prot · G609158 · 1982-12-31 00:00:00 — Han hävdar-om jag förstodhonom rätt -att det förslag om sänkt skattesats som vi nu lägger fram inteskulle vara ett led i strävandena att minska inslaget av dubbelbeskattning.Däremot skulle det system med individuella skatteavdrag som infördes under deborgerliga åren vara ett fördelaktigare sätt att lätta dubbelbeskattningen.Fördelaktigare för vem? Det beror pä vilka syften man vill uppnå. Om man vill avskaffa eller lindra dubbelbeskattningendärför att man dels vill sänka lönsamhetskraven pä nyinvesteringar, dels villfrigöra kapital för att fä en större rörlighet pä marknaden, skall man inte gäden väg som man gjorde med individuella, maximeradeskatteavdrag. Dä skall man gå den väg sorh vi föreslär, med sänkt skattesats.De individuella skatteavdragen påverkade inte räntabilitetskalkylerna i företagenoch ökade inte lusten att investera. De har inte heller avsatt några synbaraspår i det avseendet. En sänkt skattesats däremot får - även om man breddarskattebasen - den innebörden att kraven på räntabilitet när man räknar pänyinvesteringar sänks. Den vägen kan alltså kapital för produktiva insatserlösgöras. Det är synd.om vi skall föra debatten kring fel problem.Det är dessa problem som i varje fall ur ekonomisk synpunkt ter sig självklara. Jag beklagar slutligen att jag inte kan ge i en fråga som vi ännu inte har hunnit granska, nämligen om devinstandelar som betalas ut från företagen skall beläggas med arbetsgivaravgifteller inte. Den första fråga som mäste avgöras är; Skall denna utbetalningbetraktas som en uppskjuten löneförmän? I så fall bör den beläggas medarbetsgivaravgift. Ellerskall vi se den som ett nytt inkomstslag, som vi f. n. inte känner till iförhällandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, och därför anse att denskall vara befriad från arbetsgivaravgift? Jag förbehåller mig rätten att tänkaett slag innan jag avgör det, även om ställer frågor om detta.Slutligen, herr talman: Det är inte jag som gör dagordning. 88 (); Självfallet har jag ingenting emot attfinansministern nu vill tänka ett slag, innan har drar sina politiskaslutsatser. Jag kan inte tolka det han säger om skattefondssparandet på annatsätt än att denna tankeprocess redan har börjat. Jag vill gärna gratulerafinansministern i någon män, men framför allt dem som deltar iskattefondssparandet, till att tänkandet tydligen betytt ett ganska dramatisktomtänkade. Det var ju inte bara problemet, huruvida de som redan har åtnjutitskattelättnader i det existerande skattefondssparandet skall fånya förmåner om de fortsätter sparandet därefter, som var argumentet emot attskattefondssparandet skulle upphöra. Det var ju hela systemet som sådant somfinansministern, innan han blev finansminister, kraftigt argumenterade emot. Jag inser också att det här är ett problem som vi behöverse över. Det är inte alldeles självklart att de som har sparat i fem är,avstått frän att utnyttja vad de sparat under den tiden och i gengäld fått enskattereduktion skall vara förhindrade att delta i skattefondssparandet pånytt. Men självfallet kan man diskutera under vilka betingelser detta skall skei så fall. Pä den punkten tror jag att vi skulle kunna föra en ganska avspänddiskussion. Självfallet är jag också beredd att avvakta vad utredningar kankomma fram till beträffande vad som är rimligt i det avseendet. Den debatt som har förts tidigare och som föranledde migatt ställa frågan handlade emellertid inte bara om den detaljen. Den handladeju om hela skattefondssparandet. Man ansåg att det var för dyrt förstatsmakterna, man ansåg att det inte gynnade smäspararna, utan snarare dem somändå skulle komma att köpa aktier, dvs. dem som har det litet bättre ställt.Jag förmodar att när finansministern har tänkt, har han också studerat ochfunnit att dessa argument, som han tidigare framförde mot skattefondssparandet,inte alls häller. Skattefondssparandet innebär ingen orimlig kostnad förstatskassan. Det innebär sannolikt en väsentligt lägre