag till kriminalvården, m. m. konsekvensen kräver att det finns ett klart samband mellanmeddelad dom och verkställd påföljd. I annat fall löper vi den allvarligarisken att medborgarnas tilltro till hela systemet undergrävs. Vi löper ocksåden allvarliga risken att domstolarna, i medvetande om att den dom de dömer utinte kominer att verkställas till fullo, kommer att anpassa sin straffmätningefter den faktiska verkställighetstid som meddelas i annan lag. Vill man minska strafftiderna, måste man enligt våruppfattning angripa och specialstraffrättens straffskalor, intelagstiftningen om verkställighet. Vår reservation i betänkandet nr 25 visarockså att det finns behov av skärpning av verkställighetsreglerna, främst frånsamhällsskyddssynpunkter. Mot denna bakgrund vill jag yrka bifall tillde moderata reservationerna i justitieutskottets betänkanden 25 och 26. Idetta anförande instämde (). 3KARIN SÖDER (c): "Det kriminalpolitiska arbetet måste tasikte på att utveckla ändamålsenliga former för samhällets reaktioner påkriminalitet. "-Så inleds en centerpartistisk motion med anledning av denproposition som vi har att behandla. - Därvid måste, som också BjörnKörlof har framhållit, en avvägning ske mellan de allmänt förebyggandeåtgärderna, de individuellt förebyggande åtgärderna och de rehabiliterande,dvs. de som syftar till att återföra människor som har hamnat utanför vad somkan kallas normalt beteende i samhället till ett sådant beteende. Från sida pekas på två utgångspunkter som skallvara vägledande för reformarbetet på kriminalvårdens område. Den ena utgångspunkten är att det med skärpa måste framgåatt kriminalitet inte tolereras. Den hårdaste påföljden är här frihetsstraff iform av fängelse. Men vi måste också konstatera att fängelsestraffet dess värreofta försvårar en anpassning till normalt samhällsliv. Därför är det viktigt -och det är en annan utgångspunkt för vårt arbete - att man nedbringar tiden förfängelsevistelsen utan att därmed åsidosätta de allmänpreventiva aspekterna.Frihetsstraff i form av fängelse är nödvändiga just för att markera hurallvarligt samhället ser på brott av olika slag och för att förhindrafortsatt allvarlig brottslighet som innebär fara för liv och hälsa. Den andra utgångspunkten är den rehabiliteringsverksamhetsom jag nämnde och som måste till för att återföra den straffade till ettnormalt samhällsliv. Det är oerhört viktigt att den straffade kan återförastill ett liv med arbete, utbildning, bostad och positiva medmänskligakontakter, där egenvärde och identitet kan byggas upp, så att man kan fungeranormalt tillsammans med andra. Jag vill redan nu säga att i detta sammanhangspelar frivärdens totala arbete en mycket väsentlig roll. Jag kommer att ta uppdet längre fram i mitt anförande. I justitieutskottets betänkande nr 25 behandlas encentermotion med förslag om skärpning av verkställighetsreglerna förnarkotikadömda. grunden är den att narkotikabrottslighet och annan grovbrottslighet är av speciellt allvarligt slag. Här gäller det verkligen att påallt sätt försöka avhålla från vidare brottslighet under verkställighetstiden.Det är det som har kommit till uttryck när det gäller beslutet om särbehandlingav vissa långtidsdömda. Men det är ju ett sorgligt faktum att många intagna underverkställighetstiden kan fortsätta sitt narkotikamissbruk och att även handelmed narkotika förekommer . Detta är ett oacceptabeltförhållande. Det innebär också att de intagna kan riskera att blinarkotikaberoende , trots att de inte var det när de intogspå fängelset. Det kan också leda till en rundgång inom kriminalvården genom när man släpps ut har fått ett beroende. Man begår brott igen för att kommaåt narkotika, och på det sättet tar man många av samhällets resurser i anspråk.Man kommer allt längre ner i misären. Man har ju inte lyckats klara av enrehabilitering på något sätt. Det finns många vittnesmål om detta i vårt land. har tidigare tagit upp detta i . Medanledning av tidigare centermotioner har justitieutskottet slagit fast att"intagna utan narkotikaproblem inte skall behöva komma i kontakt mednarkotika, att missbrukare skall avskärmas från tillförsel av droger ochintagna förhindras från att bedriva narkotikahandel inom anstalterna och ute isamhället". regeringar har lagt fram förslag i syfte att få enbättre tillämpning och efterlevnad av just detta i justitieutskottets ochriksdagens uttalanden. I proposition 1981/82:141 framlades därför förslag omändringar i 7§ kriminalvårdslagen, där man på ettmer kraftfullt sätt skulle taitu med det här problemet. Dess värre blev inte detta den föregåenderegeringens förslag beslut, utan i stället stödde ensocialdemokratisk motion, enligt vilken särbehandling endast skall avse dem somdöms till fängelse för grovt narkotikabrott eller grovvarusmuggling av narkotika. I det sammanhanget förde och fram enreservation, ur vilken jag vill citera några rader som också ligger till grundför vårt ställningstagande : "Även i fråga om andra kategorier avbrottslingar kan det nämligen finnas ett behov av särbehandling. Inarkotikabrottslighetens spår följer numera också ibland grövre våldsbrott.