prot · G609163 · 1982-12-31 00:00:00 — På område efter område inom stat och kommun vill vimoderater försöka höja effektiviteten genom ökad konkurrens ochavgiftsfinansiering. Vi vill bryta ned de offentliga monopolen. Dä får detsvenska näringslivet nya marknader, och nya jobb kan erbjudas. Nya idéer växerfram, chansen till export ökar och tusen och åter tusen människor kommer attkänna stimulans och utmaning. Vi villröja undan i byråkratin och fa bort snåriga regler. Vi villöka valfriheten för individen och valfriheten för familjen. Vi vill geutrymme för människor att skapa och ta ansvar. Allt dettaär till gagn för människan men också för ekonomi. Vi är fullt medvetna om att vårt program för ekonomiskbalans innebär uppoffringar. Det har vi inte stuckit under stol med. ekonomi fillåter oss tyvärr inte att satsa påallt det som vi skulle vilja göra. Vi sparar inte för glädjen att spara ellerför att bli utskällda av andra partier för att vi gör det. Vi gör det heltenkelt därför att vi politiker inte kan fördela allt som vi skulle viljafördela. Först mäste vi skapa, så att det också finns något att fördela. Men lånar vi, herr talman. , varje timme ochvarje minut lånar vi av våra barn och våra barnbarn för att betala det som vårgeneration inte är beredd att avstå frän. Och dessa län skall en gäng betalastillbaka av dem som dä jobbar för sin och sina familjers försörjning. Att tala om solidaritet med de svaga och lånapengar för att kunna subventionera avgifterna till facket, bidragen tillorganisationer av allehanda slag och hälla oss med byråkrater som sänder utbannbullor till barnbiblioteken, är inte trovärdigt. Det vi lånar , herrtalman, går ut över våra barns och barnbarns möjligheter att ta hand om sinagenerationers svaga. Vi moderater gör oss ingaillusioner. Vi räknar med att få fortsätta att ta emot glåpord frånsocialdemokraterna, som anser sig ha monopol också på omsorgen om de små isamhället. Men vi far gärna den debatten, därför att vi vet att den bästagarantin för ett tryggt samhälle är frihet och ekonomisk styrka. Det ärSveriges framtid det gäller, inte bara . Och det är bara vårpolitik som kan erbjuda frihet för . Under detta anförande övertog tredje vice falmannen ledningen av kammarens förhandlingar. Den ekonomiska polttiken, m. m. 45THORBJÖRN (): Både internationellt och i ingerekonomin nu vissa förhoppningar. Det är sant som sagts att mångaexportföretag får ökade order. För ekonomin som helhet finns det dock ännu inte någraegentliga belägg för att verkliga förbättringar har inträtt. Handeln medutlandet gav ett obetydligt större överskott än undermotsvarande tid . Hemmamarknaden är svag, något som bl. a. drabbarhandeln. Inflationen är hög. Arbetslösheten ligger också på en högre nivå änför . Den ökade optimism som man kan spåra både inomnäringslivet och på andra håll bygger alltså i all huvudsak på förhoppningar -inte på redan uppnådda verkliga förbättringar. Situationen är med andra ord "skör" för attanvända samma uttryck som P.G. använde på Volvos bolagsstämma.Ingenting kan tas för givet beträffande fortsättningen. Både internationellaoch inhemska faktorer kan lätt störa utvecklingen. De grundläggande problemen isvensk ekonomi måste tas med samma allvar som . Internationellt utgör bl. a. betalningssvärigheterna förett antal tidigare expansiva länder fortfarande ett hot. Jag tänker på ländersom . och en rad olika oljeländer. Situationen för dessa länderkan bli direkt akut. om det kommer ytterligare prissänkningar pä olja. Sådanaskulle annars naturligtvis vara mycket välkomna för del. Många länder fortsätter att omge sig med olikahandelshinder. Hög ränta och stora budgetunderskott på många häll i världenhäller fortfarande tillbaka investeringarna. Toppmötet i tycksinte komma att leda till någon omläggning av politiken i de stora länderna imera expansiv riktning. Det verkar även i fortsättningen komma att saknas ettriktigt starkt "lok" med förmåga att dra i gång en verkliginternationell konjunkturuppgång. För svenskt vidkommande kombineras dessa osäkrainternationella utsikter med många olösta inhemska problem. Trodde regeringenpä en internationell konjunkturuppgång, skulle den ha alldeles särskilda skälatt , och på allvar fa itu med strukturfrågorna inom industrin,med arbetslösheten och med budgetunderskottet. Men det har vi under det härriksdagsåret sett mycket litet av. När det gäller inflationen och kostnadsutvecklingen kanman