prot · G60988 · 1982-12-31 00:00:00 — Togborgerliga ministrar kontakt med borgerligt styrda kommuner och sadefill dem att om blir det devalvering, så nu gäller det att räkna ini budgeten vad det kommer att kosta för kommunen? Några socialdemokratiskakommunalråd känner jag inte till som fick sådana upplysningar från denborgerUga regeringen. säger nu att det blir inte 3 miljarder. Jagtyckte bestämt att hon stod i talarstolen och sade att man skulle dra in 3miljarder från kommunerna - vi får väl fitta i protokollet. håller hon påoch tricksar och säger att det blir bara 2 miljarder eller kanske 1,5. Deuträkningar som utskottets kansU har gjort- kanslichefen finns här i kammarenoch han är bra på att räkna - visar att de förslag som väcker i dethär sammanhanget innebär att man drar in från kommunerna. Slutligen vill jag säga fill att det ärriktigt att vi slogs för tvåprocentsmålet i fråga om kommunernas tillväxt. Nuhar det visat sig att många kommuner inte ens har orkat upp till den endaprocents ökning som den borgerliga regeringen rekommenderade utan ligger lägre.Eftersom förhållandena är så skiftande mellan olika kommuner i landet, säger visom vi har sagt fidigare: Vi stryker bort det här med generella procentsatserför landet i dess helhet och låter volymökningen bli vad den blir efterbehoven. Som jag sade förut, kan det då bli i vissa kommuner, så som NilsBerndtson viU ha det. vice talmannen anmälde att , NilsBerndtson och anhållit att till protokollet få antecknat att deinte ägde rätt fill ytterligare repliker. 49 (vpk): Utanför det här huset pågår en avtalsrörelse.Det är en av de vikfigaste händelserna för lönarbetarnas levnadsförhållanden.Regeringens riktUnjer för den ekonomiska politiken, som vi nu behandlar här, ärockså riktlinjer för avtalsrörelsen. Vad som sker är ett avtalsspel med en planerad förvirring.Planeringen är iscensatt av den socialdemokratiska regeringen som fullföljerbeslut från SAP- och LO-kongresserna 1981 om en ny svensk modell. Devalveringenär sjösättningen av den politiken. SAP-krifiken av sex borgerliga regeringsårenmycket berättigad krifik - resulterar i en satsning på kapitalismen med Ökade företagsvinster och exportinriktning är bärande delar i denpolitiken. Ett villkor för dess förverkligande är en stenhårdreallönesänkningslinje som, om den hade förts av en regering ledd av ThorbjörnFälldin, hade förorsakat hot om generalstrejk från LO. Regeringens idé med densvenska modellen - eller tredje vägen som den även kallas - är att den svenskaarbetarrörelsen med mössan i hand skall avstå sin rättmätiga andel avproduktionsresultatet. Då tror man att storfinansen skall investera i fler jobboch att det skall bli social välfärd. Ökade företagsvinster, ökade börsvinster, ökadefnarknadsandelar på en allt trängre internafionell marknad är tydligen det somskall rädda oss. Det är en illusion. Men - och det skall man också ta med iberäkningen - svenska företagsinvesteringar ökar utomlands, ett faktum somborde ge en arbetar-vald regering en ordentlig tankeställare. Att lasta över devalveringens effekter på de arbetande - ihuvudsak genom en reallönesänkning - är i klar strid med arbetarrörelsensgrundläggande värderingar i fråga om ekonomisk och social rättvisa. Hyror,priser och skatter missgynnar de arbetande. Reallönesänkningsbuden iavtalsrörelsen gör det också liksom den gigantiska omfördelningen avförmögenheter i devalveringens och inflationens spår, en fördelning från dearbetande tiU kapitalet. är det bara kommunisterna som villsätta svångrem på de rika. Det är bara vpk som värnar om vanligt folkslevnadsstandard. Regeringens reallönesänkningspolitik och LO:s lönebud harbäddat för arbetsgivarnas grymma spel med arbetarnas löne- och arbetsvillkor.SAF tar naturligtvis chansen att splittra arbetarna. går itäten genom att "locka" med ökade löner för "duktigt" folkoch med nya premie-och prestationslöner. Metall vacklar och övriga LO-förbundvarslar om strejk. Det här skulle ha gått som på räls - alltså ettreallönesänkningsavtal