Även annan allvarlig sidobrottslighet förekommer. Det skulle enligt utskottetsmening vara mindre välbetänkt att i detta läge begränsa möjligheterna tillsärbehandling till sådana fall då straffet avser renodladnarkotikakriminalitet. I sammanhanget kan det förtjäna att erinras om att 7 §tredje stycket kriminalvårds-lagen i nu gällande lydelse enligt förarbetena tarsikte också på andra lagöverträdare än sådana som har dömts för grovnarkotikabrottslighet, nämligen sådana som har ägnat sig åt annan brottslighetav särskilt allvarlig karaktär och därigenom har visat likgiltighet för annansliv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet." Vi menade då, och vi menar alltfort, att på denna grundbör särbehandlingen vara mer vidsträckt än vad som är fallet. Vi vidhålleralltså den här Anslag till kriminalvården, m. m. Anslag till kriminalvården, m. m. uppfattningen, och jag vill därför, herr talman, yrkabifall till reservation nr 2 i betänkandet nr 25, där vi föreslår en ändring av7 § kriminalvårdslagen. I justitieutskottets betänkande nr 25 tar man också uppfrågor om olika alternativ inom frivården. Vi har i en centermotion tagit uppsamhällstjänsten som ett viktigt alternativ liksom behandlingen i familjehemav olika slag. Vi vet att det förekommer en mycket framgångsrik behandling inomramen för Stiftelsen . Även i Haparandaområdet har man bedrivitett mycket framgångsrikt arbete tillsammans med Röda Korset för att finnaalternativa påföljder och alternativa rehabiliteringsmöjligheter. Jag vill understryka att förslaget i vår motion har fåtten positiv behandling i utskottet, och jag vill alltså betona vad utskottetsäger i detta sammanhang, nämligen att dessa möjligheter bör vidareutvecklasoch få en alltmer framträdande plats i arbetet med behandlingen av människorsom drabbats av kriminalitet. I regeringens proposition 1982/83:85 föreslås attvillkorlig frigivning av den som har en strafftid understigande iprincip alltid skall ske efter halva tiden. Departementschefen säger attdärigenom undanröjs de risker för osäkerhet och bristande enhetlighet itillämpningen som är fallet med nuvarande lagstiftning på detta område. Dennaproposition behandlas i justitieutskottes betänkande nr 26. Lagrådet har i sitt yttrande över propositionen varitmycket kritiskt till detta förslag. Från sida instämmer vi i denkritiken. Vi menar att detta förslag, som lagrådet säger, borde ha tagits inett större sammanhang, där det klarare framgår vad det kriminalpolitiskareformarbetet syftar till, där frågor om olika typer av behandling framgår ochdär också den ideologi som skall ligga bakom behandlingen bör komma tillklarare uttryck. Som framgår av propositionen är det ett faktum attsituationen på fängelserna är otillfredsställande. Det som jag tidigarenämnde i mitt anförande av särbehandling av vissa långtidsdömda blir det svårtatt leva upp till med den överbeläggning som vi har. Även om vi från sida litet motvilligt - kan mansäga - tillstyrker propositionen, gör vi det med samma motivering som lagrådet.Vi ser det mer som en temporär lösning. Vi gör det mot den bakgrunden att detmåste vara så för att vi skall få bibehålla respekten för rättsmaskineriet isamhället och för att samhällets rättsuppfattning skall komma till uttryck idomstolarnas straffmätning. Denna får inte styras av sådana faktorer somkapacitet på fängelseplatser och uppsatta sparmål. I det avseendet instämmerjag i kritik. I reservation 2 till betänkandet 26 framför sinsyn på det här förslaget. När vi tillstyrker detta förslag ser vi det som entemporär lösning. Det fortsatta kriminalpolitiska reformarbetet bör inriktas påen snabb översyn av straffskalorna, så att vi får en bättre överensstämmelse änvad som kommeratt bli fallet mellan utmätt straff och det som i realitetenavtjänas. Det är oerhört viktigt att påföljdssystemet utformas så, att manockså får en ändamålsenlig rehabilitering inom frivården, även efter det avtjänade fängelsestraffet.Det är således enligt vår uppfattning angeläget att det Nr 124 fortsatta reformarbetet inriktas på att mer renodla vad som är straff ochvad Onsdieen den som är rehabilitering. Viföreslår att redan i anslutning till behandlingen av proposi- tionen bör uttala att effekten av reformen noga följs uppi vad gäller Anslås till krimi-domstolarnas straffmätning ochbehandlingsresultat inom kriminalvården. nalvården m m Vi har svårt attse varför inte utskottets majoritet har kunnat biträda ett sådant yrkande. Inom kriminalvården är det framföralltfrivården som svarar förde rehabiliterande insatserna. Det är verkligen viktigtatt den organiseras så, att den kan fungera i nära samarbete med kommunernassocialtjänst, med utbildningsväsendet och med arbetsmarknadens myndigheter ochparter. Det är långt ifrån fallet . Här finns oerhört mycket att göra för att vi skall användade samhällsin-strument som står till förfogande för en verklig rehabilitering.Men det förutsätter en väl decentraliserad organisation och det förutsätterockså medverkan av lekmän. Förslaget i propositionen om halvering av antaletövervakningsnämnder, som man förändrar övervakningsnämndernasarbetsuppgifter, kan enligt vår mening komma att få allvarliga följder.