prot · G609150 · 1982-12-31 00:00:00 — Varken statliga stödåtgärder eller nyahandelshinder hjälper - tvärtom kan sådana insatser konservera en ineffektivstruktur och motverka effektivitetshöjningar. Det är beklagligt att regeringens proposition i så ringagrad beaktar just konsumenternas intressen. Det gör emellertid de förslag somfolkpartiet för fram i reservationer till betänkandet. Jag menar att dessaståndpunkter är naturliga följder av ett önskemål att tillvarata konsumenternasintressen men också branschens intressen på . I fråga om mål för tekopolitiken är det knappast rimligtatt upprätthålla siffermässiga preciseringar som alla vet är helt orealistiska.Här delar vi alltså inte och åsikt.Utskottsmajoriteten hänvisar till devalveringen 1982, som påstås ge realistiskaförutsättningar för en ökad produktionsvolym. Detta är naturligtvis enförhoppning som alla kan dela. Men nuvarande produktionsvolym ligger lägreän den gjorde 1978. Inte heller är målet om en marknadsandel på avhemmamarknaden uppfyllt, utan andelen ligger f. n. på . Detfinns ingen anledning att. tro att tekobranschens möjligheter till produktionsutvecklingoch expansion skulle bli bättre genom att uttalar att en vissproduktionsvolym eller en viss marknadsandel skall sättas som mål. Tvärtom kandetta ge branschen falska förespeglingar. Det måste också noteras att deninhemska produktionen motsvarar av den inhemska tillförseln. Det ärinte rimligt att slå fast att självförsörjningsgraden, mätt pä ett annat ochmindre lämpligt sätt, oavsett kostnaderna för konsumenterna/ skattebetalarnaskall vara just . Också valet mellan generella och selektiva åtgärder inomtekopolitiken bör, menar vi, vägledas av konsumenternas intressen. Inriktningenav de industripolitiska stödinsatserna måste vara så generell som möjligt.Selektiva åtgärder har en tendens att snedvrida konkurrensen mellan olikaföretag och medföra att vissa varor blir oberättigat dyrare eller billigare änandra. För att konsumenterna skall kunna göra riktiga val mellan olikaprodukter måste det stöd som ges vara i huvudsak generellt. Regeringsförslagetinnebär precis motsatsen, nämligen en minskning av det generella stödet och enkraftig ökning av det selektiva, och det, menar jag, är fel. Pä sikt måste naturiigtvis tekostödet, liksom merparten av annat industripolitiskt stöd, successivt avvecklas. 1 linje meddetta menar att anslaget till branschfrämjande åtgärder bör minskamed 10 milj. kr. Detta gäller också lånen till rationaliseringsinvesteringar,där vi avvisar den höjning regeringen har föreslagit. En ytterligare begränsning av handeln medtekoprodukter skulle också ha stora negativa effekter för konsumenterna. Detskulle inte heller ha några positiva effekter för de berörda företagen.Kommerskolle-gium, som har utrett frågan om s. k. globalkontingenter, vilket iprincip innebär ökade handelsregleringar, har också dragit slutsatsen attsådana inte bör införas. Ett sådant system skulle innebära attkonsumentpriserna på tekoprodukter höjs i onödan. Det skulle, vilket ärviktigt, medföra risk för motåtgärder till nackdel för den svenskatekoexporten, och det skulle framför allt inte medföra någon större totalimportbegränsning, bara omfördelning frän vissa länder till större import fränEG, EFTA och . Det visar inte minst exemplet från . Folkpartietavvisar alla ytterligare handelshinder och menar att vi i stället bör arbetaför att avveckla en del av dem som finns, på tekoomrädet liksom inom andraområden. Det faktum att vi avvisar ytterligare handelshinderinnebär också att vi avvisar den uppstramning av hemtagningssystemet somregeringen föreslår. Förslaget betyder närnligen att tekoprodukter kan bliliggande i tullupplag i tvä veckor eller mer. Det betyder i slutvändan attimportörerna måste ta ut ett högre pris av konsumenterna för att täckakostnaderna för denna ofrivilliga lagerperiod. De inskränkningar i den konsumentvänliga tekopolitik somfolkpartiet förordar gäller försörjningsberedskapen, eller om man så villkonsumenternas