enligt regeringens önskan - men de planerna har grusatsav SAF. Finansminister ville ju helst ha ett avtal på noll, och om inteså sker hotar han med att ingripa. Vad är det då som har hänt? Jo, närregeringen och fackföreningsrörelsens ledning gett arbetsköparintressena fyrafingrar vill dessa även ta det femte. För dem räcker det inte med att regeringenger ökade företagsvinster, en börs med rekordnoteringar, sänkta marginalskatterför de rika och ett reallönesänkningsbud. Nej, SAF vill även ta det femtefingret i form av avtal om ökad produktivitet och lönedifferentiering. krav - på uppdrag av är man nu spjutspets - går ut på: avtal omytterligare produktivitetsstimulerande åtgärder, attutvecklingsavtalet om samarbete blir verklighet, attarbetstidsreglerna anpassas fill ökad övertid, grupperingsregler och meritbedömningar som skall ökadifferentieringen av lönerna och sänktalöner för arbetskraft under . Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Det är om detta Metall nu sitteroch förhandlar med : en löneökning i utbyte mot ökadproduktivitet. LO:s krav i avtalsrörelsen är . Effekten med en prisökning påöver blir en reallönesänkning på för de stora LO-grupperna. Deförhandlingar som pågår innebär alltså att varje löneökning som sker skallbetalas med ökad produktivitet, om får som denvill. Eftergiftspolitiken kan leda fill ett fullständigt nederlag med kraftigareallönesänkningar, ökad utförsäkring och risk för färre jobb. Det här sker som vinsterna är jättestora iföretagen. LO räknar med att bara devalveringsvinsterna skall ge bolagen 10miljarder i extra profiter. 1983 väntas vinsterna i företagen öka; harsedan signalerat 4 miljarder. Och investeringarna av de svenska multinationeUaföretagen utomlands är större än de totala industriinvesteringarna i . Reallönerna måste försvaras för låg- ochmellanlönegrupperna. Det är orimligt att en genomsnittlig LO-medlem skallförlora . , om LO:s avtalsbud skulle gå igenom. Så stor skullelöneökningen behöva vara för att reallönen skulle bevaras. Det är orimligt atten arbetare med . i årslön skall drabbas av en sådanreallönesänkningspolitik. Sex borgerliga regeringsår med reallönesänkningar på12 % borde vara nog. Därför borde också tre krav stå i centrum iavtalsrörelsen: kraftiga låglönesatsningar, bevarande av reallönerna för låg-och mellanlönegrupperna samt garanti för alltför höga prisstegringar - ettsådant krav saknas f. ö. också i LO:s bud . I grunden gäller det att värna om den vanlige arbetarenslön och inkomst, en rättvis fördelning. är det endast vänsterpartietkommunisterna som kräver omfördelning från kapital till arbete, från rika filllågavlönade. Men det borde egentligen vara hela arbetarrörelsens linje. Ett sätt att korrigera "misstaget" medreallönesänkningspolitiken är att riva upp marginalskattereformen, för i alltväsentligt gynnar den dem som redan har det bäst i samhället, som enMetallombudsman i går sade på TV. Marginalskattereformen måste rivas upp. Det var egentligenockså ett vallöfte av finansministern. Fick inte de lågavlönade rejäla lönepåslag,skulle skattesänkningen för de högavlönade rivas upp. Skall detta vallöfte, somkom i elfte timmen, också gå till historien som ännu ett av svikna löften isvensk politik? Frapperande i dagens politik är att , ,m.fl. är påtaghgt nöjda. På den svenska politiska arenan har vi jumoderaterna som profilerar sig genom en egoistisk, förråande ochmänniskofientlig poUtik. Jämlikhet, solidaritet och rättvisa är bannlystabegrepp på den kanten. Man får inte utifrån detta tro att svensk politiksskiljelinje går mellan en rå kapitalism och en effekfiv kapitalism, en s. k.välfärdskapitalism. Nej, båda varianterna på samma tema finns inom de smalaramar som det kapitalisfiska systemet erbjuder. Folkets krav på arbete åt alla,rättvis fördelning, social rättvisa, folkets och de arbetandes möjligheter tillmakt över produktion, hushållning med resurser och miljö ställs i strykklass. Gränsengår oundvikligen mellan dem som vill ha inomkapitalisfiska