kostnad än vadlöntagarfonder i olika tappningar skulle innebära. Dessutom noterar jag medtillfredsställelse att finansministern faktiskt säger att också den nuvaranderegeringen numera kan tänka sig nägon form av ett skattestimulerat sparande.Det får alltså kosta en del att stimulera sparandet. Det tackar vi naturligtvisför. Det finns ju också anledning att säga att påståendet attskattefondssparandet skulle gynna dem som ändå skulle köpa aktier inte hellerhäller, eftersom de som deltar i skattefondssparandet, såvitt gäller inkomster,ungefär motsvarar befolkningen i stort. Det är ingen särskild grupp som gynnaseller missgynnas. Självfallet kan man säga att skattefondssparandet genom attattrahera fler människor att köpa aktier har inneburit en spridning avaktieägandet. 1 den meningen har det inneburit att flera s. k. vanliga Om näringslivets försörjning med riskkapital Om näringslivets försörjning med riskkapital människornu har fått chansen att äga aktier i förhållande till tidigare. När det gäller dubbelbeskattningen finns det väl anledningatt även här notera en rörelse bort från den ganska halsstarriga inställningtill dubbelbeskattningens nackdelar som vi har märkt päsocialdemokratiskt håll. Vart nu denna orientering leder vet vi inte.Men för dagen får jag väl notera att det ändå finns en viss förståelse för attdubbelbeskattning av aktier inte är ett sätt att stimulera människor attplacera sina pengar i produktiva verksamheter och att man därför med olikamedel försöker mildra denna beskattning, och att man kan föreslå det utan attbli betraktad som advokat för några storkapitalister. vill jag när det gäller andel-i-vinst-systemetåterigen säga att jag inte har begärt att finansministern skall redogöra förnågot färdigt förslag om hur detta skall hanteras, t. ex. om man skall betalaarbetsgivaravgifter på den del av lönen som avsätts till detta system. Vad jagville ha var en politisk åsiktsyttring som klargjorde om finansministern tyckerdet är bra med den här typen av - som jag vill kalla det - individuellalöntagarfonder, knutna till enskilda företag och uppbyggda på frivillighet. Detär förvisso ett system som konkurrerar med obligatoriska löntagarfonder. Detvar det förhållandet jag misstänkte låg till grund för den svala inställningenbåde till skattefondssparandet, som ju har tillfört aktiemarknadenmiljardbelopp i riskvilligt kapital, och till andel-i-vinst-systemet, som harvisat sig kunna lösa en del andra av de problem som löntagarfondsdebatten harhandlat om. Om detta inte är fallet, så desto bättre, men t. v. tillåter jagmig att tvivla. Jag har ingenting emot omtänkande, inte ensomtänkande av det mera dramatiska slaget. Men i den här frågan har något sådantinte ägt rum. Det vi hävdade under valrörelsen var att det nuvarandeskattesparandet måste "göras upp". Vi sade att det måste avskaffas,men ersättas med någonting som också det ger en stimulans åt sparandet, dock iformer som vi uppfattar som rättvisare och mindre kostnadskrävande. Vi hadenämligen kunnat konstatera att staten försett spararna med vissaskattefavörer i form av särskilda avdrag vid beskattningen - vi har haft avdragför vissa försäkringspremier och vi har fortfarande kvar rätt till avdrag förpensionsförsäkringspremier. Det var alltså inte fråga om att införa någontingprincipiellt nytt, utan bara om att hitta den mest ändamålsenliga formen. Men det är förvisso icke sä att vår kritik bara har gälltsystemets karaktär av att, som det nu är utformat, kunna leda till att det barafortgår och kostar staten mer och mer pengar utan att öka sparandet. Detta harvarit en del av vår kritik och det som under alla förhållanden gör detnödvändigt med en omprövning. Den andra delen av vår kritik har varit denenligt vår mening orimligt höga subventionsnivän. Skattesparandet kan beräknaskosta staten , och det är faktiskt rättmycket pengar. Sedan detta system infördes har vidare hushållens nettosparandeminskat frän 10 miljarder till . Det innebär att hushällensnettosparande