intressen under en tänkbar avspärrningsperiod. Självfalletbetyder detta att den s. k. krisgarderoben enbart skall bestämmas med hänsyntill försörjningspolitiska skäl, och inte även av andra mer eller mindreoprecisa industripolitiska skäl. Slutligen några ord om Eiserkoncernen. Av samma skäl somvi anförde beträffande rekonstruktionen av Statsföretag menar vi att Eisersrekonstruktion bör baseras på en försäljning av företag inom gruppen tillicke-statliga intressenter. Detta ger, enligt vår mening, de bästa förutsättningarnaför en konkurrenskraftig produktion, vilket är till förmån både för deanställda och för konsumenterna. Jag yrkar bifall till de reservationer därfolkpartister finns bland undertecknarna. Åtgärder för tekoindustrin, m. m. 10JÖRN (vpk): Svensk textilindustri har gått en läng väg,och den närmar sig uppenbarligen ett viktigt vägskäl. Det verkar inte troligt att en fortsättning i nuvaranderiktning kan stoppa tillbakagången. Utslagningen kommer att gå vidare. Det engång proklamerade målet om egenförsörjning blir alltmer passerat. Det ärtydligt att en annan riktning, något kvalitativt nytt, måste till, även om detf. n. är svårt Åtgärder för tekoindustrin, m. m. att urskilja vad detta mer konkret skall bestå av. Jag tror att man måste göra en mer verklighetsbetonadtolkning av de sammanhang som vållat tekokrisen. Den borgerliganationalekonomins politiserade paroller och fraser duger inte, varken somanalys eller som politiska utgångspunkter. Motsägelserna speglar sig på ettnästan ironiskt sätt i de borgerliga partiernas inställning till tekofrågorna.Samtidigt som de borgerliga försäkrar att de vill slå vakt om svensk teko,sjunger de lovsånger åt den ohämmade importen och de frizoner där denproduceras. Jag tror att man måste inse att svensk tekoindustri intekan komma på någon ny bog med mindre än att man begränsar inflödet av produkterfrän en del importländer. En viss protektionism är nödvändig. Detta skall intealls behöva betyda någon radikal avskärmning av svensk marknad. Inte hellerskall det vara något som äger bestånd för all överskådlig tid. Vad det kanhandla om är skyddsåtgärder, som kan beröra av dettotala marknadsutrymmet. Och det skall vara en uppfostringsprotektio-nism, somskall ge andrum oeh utrymme och som med tiden kan göra sig själv överflödig. vet ju alla att så snart man för sädana ting på tal, såfort man nämner ordet protektionism, får man till livs de vanliga fraserna omkonkurrensens välsignelser, tredje världens behov av frihandel och de svenskakonsumenternas fria val. Alla dessa heliga kor mobiliseras och ställs högljuttramande kring dem som djärvs antyda att en viss, måttfull protektionism kanvara för framåt befogad och oundviklig. Lät oss senågot närmare på fraserna. Det är rätt märkligt att konkurrensens förespråkare intesjälva märker vilka motsägelser de gör sig skyldiga till. De kritiserar oftastatliga företag i för att de inte sägs acceptera konkurrens på likavillkor med privata företag. Men talet om lika villkor i konkurrensen glömshelt och hållet bort när det gäller de multinationella tekokoncernerna, som ivärldens frizoner just söker utnyttja konkurrens på olika och orättvisavillkor, byggda på de arbetandes elände. Då är lojaliteten med detmultinationella kapitalet hundraprocentig i de borgerliga partierna. Vi menar från vpk att vi måste acceptera att man övergerden här typen av tänkande och ser på de maktpolitiska realiteterna sådana deär. Konkurrensen sker inte på lika villkor, den sker på olika, och det gälleratt med olika metoder här i neutralisera de olikheterna. Vidare heter det frän de borgerliga partierna att manmåste acceptera att fattiga länder vill exportera sina textilier till Sverige.Men det är inte alls tredje världens folk och tredje världens arbetare som villha'det på det sättet, och det är inte heller de som har någon fördel av det.Förskjutningen av det internationella textilkapitalet är till huvudparten enmedveten process för att i några stora koncerners händer koncentrera