lösningar och demsom vill spränga dess ramar. Tar man del av löntagarfondsdebatten ellerfonddebatten i allmänhet finner man att kapitalismens ramar utom allt tvivelmåste sprängas. Makten över produktionen är avgörande för vilka investeringarsom skall ske, var de skall ske, när de skall ske och hur deras resultat skal!fördelas. Makten är i stor utsträckning koncentrerad till ett fåtal.Löntagarfonder med aktieköp som något demokratiskt universalmedel är att slåblå dunster i ansiktet på folk. Sedan Meidner lade fram sitt förslag omlöntagarfonder 1975 har akfieägandet ytterhgare koncentrerats till juridiskapersoner, från tiU64%. Något som även talar emot löntagarfonder i den tappningsom socialdemokraterna nu tekniskt håller på att arbeta fram i samarbete medborgerliga intressen är att de arbetande skall avstå från löneutrymmet - manhar talat om - och i stället köpa akfier. Hade vi haft fonder skulleavtalsrörelsen ha gällt att sänka lönerna i kronor och ören, eftersomfinansministerns innersta önskan egenfligen är att vi skall ha ett avtal pånollnivå. En fondkonstruktion måste leda till nya jobb, se fill attvinsterna ur produktionen investeras för den svenska arbetarklassen och folketpå bästa sätt. Att i någon form köpa aktier - och därfill minoritetsposter - påden etablerade kapitaUsfiska marknaden i företag och tro att de gamla ägarnaskulle handla annorlunda än fidigare är verkligen illusioner. Storfinansensägande och makt måste brytas för att förändra det hela. Det är därför som vpk föreslår samhällsfonder och lokalafackliga investeringsfonder för att bryta den nuvarande utvecklingen.Inrättande av samhällsfonder ger kapital till ett nödvändigt samhälleligtindustrialiseringsprogram. Produkfionsbeskattning, skatt på bolagens vinster,skärpt skatt på arv och stora förmögenheter är några källor som man kan tapengar ifrån. Man inrättar alltså en nationell fond med regionala fonderi varje län. Det är en modell. Samhällsfonderna skall användas för att rädda jobbeni hotade branscher, till offensiva industrisatsningar och till stöd förkooperativa och löntagarägda företag. Inriktningen skall bl. a. vara att satsapå vidareförädling av våra råvaror och på en alternativ produktion. Men det allra viktigaste är att fackföreningarna måsteföra en kamp för att få kontroll över investeringarna. De lokalafackföreningarna måste med hjälp av sina centrala organisafioner utarbeta egnainvesteringsplaner och planer för vad som skall produceras och hur produktionenskall ske. Som komplement fill samhällsfonderna kan man ha lokalafackliga investeringsfonder, som inrättas efter fackliga beslut. Kapital tillfonderna tas ut genom produkfionsbeskattning. Dessa medel fillhör den regionalasamhällsfonden, men disponeras efter det lokala fackets beslut. För att ett inrättande av sådana fonder skall blimeningsfullt måste fackföreningarnas självständiga kamp främjas och stärkas.Det krävs en facklig klasskampsstrategi, där partsförhållandena renodlas. Den ekonomiska politiken, m. m. 7 protokoU 1982/83:88 Den ekonomiska pohtiken, m. m. konkretarättigheter som gör det möjligt att mobilisera fackets medlemmar bakom radikalakrav. Exempel på sådana rättigheter är strejkrätt och vetorätt i alla viktigafrågor. Facket skall vidare ges möjlighet att föra fram egna alternativ och attbedriva forskning i egen regi på arbetsplatserna, Anfifackliga lagar ocharbetsköparnas lockouträtt måste avskaffas. Regeringens idé om en ny svensk modell, som den förs frami dag, innebär att de tidigare kraven på en förändrad arbetsrättslagstiftning -om än i begränsad form - har övergivits. Detta sammanfaller helt med denstrategi som går ut på att satsa på storfinansen som motor i en kapitalistiskvälfärdspolitik. Det är på sin plats att erinra om att utvecklingsavtaletsom ingicks mellan SAF resp. PTK och LO nu ersätter alla åtgärderför att flytta fram de arbetandes positioner. Samarbete på kapitalets villkorär nu ledstjärna i regeringspolitiken. Vi kommunisterna vill inte förneka attsocialdemokraterna