f. n. inte är mer än det staten betalar ut i form av skattesubventionertill samma hushåll. Det visar att systemet har både givit alltför dåligaeffekter och kostat alltför mycket för att det skulle vara något som manlångsiktigt kunde bygga på. Jag vill inte påstå att det är skattesparandet somhar drivit fram nedgången i hushållssparändet. Men det är i vilket fall oerhörtsvårt att, som och andra gör, hävda att skattesparandet kraftigthar ökat hushållssparandet. Också när det gäller det speciella skattefondssparandet,alltså aktiesparandet, är det svårt att bedöma vilka effekterna har blivit iförhållande till de syften som ställdes upp för det, nämligen att spridaaktieägandet och att tillföra aktiemarknaden kapital. somfonderna har funnits har nämligen de enskilda individernas, dvs. hushållens,totala aktieinnehav minskat. Hushällen har alltså sålt ut fler aktier än vadsom motsvaras av vad de har fått genom andelar i dessa fonder. Det som har häntär att den insfitutionalisering av aktieägandet som vi har i - olikaslag av försäkringsbolag, investmentbolag, stiftelser, kollektiva fonder-fortsätter, trots det av borgerligheten sä omhuldade skattefondssparandet. Detgör att man även från egna synpunkter kan fråga sig om de insatsersom gjorts har varit värda alla dessa pengar. När det gäller dubbelbeskattningen, dvs. det problemet attvi har en skattesats på bolagen och att aktieutdelningar inte är avdragsgilla,bör enligt vårt synsätt det vägledande för bedömningar av vad man skall göramed dubbelbeskattningen vara: Kan vi få fram den investeringsvolym och denkapitaluppbyggnad i företagen som leder oss tillbaka till full sysselsättning?Eftersom sysselsättningsmälet är överordnat vår politik, försöker vi också föraen skattepolitik som leder fram till det målet. Om näringslivets försörjning med riskkapital 90OLA (): Jag vet allvarligt talat inte pä vadfinansministern bygger uppgiften att skattefondssparandet skulle ha kostatskattebetalarna eller statskassan 2 miljarder. Om det gällde kostnader per år.skulle det vara hela det belopp som aktiefondssparandet har tillförtaktiemarknaden, och det låter tämligen orimligt. Skulle det gälla för de två årdå aktiefondssparande funnits, låter inte det särskilt rimligt heller. Enligt de beräkningar som faktisktgjorde - låt vara att det var under den tidigare departementschefens tid, men jagtror att noggrannheten och sakligheten hos tjänstemän var stor även dä -kostade det 30 ä per insatt krona. Avsättning till löntagarfonder avicke beskattade medel skulle innebära för statskassan eller skattebetalarna iform av skattebortfall en kostnad motsvarande per insatt krona. Medtanke på den här jämförelsen kan alltså skattefondssparandet inte anses havarit särskilt dyrt. Finansministern korrigerade själv sitt första påstående omatt nedgången i hushållens sparande skulle ha något samband med attskattefondssparandet infördes. Där vet varken finansministern eller jag vadskälet exakt kan vara. Vad vi däremot vet är att det problem som vi tog oss anatt lösa i de icke socialistiska regeringarna, nämligen den dåliga tillgångentill riskvilligt Om åtgärder mot arbetslösheten kapital, har delvis lösts med äktiefondssparandet. Vi hartillfört aktiemarknaden mer riskvilligt kapital än vad som tillfördes tidigaredå aktiefondssparandet inte fanns. Man kan inte lösa alla problem med ett endaarrangemang. Det lär visa sig att vara sä även när skallpresentera sitt förslag till löntagarfonder. Detta problem, som var ett av dehuvudsakliga skälen till att skattefondssparandet infördes, har faktiskt fåtten lösning, i den meningen att det riskvilliga kapitalet har ökat. Sedan till dubbelbeskattningen. säger attsyftet med skattereformer på det här området mäste vara samordnat med målen förden ekonomiska politiken, däribland målet att skapa full sysselsättning. Det ärprecis det som även jag är ute efter. Ett ganska viktigt sätt att skapaförutsättningar för full sysselsättning är faktiskt att se till att det lönarsig för företagen att investera, sä att de kan anställa fler människor. Dåborde rimligen ett upphävande av oskäligt hård beskattning av i företagenarbetande kapital vara ett sätt att angripa problemet. Det är därför som vitalar för ett, möjligen stegvis, avskaffande av dubbelbeskattningen. Överläggningen var härmed avslutad. 