kapitalackumulationen.Det är inte så, att tredje världen på något sätt kommer ur sin fattigdom genomtextilimport. Den stora textilexporten är tvärtom ett resultat av och etttecken på dessa länders fattigdom. Och så länge den fortsätter kommer den attaccentuera deras fattigdom. Det är nämligen svagheten hos dessa länders egna marknader, fattigdom och rättslöshet hos derasarbetare, som gör att kapitalet kan sätta upp sina exportindustrier och skapaett konstlat exportberoende. Om deras nationella marknad vore starkare, skullede inte ha minsta skäl att skicka dessa väldiga mängder kläder över halvavärlden. Men konsumenternas fria val då? Skulle det inte inskränkasgenom stärkta skyddsåtgärder? Också detta är ett oegentligt sätt att ställafrågan. Det är ju i verkligheten inte så att produktion i ett moderntindustrisamhälle styrs av konsumenternas val. Konsumenterna av texfilier ellerandra varor får inte vad de väljer. Snarare väljer de vad de får. För att kunnabehärska produktion och marknad måste man vara organiserad och kunna utöva ettorganiserat medvetet inflytande över teknologi, produktion och marknad.Konsumenter är inte organiserade, vilket däremot de multinationellaproducenterna är. Det är inte konsumenterna som har bestämt, att man intelängre skulle odla långfibrig bomull - det är producenterna avbomullsplock-ningsmaskiner i . Det är inte konsumenterna som har bestämtatt tygerna skall bli glesare och appretyren härdare. Det är inte konsumenternasom har bestämt att märkeskläder skall ha sådana abnorma priser som de hareller att det är så svårt att få tag i ändamålsenliga arbetskläder eller attmånga importerade barnkläder är överfärgade. Konsumenterna får som regel finnasig i saker och ting som de är. De styr ingenting. Slutsatsen av detta blir, som vi ser det, att en måttfullprotektionism inte alls är ett hot mot konsumenterna. Den är tvärtom,förnuftigt tillämpad, en hjälp. Den kan sortera bort en del uppenbart dåligaimportprodukter. Den kan dämpa det multinationella kapitalets styrning avmarknaden och av den svenska industrins villkor. Sedan är det givet, som jag redan har antytt, att enskärpt skyddspolifik aldrig är ett självändamål. Vad den kan åstadkomma är entidsfrist, under vilken tekoindustrin börjar orientera sig fram mot nya fält.Det är ju nämligen så, att en bransch som ständigt måste kämpa mot akutaproblem, som är trängd av omedelbara svårigheter, kan få svårt attägna tid och kraft åt förnyelsen. Förnyelse kräver andrum, tid, tänkande,experiment, forskning. Svensk texfilindustri borde fä tid att söka en egen ochdelvis ny stil. Sömmerskekollektiven angav på sitt område en del av riktningen,när de sökte, i direkt kontakt med arbetsplatsernas folk, utforma bättre ochmer ändamålsenliga arbetskläder. Också på sport- och barnklädernas område finnsuppenbarligen ett utrymme för den som vill eftersträva att konkurrera genom enbättre behovsanpassning, en ökning av textiliernas bruksvärde. Forskningen harbL a. ett intressant objekt, när det gäller att frambringa tyger, vilkasegenskaper gör att de kan hällas rena med minimala insatser av tvättmedel ellerenbart med vatten. Skyddspolitiken är alltså och får inte vara ettsjälvändamål. Den skall verka uppfostrande och skapande. När den fyllt dennauppgift kan den upphävas. Men jag tror det är föga realistiskt att hävda, attsvensk teko kan återvinna några positioner eller ens skydda sig från fortsatttillbakagång utan Åtgärder för tekoindustrin, m. m. 2 protokoll 1982/83:150-151 Åtgärder för tekoindustrin, m. m. De som är anhängare av den ohämmade frihandeln bordesäga rent ut till textilarbetare att de är beredda att förödatextilindustrin - för så är det. är frihandelsanhängarna emellertid så principfasta somde låter. Regeringens proposition vill t. ex. trappa ned stödet tilltekoindustrin. Sådana förslag borde ju hälsas med jubel av frihandelsfolket.Men i stället försvårar de borgerliga partierna av ren oppoturnismnedtrappningen av äldrestödet. Från vår ståndpunkt har vi alls