vill förbättra samhället eller att de står fast vid det somframfördes i broschyrerna i samband med det senaste valet, dvs. att folkets välgår före storfinansens, att löntagarfonder skall ge rättvisa och ekonomiskaframsteg, att de vill bryta maktkoncentrationen och att de vill ha fullsysselsättning och social välfärd. Det är bara det att dessa mål - ellervisioner - tros kunna genomföras i samverkan med kapitalet, med storfinansen,och på den internafionella kapitalistiska ekonomins villkor. Det är mot denbakgrunden de grundläggande kraven för arbetarklassen sviks. Idén om en nysvensk modell kommer därför att innebära att datautvecklingen och rationaliseringsåtgärdernafår fritt fram, att vinsterna i företagen tillåts öka, att reallönerna trängstUlbaka, att skatterna sänks för dem med de högsta inkomsterna, att riskvilligtkapital stäUs till storfinansens förfogande, att utlandsinvesteringarna tillåtsöka, att kraven på demokrati och makt för de arbetande avskrivs på dagordningenoch att marknadsekonomin alltmer får tränga sig fram och bestämma priser, hyroroch levnadsvillkor för de arbetande. För vpk är rätten fill ett meningsfullt arbete självklar.Vpk deltar i och stödjer kampen för att rädda jobben och för att skapa enindustri- och sysselsättningspolitik som minskar exportberoendet och utvecklarsjälvförsörjning och hemmamarknad. Det gäller att fillfredsställagrundläggande sociala behov, inte att genomföra social nedrustning. Det gälleren rättvis fördelning av produktionsresultatet och ett försvar för reallönerna.I grunden handlar det om hur resurserna i samhället fördelas och om vem som harmakten. En politik som kan bryta storfinansens makt står i förgrunden. Därförförenas kampen för arbete och för ekonomisk och social rättvisa med kampen fördemokrati och socialism. De vpk-motioner och de reservationer från vpksom är fogade till finansutskottets betänkande har dessa utgångspunkter. Jagyrkar bifall fill dem. 50 (): I finansutskottets betänkande nr 30 behandlasmofion nr 217 delvis som jag tiUsammans med inlämnat fillårets . I motionen redogör vi för den offentliga sektorns betydelse förekonomi och sysselsättning. De krav som återfinns i mofionen behandlas avarbetsmarknads- och finansutskotten. har haft att behandla dendel av motionen som berör behovet av offentliga investeringsprogram och somutmynnar i kravet "att som sin mening ger regeringen till kännavad som anförts beträffande behovet av regeringsinifiativ på detinternafionella planet och i första hand inom Europasamarbetet för att medhjälp av offenfliga investeringsprogram öka den ekonomiska aktiviteten inomindustriländerna". Skälet fill yrkandet är naturUgtvis den bekymmersammasituation som vi upplever i vårt land och i hela västvärlden. Såväl i motionenoch i finansplanen som i finansutskottets betänkande konstateras att deninternationella konjunkturen fortfarande visar få tecken på uppgång, och ominget oförutsett inträffar blir 1983 det fjärde året i följd som tillväxten ivärldsekonomin prakfiskt taget helt uteblir. kan 35 miljonermänniskor komma att gå arbetslösa i västvärldens industriländer. Det är mot denbakgrunden knappast mofiverat att räkna med någon större internationelldraghjälp för den svenska exportindustrin. Även om det är för tidigt att tala om något mera allmäntinternafionellt uppvaknande från drömmen om åtstramningspolitikens möjUgheteratt åstadkomma ekonomisk fillväxt och balans, börjar ledande ekonomer inom bl.a. att komma till insikt om den hittillsvarande politikens uppenbaraskadeverkningar. En chefsekonom vid i har t. ex.betecknat den ekonomiska åderlåtningskuren som ett misslyckat försök attspringa uppför en nedåtgående rulltrappa. Beskrivningen är synnerligen träffande eftersom det harvisat sig att de nedskärningar av den offenfliga sektorn som fram till i dagutgjort högsta ekonomiska visdom lett till minskad efterfrågan och genereratminskade inkomster och ökad arbetslöshet som i sin tur medfört ökadebudgetunderskott, vilket enligt den