17§ Svar på interpellation 1982/83:118 om åtgärder mot arbetslösheten har frågat statsministernom vilka åtgärder regeringen avser vidta för att bringa ned arbetslösheten.Interpellationen har överlämnats till mig. Arbetet med att återställa landets ekonomi ärutomordentligt omfattande och svårt, och det är en uppgift som tar tid.Thorbjörn har alldeles rätt i att en samlad strategi är ett måste föratt påbörja den länga och mödosamma vägen tillbaka till ekonomisk balans ochfull sysselsättning. En sådan samlad strategi finns. Den ekonomiska politiken har av regeringen presenterats isina huvuddrag i den s. k. krispropositionen . De åtgärder somdärefter vidtagits har utförligt redovisats i budgetpropositionen ochnu senast i kompletteringspropositionen . Den socialdemokratiska regeringen baserar i alltväsentligt den ekonomiska politiken på det program. Framtid för , somlades fram . Vi visade i vår analys hur krisfenomenenpåverkade och förstärkte varandra. Utifrån denna analys anvisade vi ett samlatekonomiskt-politiskt åtgärdsprogram för att genom stärkt konkurrenskraft förnäringslivet bygga under en långsiktig uppgång av produktion, export,investeringar och sysselsättning. Det är nu detta program som fullföljs i praktiskhandling. Det förstasteget i vår strategi var devalveringen av kronan . Genomdevalveringen fick de konkurrensutsatta sektorerna i ekonomin en kraftigförbättring av kostnadsläget. De positiva effekterna härav börjar nu Nr158 a.skönjas genom ökad orderingång och stigande export. Förattbefästa den konkurrenskraftsförbättring som nåtts tas nu det andra 30 rnaj1983 steget -kampen mot inflationen. i ettlängre perspektiv är att vi förmår att fä ner och bibehålla pris- och Qffiåtgärder mot kostnadsökningarna på den nivå som råder i våra viktigastekonkurrentlän- arbetslösheten der. Detta är i korta drag den allmänna inriktningen av denekonomiska politiken, en politik som innebär en mobilisering för målet fullsysselsättning. Det tar emellertid tid, innan devalveringen och övrigaåtgärder får avsedd positiv effekt pä sysselsättningen. Den nytillträdande socialdemokratiskaregeringen möttes av beskedet att 85 000 ungdomar gick arbetslösa. Det var endramatisk ökning . Den samlade arbetslösheten nådde för förstagången upp till 4.% av arbetskraften. 176 000 människor var utan arbete päsensommaren 1982. Genom de massiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder somsattes in vid regeringsskiftet lyckades vi vända den uppåtgåendearbetslöshetskurvan. och har dearbetsmarknadspolitiska insatserna legat pä mycket hög nivå. Vi har vidare lagt fram en utvecklingsplan för Norrbottensom visar att vi tar sysselsättningsproblemen i de värst utsatta områdena pädjupaste allvar. I budgetpropositionen föreslås en målmedveten satsning påforskning och utveckling för att säkerställa kunnande, konkurrenskraft ochdärmed sysselsättning även på lång sikt. Här finns i bilden också en del stora,strategiskt viktiga industripolitiska projekt som JAS och Tele-X, där vi ärfast beslutna att ta till vara de kunskaper och erfarenheter projekten ger förjust en långsiktig utveckling av svenskt näringsliv. Mot denna bakgrund är det svårt att förstå talet om attregeringspolitiken inte ger det nödvändiga utrymmet för offensiva och varaktigaåtgärder mot arbetslösheten. Arbetslösheten är dock fortfarande stor, och som jagframhållit i kompletteringspropositionen kommer kraftfulla insatser att behövagöras även under det kommande budgetåret. Jag vill således inte förneka att läget på arbetsmarknadenär och ytterligare kommer att vara ansträngt. Däremot har jag svårt attförstå slutsatsen att vi skulle ha hamnat i en återvändsgränd. Med ThorbjörnFälldins bildspråk