inget emot det,men vi noterar det ironiska i situationen, att socialdemokraterna för att fäigenom propositionen i vissa avsnitt gör eftergifter i protektionistiskriktning ät de partier som påstår sig vara mot subventionspolitik och förfrihandel. Vi förstår mycket väl att regeringens förslag att trappaner äldrestödet under har budgetmässiga skäl. Vi menar emellertidatt en sådan nedtrappning inte är försvarlig annat än i samband med stärktaskyddsåtgärder. Så länge dessa inte vinner gehör, kan vi inte acceptera en nedtrappningav äldrestödet. Vpk vill också ha en radikal omstöpning av den statligatekoindustrin. En statlig tekokoncern borde vara en föregångare och förnyareinom branschen. Det kan den inte bli med mindre än att man gör upp med desenaste årens missförhållanden. Man har delvis gjort det, men enligt vår meninginte i tillräcklig grad. Den statliga tekoindustrin kan heller inte spela dennaroll, med mindre än att de anställda får ett bestämmande inflytande. Vi anseratt man skall överge den auktoritära ledningsprincipen och gå in för endemokratisk ledning och styrning, där de anställdas tänkande och praktiskaerfarenhet kan utvecklas och komma till sin rätt. Slutligen vill vpk att man grundligt går igenomrelationerna mellan överstyrelsen för ekonomiskt försvar och tekoindustrin. Vimenar att det är nödvändigt för att skapa förtroende för denna del av offentligverksamhet. En sådan genomgång kommer att avslöja både missförhållanden ochmisshushållning. Det är viktigt att göra slut på sådant. Låt mig avslutningsvis, herr talman, kommentera några avde allmänekonomiska resonemang som har skymtat fram i debatten, speciellt iinläggen från borgerligt håll och enkannerligen frän moderat håll. Man för fränmoderat håll det resonemanget, att en allmän nedskärning av den offentligasektorn skulle vara till nytta, bl. a. för textilindustrin. Jag kan inte seannat än att ett sådant påstående fullständigt strider mot all seriös vetenskapoch allt som är känt om ett modernt industrisamhälles sätt att fungera när detgäller dess ekonomiska flöden. En nedskärning av den offentliga sektorn kan jubara innebära att den totala effektiva efterfrågan i samhället minskar, dvs.att bl. a. marknaden för utpräglade konsumtionsvaror som kläder också minskar.Följden av detta blir ju att det påstådda bättre utrymmet för de enskildatextilföretagen som skulle infinna sig enligt den moderata filosofin över huvudtaget inte kommer till stånd. Utrymmet blir tvärtom mindre, och de lättnaderför företagen som man vill eftersträva och som man vill betala med ennedskärning av den offentliga sektorn infinner sig inte heller. De blirfullständigt verkningslösa genom att marknaden krymper. Dessa samband har man haft klar insikt om inom nationalekonominsedan 1930-taIet. Jag förstår därför inte att man frän visst håll i dennakammare fortsätter att predika 20-talsekonomin. Den strider mot allt vad vikänner till. Det avgörande felet i resonemanget består däri, att man inte kanskilja på vad som i nafionalekonomin kallas mikroekonomi resp. makroekonomi.Man ser allting från det enskilda företagets synpunkt och säger så här: Om viskär ner de offentliga utgifterna kan vi sänka skatterna för textilföretagen,och då får dessa det bättre. Man har alltså denna isolerade och snäva syn. Mantror att man kan bedöma ett samhällsekonomiskt samband från det grodperspektivsom ett enda enskilt företag utgör. Det är detta som var det avgörande felet med denkrispolitik som fördes här i , att man inte förstod dettasamband, att den offentliga sektorn också skapar marknader och att den genomatt påverka den totala efterfrågan i samhället även påverkar det enskildaföretaget samt att nedskärningar och besparingar, som i första omgångenskenbart kan gynna det enskilda företaget, i nästa omgång leder till attmarknadsförutsättningarna för detta företag och för branschen som helhet, förindustrin som helhet, försämras. Jag trodde att dessa samband stod fullt klara. Menmoderaterna envisas med att tillämpa en