konstatera, att löneavtalen i är har hamnat på en låg nivå. Men de svenskaavtalen framstår ändå som höga i jämförelse med avtalen i våra viktigastekonkurrentländer. Det har inte råd med i ytterligare en förhandlingsomgång,om skall kunna behålla den kostnadsfördel som har uppnåtts genomdevalveringarna. Därför är det oroande att det redan har kommit till ettställningskrig mellan organisationerna på arbetsmarknaden. Tyvärr, herr talman,bidrar regeringen i mycket hög grad till osäkerheten genom sina mänga turer iskattefrågorna. Ett av huvudsyftena med skattereformen var att gearbetsmarknadens parter fasta förutsättningar för sitt förhandlingsarbete treår fram i tiden. Det rubbades när regeringen förleddes att ändraskatteskalor och Nr 163 inte kompensera för inflafionen på det sätt somtidigare var förutsatt. Torsdaeen den Därefter har regeringen skapatosäkerhet om finansieringen genom atf koppla densärskilda finansieringen av skattereformen till andra skattehöj- ningar.Det krävs därför att regeringen nu ger besked om den verkligen vill q ekonomiska genomföra reformen somtänkt . Vi i står fast vid de politiken m mskatteskalor som har fastställt . Vi har anvisatfinansiering , och vi är beredda att göra det även . Helt klart är att det blir näst intill ogörligt att uppnådet inflationsmål på som regeringen har satt upp i sinkompletteringsproposition. Finansministern har ju själv i intervjuer bl. a.börjat tala om att det när det gäller priserna kan uppstå "överhäng"frän 1983 till 1984, dvs. prisstegringar som först troddes komma 1983 kommerkanske i stället . Det verkar inte heller komma mer hjälp genom ytterligareinternationella räntesänkningar. Men framför allt är pris- ochkostnadsproblemen förbundna med vårt eget mycket stora budgetunderskott. Trotsatt skiftet från en icke-socialistisk till en socialdemokratisk regeringsomväntat kom att leda fill rekordmånga skattehöjningar, fortsätterbudgetunderskottet att öka. För att klara statens eget länebehov tvingas statenhälla obligationsräntor, som gör det mer lönsamt att placera pengar i statspapperän att placera dem i produktionen. Det hjälper därvidlag inte, att lönsamheteni näringslivet har ökat. Men, herr talman, de dystraste framtidsutsikterna gällerändå sysselsättningen. Trots omfattande AMS-insatser fortsätter arbetslöshetenatt öka. Det gäller inte minst ungdomsarbetslösheten. För ett är sedan anklagade den dåvarande oppositionen denregering som jag ledde för att medvetet driva fram arbetslöshet. Vad skall mandå säga om dagens situation med 10 000 fler arbetslösa totalt och 3 000 flerarbetslösa ungdomar än ? Ja, jag anklagar inte den socialdemokratiska regeringenför att medvetet driva fram arbetslöshet. Det vore en lika hutlös beskyllningsom den som ni socialdemokrater riktade mot mittenregeringen. Den typen avargumentation får ni verkligen behålla för er själva. Jag är också beredd attsäga att arbetslösheten i också , liksom tidigare, ligger pä en förinternationella förhållanden låg nivå. Men, herr talman, jag anklagar socialdemokraterna för atfha ställt ut löften som det inte fanns en chans att hålla. Jag anklagar demockså för atf infe försöka hitta fler fasta jobb. Det gär inte att i ensituafion som dagens ensidigt lita till . Devalveringenutgör inte heller den mirakelmedicin som regeringen vill göra gällande. När arbetslöshetstalen har skjutit i höjden har regeringenalltså reagerat genom att skriva ut nya miljarder till AMS, ibland mera än vad AMS själv har begärt. Men föga har gjorts för atf få fram fler nya och varakfiga jobb. Arbetslösheten har helt och hållet blivit en uppgift för arbetsmarknadsmi nistern - inte för industriministern eller för regeringen som helhet. 7 protokoll 1982/83:163-164 Den ekonomiska' politiken, m. m. Statsministern och vice statsministern tycks under det årsom har gått ha haft fid för både det ena och det andra, men sysselsättningen,människornas grundläggande trygghet, verkar de då inte ha haft tid för. De näringspolitiska insatserna har fått stå tillbaka påpraktiskt taget alla områden. Det gäller insatserna för de mindre företagenlikaväl som inom regionalpolifiken. Det gäller näringspolitiken i vidarebemärkelse som fransport- och trafikfrågorna. Man behöver inte bo särskilt ensligt eller avskilt i vårtland för att som jordbrukare eller företagare - det gäller också den sompendlar fill sitt arbete på en närbelägen ort - nu kunna konstatera hur densocialdemokratiska