skulle jag mer vilja beskriva läget som att vi sakta mensäkert tar oss fram pä en väg som fått bristfälligt underhåll trotssvåra påfrestningar. Det tar tid, och vi har inte heller förespeglat nägon attvi skulle kunna lösa problemen . I kompletteringspropositionen har vi nu lagt fram ettstort antal förslag för den fortsatta kampen mot arbetslösheten. Vi föreslår bl. a. ytterligare medel för beredskapsarbeten och arbetsmarknadsutbildning, särskilda bidrag så att kommuner och landsting kan inrätta fasta jobb, ett framtidsinriktat 95 Om åtgärder mot arbetslösheten utbildningsprogram och en särskild kampanj för bl. a. rekrytering till industrin samt förstärkta insatser mot ungdomsarbetslösheten. 92 (): Jag tackar för svaret och beklagar attThorbjörn inte kunnat ta emot det själv. Lät mig bl. a. mot dennabakgrund börja med att citera ur interpellation tillstatsministern. "Den grundläggande förutsättningen för att bekämpaarbetslösheten är att se till att kapital och andra materiella resurser liksommänniskornas kunnande och engagemang utnyttjas. Därför mäste politikensgrundläggande inriktning vara en aktiv näringspolitik på en socialt ochmiljömässigt reglerad marknadsekonoinisk grund, en särskild satsning på de småoch medelstora företagen, en aktiv regionalpolitik och en högarbetsmarknads-politisk beredskap. Den inriktningen av politiken bröts brutalt genomregeringsskiftet . Regeringspolitiken ger inte det nödvändiga utrymmet föroffensiva och varaktiga åtgärder mot arbetslösheten. Småföretags- ochregionalpolitiken avstannar. Satsningen pä inhemska energikällor - skogsavfall- är halvhjärtad. Den enskilda initiativkraften knäcks genom hotet avkollektiva löntagarfonder." Sedan väckte sin interpellation har vifått ytterligare en månads statistik över arbetsmarknadssituationen. Återigenbekräftas att situationen är sämre än för ett årsedan. Arbetslösheten totalt är högre, 10 000 närmare bestämt, och dearbetslösa ungdomarna är fler i absoluta tal och som andel av arbetskraften.Denna utveckling kan vi avläsa trots att den ekonomiska aktiviteten i samhälletär större än den var . Den internationella konjunkturuppgångsom vi länge väntat pä tycks vara på väg och de arbetsmarknadspolitiskainsatserna har ökat. Ändå har vi detta negativa resultat och det bör oroaregeringen, och jag har en känsla av att sä är fallet. Det oroar Landsorganisationen.Rune har morrat om att krisprogrammet mäste förverkligas. BjörnRosengren, TCO, har varit starkt kritisk mot regeringens sätt att skötasysselsättningspolitiken. Jag har förståelse för om regeringen är oroad och attfackliga företrädare är kritiska, det är en normal reaktion när man har skapatde högt uppskruvade förväntningar som socialdemokratin excellerade i förevalet. Observera, arbetsmarknadsministern, att jag inteifrågasätter att ni försöker att göra det som ni sade före valet. Det mäste istället vara metoderna och/eller förmågan som brister, eller hararbetsmarknadsministern någon annan förklaring - nöjd kan hon inte vara, ellerhur? För ungefär ett är sedan sade , dåoppositionsledare, i ekonomisk-politiska debatt: "Ni tillåtermedvetet arbetslösheten att stiga. Det är ett enkelt konstaterande. ""Nog var det ett enkelt konstaterande. Det var dessutom otillständigt, för attinte säga oförskämt. Men jag lovar att jag inte skall returnera dettapåstående. Jag utgår i stället från att ni gör vad ni kan inom ramarna för vad er politiktillåter och vad resurserna medger. När det gäller resurserna till arbetsmarknadspolitiken harni inte bara gjort vad ni kan, höll jag på att säga. Ni har gjort mer än vadsamhällsekonomin och statsfinanserna förmår. Ni har dessutom ökat utgifternaför staten med sedan ni kom till regeringskansliet.Om man är beredd att tillåta en sådan utgiftsexpansion med ett omfattandebudgetunderskott på ca 90 miljarder som följd, dä kan man rimligen inte haupplevt resurserna som en begränsande faktor. Nej, jag antar att det ärpolitiken som varit den begränsande faktorn. De snabbast verkande