vetenskaplig teori som sedan 50 eller60 år är allmänt övergiven. Även om nu denna teori har sina förespråkare blandde allra mest extrema ekonomerna vid Chicagouniversitetet tycker jag att denknappast hör hemma här. Med dessa synpunkter, herr talman, vill jag yrka bifallfill samtliga de vpk-reservationer som finns i de betänkanden som behandlas. Åtgärder för teko-indusfrin m. m. 11 () replik; De yrkanden som JörnSvensson nu har begärt att skall ställa sig bakom leder till attstaten skall betala ut ytterligare 30 milj. kr. fill tekobranschen utöver vadregeringen har föreslagit. Detta medför ännu större skattehöjningar i både statoch kommun, vilket i sin tur leder till att utrymmet för den enskildes ochfamiljernas klädeskonton blir ännu mindre än eljest. 12CHRISTER EIREFELT (fp) replik: Hade konsumenterna varit organiserade, vilketde såsom helt rikfigt påpekades inte är, hade vi inte haft deimportbegränsningar som vi har . Vi hade framför allt inte fått någonutökning av dem. Visst begränsar de urvalet och medför dessutom en onödigt högprisnivå. Visst är det till nackdel för konsumenterna, inte minst förbarnfamiljerna. är importbegränsningar inte heller någon garantiför tekoarbetarna; Det går inte att oavsett kostnaderna fortsätta att hållaindustrin under armarna. Det leder till ineffektivitet och till att marknadsföringeneftersatts. Självklart måste arbetarna i de företag som är framgångsrika ochklarar sig utan omfattande statligt stöd känna betydligt större trygghet änarbetarna i de företag som kämpar pä marginalerna med ett betydande statligtstöd. Åtgärder för tekoindustrin, m. m. 13 (vpk) replik: Jag vet inte vad avsäg med sittinlägg. Han upprepar bara sitt påstående i enlighet med den teori somjagkrifiserade. Han försvarar den inte på något sätt. Han säger att ökadestatsutgifter leder till ökade skatter och därmed till ett minskatkonsumtionsutrymme för den enskilde, ett något lustigt påstående. Vi har erfarenhet av att det är precis tvärtom. En ökad omfattning av denoffentliga sektorn stärker den samlade effektiva efterfrågan och leder därmed iett senare stadium av de ekonomiska flödena också till en förstärkning av deenskilda konsumtionsmöjligheterna. Den idé som förespråkar och som innebär genom att minska ned de offentliga utgifterna minskar den totala effektivaefterfrågan i samhället leder däremot till snävare flöden i den totalaekonomiska processen och därmed till en inskränkning av den enskildakonsumtionen. Detta ger i nästa steg sämre avsättningsmöjligheter för industrinoch medför industrinedläggelser och arbetslöshet. Jag trodde att dessa sambandvar fullt klara och vetenskapligt etablerade. Det är mycket märkligt att insisterar pä attframföra en ekonomisk teori, som efter vad jag förstår inte försvaras av någoni detta land, en teori som lanserades i politiken , närinskränkningar i de offentliga utgifterna samt snålande och sparande på allaoffentliga områden ansågs vara en helig princip. Detta ledde också till attlandet hade en allvarlig kronisk arbetslöshet, som kunde upphävas först med1930-talets högkonjunktur. Det vore intressant - jag har tyvärr litet dåligt med fidi dessa replikskiften - att med på ett mera generellt plan fådiskutera förhällandet mellan konsumenterna och produktionen. Min hypotes ärnämligen den att konsumenterna inte alls är de som styr. Den liberala hypotesenär ju att produktionen bara är någon sorts spegling av vad konsumenterna villoch av konsumenternas efterfrågan. Det skulle den kanske vara, om vi hade ett samhälle därdet rådde en sorts maktbalans mellan olika samhällsskikt eller där det råddefullständig jämlikhet mellan människor. Men är ju makten i samhället olikafördelad. Makten över teknologi, makten över produktion, makten över ägande ochkapital är koncentrerad till en liten grupp, och konsumenterna i gemen hör intetill denna grupp. I och med det blir deras möjligheter att påverka marknadenmycket ringa. De får i huvudsak finna sig i vad som finns där. Man kan inteföra det resonemang som för under de rådandemaktförhållandena. Hela det resonemanget faller, och det är därför inte hellertillämpligt när diskussionen specifikt gäller textilindustrin. 