konventionella ekonomiska klokskapen måsteföljas av ytterligare nedskärningar osv. I vårt eget land pekar de flesta prognoser mot att vårinhemska efterfrågan kommer att utvecklas ännu sämre än deninternafionella. Mest oroväckande är att detta tycks innebära ökad arbetslöshetunder året. Som både LO- och TCO-ekonomerna framhållit behövs fler expansivainslag i den ekonomiska politiken för att klara en tillräcklig efterfrågan påsvenska företags produkter. Vi måste med andra ord i högre grad mobilisera våraproduktionsresurser - maskiner och annat kapital, råvaror och inte minstarbetskraften - för att kunna ta landet ur krisen. Den socialdemokratiskaregeringen har lagt fram ett ambifiöst investeringsprogram, i vilket samspelmellan industri och offentlig sektor skapar förutsättningar för ökad produktionoch sysselsättning. Programmet är dock sannolikt otillräckligt för att ensamtkunna vända den ekonomiska utvecklingen i expansiv riktning. Den ekonomiska pohtiken, m. m. Denekonomiska politiken, m. m. I hela industrivärlden minskar de produktivainvesteringarna. Den finansiella aktiviteten frodas på bekostnad avrealekonomisk verksamhet. Den obeskattade sektorn växer i omfattning, vilketmedför ökade ekonomiska orättvisor. I företagsledningarna har ekonomer ersattteknikerna, vilket bl. a. inneburit ett minskat intresse för utveckling avprodukter och produktionsprocesser. Densvenska ekonomin, som är starkt utlandsberoende, kan inte med aldrig såkraftfulla inhemska stimulansåtgärder på egen hand i ett längre perspektivupprätthålla en stark ekonomi och full sysselsättning. Bara om flera länder gårsamman i gemensamma aktioner för att häva den ekonomiska stagnationen kan viåterupprätta industriell och ekonomisk styrka och återskapa framtidstron. Detsaknas, herr talman, ingalunda idéer och konkreta förslag om hur ett sådantåteruppbyggnadsprogram skulle kunna se ut. Framträdande internafionellapolitiker som den österrikiske förbundskanslern har talat ombehovet av en ny Marshallplan. Liknande tankegångar har sedermera framförtsockså av ledande svenska industriföreträdare som Volvochefen . G.Gyllenhammar. InomEuropafacket pågår konstrukfiva diskussioner i samma riktning. Den europeiskafackföreningsrörelsen har bl. a. föreslagit att regeringarna nu måste bryta denrestriktiva politiken och enas om en allmän stimulans, som i det kortaperspektivet bör uppgå till av BNP. Om alla ökar sinaoffentliga investeringar av BNP skuUe nuvarande fillväxttakt fördubblasoch hjulen komma i gång. Europafacketförespråkar alltså en gemensam västeuropeisk aktion, i vilken de europeiskainstitutionerna och samarbetsorganisationerna bör verka som initiafivtagare ochsamordnare. De områden man vill prioritera i fråga om investeringsstimulanserär transporter, telekommunikationer, energi, bostadsbyggande, sjukvård,forskning, utbildning och miljö. bekymmersamma situation som råder är det av största vikt att tarinifiafiv inom de internationella samarbetsorganen och i första hand påEuropaplanet för att stärka de krafter som - främst inom fackföreningsrörelsen- börjat komma i rörelse till förmån för gemensamma insatser industriländerna emellani syfte att bryta den nedåtgående trenden i den ekonomiska utvecklingen. Finansutskottethar i sin behandling av motionen beslutat föreslå att vad utskottetanfört med anledning av motion nr 217, yrkande 1, bör ges regeringen tillkänna. Meddenna behandling är vi motionärer helt nöjda. Det är också glädjande att dettycks råda bred poUfisk enighet i om att åtgärder i den riktning somföreslås i mofionen kommer fill stånd. Därmed bör förutsättningarna öka föratt lyckas internationellt, när omvärlden kan konstatera att den politik som nuinletts i vårt land har stöd även av partier som står utanför regeringen. Ialla de kontakter som måste tas i syfte att förmå andra länder att övergeåtstramningspolifiken är det naturligtvis en styrka om det föreligger bredpolitisk enighet. Det är mot den bakgrunden, herrtalman, litet trist att behöva konstatera att ställt