medlen, dvs.arbetsmarknadsåtgärderna, har ni använt i stor utsträckning. Låt mig på denna punkt göra en korrigering avinterpellationssvaret. De höga arbetslöshetssiffror somnämns i interpellafions-svaret hade mötts av åtgärder från regeringen före valet. Arbetslösheten minskade först efter valet som en följd avdessa åtgärder, från de 176 000 arbetslösa, som arbetsmarknadsministern nämner,till 127 000 i oktobermätningen. Den siffran uppmättes innan riksdagenbehandlat regeringens s. k. krisproposition och innan de övriga arbetsmarknadspolitiskaåtgärder, som regeringen beslutade om omkring med anledning aven skrivelse frän , hade vidtagits. Rätt skall vara rätt; svaret ärpå den här punkten vilseledande, eftersom det inte är fullständigt. Hur besvaras dä interpellationens egentliga frågor? Jo,genom en redovisning av sådant som satts i gång, sådant som ligger förbehandling i kammaren just nu genom den s. k. kompletteringspropositionen ochgenom hänvisning till samma aktstycke för att understryka att, som det sägs isvaret, kraftfulla insatser kommer att behöva göras även under det kommandebudgetåret. Ja, något annat vore inte rimligt. Hänvisningen till sådana åtgärder gäller bl. a.JAS-projektet och Tele-X, dvs. projekt som satts i gäng under och delvisbeslutats av tidigare regeringar. När det gäller åtgärder som föreslagits ikompletteringspropositionen har vi från sida i huvudsak föreslagitmotsvarande åtgärder eller anslutit oss till dem som regeringen framlagt. Åtgärder som planerats för framtiden preciseras inte; dekallas kort och gott "kraftfulla insatser". I övrigt finns det ettdrag av "vänta och se" i interpellationssvaret - med tillägget attdet kommer att ta tid. Det vi saknar är ordentliga satsningar - jag citeradeförut från interpellation - pä de mindre och medelstoraföretagen och inom regionalpolifiken. Norrbottenspaketet i all ära, men därtappade regeringen t. o. m. bort målsättningen om regional balans. Vi saknar vidare satsningar på inhemska bränslen. Det hartidigare diskuterats här , och jag behöver inte gå närmare in pä det. Vi saknar också något annat, och på den punkten måste jagsäga att jag personligen är förvånad. Jag hade antagit att regeringen skulle taett ordentligt grepp på ungdomsarbetslösheten, inte minst eftersom densituationen av alla bedöms som något av det allvarligaste på arbetsmarkna- Om åtgärder mot arbetslösheten 7 protokoll 1982/83:158-159 Om åtgärder mot arbetslösheten Vi vet självfallet att vi varje är vid den härtiden har skolavslutningar inom synhåll för ca 100 000 ungdomar, och arbetsmarknadsministernhar säkert hört talas om de protester som kommer från elevförbund ochandra om att inte tillräckliga åtgärder har vidtagits. I detta inkluderar jag också och i synnerhet krav pä flerungdomsplatser för ungdomar också ovanför 17-årsåldern. Vi vet av statistiken -jag har tittat på den särskilt för , och ochjag hade för resten en diskussion om detta - atthittills vidtagna åtgärder har varit effektivare just för ungdomar i16-17-årsåldern än i åldersgrupper högre upp. Det är därför ganska obegripligthur regeringen kunnat vara passiv i det här avseendet i samband med den gångnaavtalsrörelsen. anklagades jag som ansvarig inomregeringen för personalpolitiken för att vi inte verkade tillräckligt för attanställa ungdomar i statlig tjänst. Jag visade då hur det t. o. m. fanns ettöverskott på platser som vi hade tagit fram och som skulle besättas men där detinte fanns några sökande. Det hade bl. a. sin grund i kollektivavtalens begränsningar,åldersbegränsningen. I valrörelsen hade vi en hét debatt om de här frågorna. Viförsökte få våra statliga motparter att ställa upp vid förhandlingar, men utanresultat; de gömde sig bl. a. bakom gällande avtal, och bl. a. hänvisade GunnarNilsson till detta i ett uttalande. Vi lyckades alltså inte uppnå ett resultat. T. o. m.regeringsledamöter i den nuvarande regeringen har tyckt att det vore rimligtmed en försöksverksamhet med fler ungdomsplatser, men ingenting händer.