14STEN () replik: Det är onekligen på det sättet att de 30miljonerna ytterligare, ovanpå de 420 som skall anslås för nästa budgetår,skall finansieras. Det innebär att man även påverkar kommunernas ekonomi, och det blir höjda kommunalskatter. Jag konstaterar att den enskilde individen får betala allthögre skatter med socialdemokraternas och vpk:s politik och får därigenom alltmindre utrymme kvar för enskilda utgifter och för klädkontot. Det ärotvivelaktigt på det sättet. De enskilda hushällen får inte tillbaka hela den summa debetalar in i skatt, vilket på något underligt sätt vill göragällande. Oändligt mycket pengar försvinner på vägen i den statliga byråkratinoch i form av andra förluster som jag har pekat på i mitt anförande. Det ledertill att utrymmet successivt minskar för de enskilda hushållen. Det blirsvängrum för politikerna, men det blir svångrem pä hushållen. Åtgärder för tekoindustrin, m. m. 15JÖRN (vpk) replik: Detta är ju en tekodebatt och icke en allmännationalekonomisk debatt, men jag kan inte underlåta att påpeka återigen attSten resonemang som nationalekonomiskt teoretiskt resonemang är heltfelaktigt. Han blandar ihop det man brukar kalla mikroperspektiv medmakroperspektivet. Om man för ett så isolerat resonemang som att alla andraomständigheter är oförändrade och skatteuttaget ökar för en enskild person, ärdet klart att dä får staten och kommunen större inkomster, medan utrymmet förden enskilde minskar. Så långt är det resonemanget riktigt. Det är bara det attom det är riktigt för varje individ för sig i den isolerade tidssituationen, sästämmer det inte för det samhälleliga kretsloppet. Förutsatt att staten för.en förnuftig stimulanspolitik -den kan i och för sig föra en oförnuftig politik och då får man inga braeffekter - och använder skatteinkomsterna till att öka de totalautvecklingsinsatserna i samhället, blir det av detta ett ekonomiskt kretsloppsom totalt sett ökar också de enskildas konsumtion. Det är detta som har varit grundvalen för t. ex. denfungerande krispolitiken , även om jag medger att den typen avtraditionell stimulanspolitik försvåras av att den industriella ekonomin harett något annorlunda sätt att fungera än den hade - jag hartagit upp det i en del andra diskussioner här. Det är inte lika enkelt, men iprincip är det ändå sä, att en stark offentlig sektor har ett stimulerandeinflytande och att detta också gynnar den privata konsumtionen. Den skenbara motsättning som i teoretiskamikroresonemang finns mellan skatter å ena sidan och privat konsumtion ä denandra gäller inte när man ser ekonomin som en helhet. Det trodde jag att StenSvensson visste. Tredje vice talmannen anmälde attSten anhållit att till protokollet få antecknat att han inte ägde rätttill ytterligare replik. Åtgärder för tekoindustrin, m. m. 16 (): Vi behandlar nu näringsutskottets betänkandenr 42 om åtgärder för tekoindustrin. Detta är varje är återkommande, ibland tvägånger, och välkänt för kammarens ledamöter vid det här laget. Jag kommer för min del att uppehålla mig vid dethuvudsakliga innehållet i proposition 130 och utskottets ställningstagandenfram till handelspolitiken samt de motioner som är väckta om Eiserkoncernen.Det innebär att jag behandlar reservationerna 1-11 samt 20-23. Jag kommer inteatt redogöra för historiken - den bör kammaren ha hört vid det härlaget. kommer senare att ta upp handelspolifiken och försörjningsberedskapensamt de reservationer som rör dessa områden. Tekopolitiken skall enligt propositionen även ifortsättningen baseras på riktmärket produktionsvolym. Målet skallvara en svensk marknadsandel för tekovaror på hemmamarknaden av . Låt mig här göra en markering. I både motion 2285 frånmoderaterna och mofion 2286 från hävdas att socialdemokraterna gåttifrån målet och i stället accepterat det av den borgerliga regeringenföreslagna riktmärket.