sig utanföroch t. o. m. gått så långt att de reserverat sig och yrkat avslag på mofionen.Man frågar sig osökt hur stor arbetslösheten inom västvärlden skall behöva bli,innan inser att de förespråkar en felaktig politik. Om det hadefunnits ett enda exempel som hade kunnat hänvisa till, hade demåhända kunnat göra sig någorlunda trovärdiga. Men det finns det inte. Det ärtydligt att kapitalets väl går före folkets. Det är trist, herr talman, men detär ett faktum. Eftersom jag inte hyser några som helst förhoppningar omatt skall ändra sin inställning efter en debatt här i kammaren,inskränker jag mig till att yrka bifall till finansutskottets hemställan pådenna punkt. Den ekonomiska pohuken, m. m. 51 BOLUNDGREN (m): sade i sitt anförande att baraom fler länder samverkar kan vi i återfå vår ekonomiska styrka. Det ären rätt passiv inställning som här redovisar. Om det nu skullevara så att den av honom eftersträvade och i och för sig positiva samverkan -man kan diskutera medlen härför- ändå skulle kunna komma i gång, så är det ensak. Men om den inte gör det, menar då att man från regeringensoch socialdemokraternas sida kan sitta helt passiv? säger att svenska företag skall kunna säljamera. Det är alldeles rätt. Det gäller både inom och på våraexportmarknader. Men det förutsätter rimligen att man för en politik som inteförsämrar konkurrenskraften och som inte tillåter att devalveringens effektersnabbt äts upp genom exempelvis höjda arbetsgivaravgifter och andra skatter.Egon sade vidare att han inte tyckte om att ekonomer ersatt teknikeri ledningen för olika företag. Själv tycker jag att det är bra om företagen harbåde tekniker och ekonomer som samarbetar för att uppnå bästa möjliga resultatför företagen och för landet. Det som behövs är kanske snarare att färrepolitiker sysslar med företagandet. Det får vi överlåta till dem som kan densaken. att skatterna stiger med ,vilket i genomsnitt motsvarar . att skatterna , 1984, stiger med ytterligare 5-6miljarder kronor, enbart till följd av skatteomläggningen, att de kommunala skatterna sfiger till följd av bl. a.höjd mervärdeskatt och höjda arbetsgivaravgifter, att varje steg i marginalskattereformen urholkas innanreformen ens trätt i kraft, att näsfinfill av de helfidsarbetande 1985 får enmarginalskatt på i stället för, som utlovats, en marginalskatt påhögst , att fler villaägare drabbas av avdragsbegränsningen genomatt den s. k. brytpunkten sjunker, räknat i fast penningvärde, att hyresgäster och bostadsrättsinnehavare får högreboendekostnader genom hyreshusskatten samt 8 protokoll 1982/83:88 Den ekonomiska politiken, m. m. att villaägare som köpt äldre hus utan subventionerade låntydligen också skall drabbas av en ny villaskatt. Socialdemokraterna driver i sanning en konsekventskattepolitik - höjda skatter, nya skatter, ännu mera av höjda skatter. Vilkafår då betala de höjda skatterna? Låt mig citera ur en bok, som jag ävenciterat ur tidigare, och som är skriven av den sakkunnige ifinansdepartementet, : "En skärpning av skattetrycket måste därförofrånkomligen komma att riktas främst mot medel- och låginkomsttagarna därskatteunderlaget finns." När det gäller att fördela ekonomiskt utrymme mellanstaten och den enskilde är lösningen given för socialdemokraterna - denenskilde får ge vika. Svenska löntagare kommer genom regeringensekonomisk-politiska åtgärder att få reallönesänkningar. Sådana är i vissutsträckning ofrånkomliga. Men man får dessutom ytterligare minskningar av sindisponibla inkomst genom den förda skattepolitiken. Detta bekräftas också i en undersökning som gjorts avprofessor . Undersökningen visar att alla vid rimliga, kanske t.o. m. alltför gynnsamma, bedömningar av inflationstakten,kommunalskatteutvecklingen och löneökningarna för perioden fram till 1985förlorar på skatteomläggningen. Den som - 1982 - tjänade . får ensänkning av sin disponibla inkomst med . 1985 som enföljd av skatteomläggningen. För den som tjänade . blirdet en försämring på . Men det kan bli ännu värre.