politiken försämrar transportmöjligheterna. Först drevregeringen - därvid med god hjälp av moderaterna-igenom en kraftig reduceringav anslagen till sädana småvägar som inte sköts av statens eget vägverk utan avvägföre-ningar och enskilda. Sedan kom järnvägsbeslufet, som av allt atf dömakommeratt medföra den mest omfattande järnvägsdöden i . Och närdet blir diskussion om dessa frågor spär man pä med att beskylla förstingslighet när vi säger bestämt nej till höjd bensinskatt. Herr talman ochärade kammarledamöter! Just detta senaste säger mycket om läget inomsocialdemokratin just . Regeringens samfliga ledamöter borde vid något fillfälleförsöka fundera igenom vad socialdemokraternas skattehöjarpolitik, lusten attstyra och ställa med allt -1, ex. atf in i minsta detalj reglera vad enskogsägare får göra och inte göra - betyder för de enskilda människorna, förarbets- och inkomstmöjligheterna men också för utvecklingen och möjligheternaatt öka sysselsättningstillfällena i hela regioner. Denna misstro mot människornas egen förmåga, dennaokänslighet för människornas vardagsproblem och denna oförmåga att se vad somleder till svenskt välstånd kommer också till uttryck i löntagarfondsfrågan. Ansatserna fill ett internationellt uppsving ger oss nu debästa chanserna pä länge att fä bättre snurr på hjulen och att ökasysselsättningen. Då meddelar regeringen att den är beredd att införakollektiva löntagarfonder, trots den förlamande hand som det kommer att läggapå investeringarna och på viljan att ta nya tag. Detta regeringens besked fidigare måste uppfattassom en signal fill strid med alla dem som tror pä det enskilda initiativet ochsjälva vill vara med om att göra en insats för att lösa ekonomiskaproblem och föra landet ut ur krisen. Men det måste också uppfattas som en politiskstridssignal. Det innebär ju att socialdemokraterna förklarat sig beredda attta kommunisterna till hjälp och mot resten av genomtrumfa ett nyttekonomiskt system, byggt på centralstyrning, byggt på inställningen attöverheten alltid vet bäst. säger man att innan beslutet körs igenom skall man haförhandlingar med de icke-socialisfiska partierna och med näringslivetsorganisationer. Men reellt kan det-ju i denna fråga inte finnas några andra attförhandla med för regeringen än kommunisterna. sättersig inte ner och förhandlar om införande av socialism. Vi sfär för raka motsatsen till de kollektivalöntagarfondernas samhälle. Vi arbetar för ett decentraliserat samhälle därmänniskor i samverkan pä eget ansvar och utifrån vars och ens förutsättningaroch intressen bygger framtiden. Därför ger vi också det klara beskedet, att ett beslut omkollektiva löntagarfonder underden här valperioden inte innebär att frågan äravgjord. Finns det förutsättningar för det, är vi beredda att efter 1985 rivaupp ett sådant beslut. Det som kanske mest har kännetecknat detgångna riksdagsäret är att den statliga utgiftsexpansionen på nytt har skjutitfart. Den nya regeringen hade knappt hunnit sätta sig till rätta, innan denströk tjocka streck över tidigare sparpaket och kom med det ena utgiftskrävandeförslaget efter det andra. Det gällde då inte bara de fyra vallöften somsocialdemokraterna sade sig ha ställt ut i valrörelsen. Det gällde också nyahyresrabatter, höjda matsubventioner, mer pengar till AMS m. m. Industristödetslukade stora pengar, trots att man sade att den s. k. akutmottagningen påindustridepartementet hade stängts. Det gällde också reformer somskattesubventioneringen av fackföreningsavgifterna, en åtgärd som slår påbudgetens inkomstsida. Allt som allt har dessa mycket kostnadskrävandeutgiftsbeslut på ett enda riksdagsår drivit upp statens utgifter med 42miljarder kronor. Motsvarande summa året innan var 22 miljarder. Räknar manockså in effekter pä inkomstsidan, kommer man fram till atf regeringen och dennya riksdags-majoriteten under ett enda riksdagsär satt sprätt pä uppåt 45 nyabudgetmiljarder. Någon sparsamhet, nägon hushållning med skattebetalarnaspengar har det verkligen inte varit fråga om. Därför har det det här året också blivit en desperatsocialdemokrafisk jakt på nya skatter. Efter trubblet med momshöjningen, somman fick igenom med hjälp av kommunisfernaefter förhandlingar här i kammaren,hårde nya skatterna och höjningarna av mänga gamla kommit slag i slag: höjdförmögenhetsskatt, höjda arbetsgivaravgifter, en ny videoskaft, ny skatt påäldre kraftverk, höjd tobaksskatt, ny utdelningsskatt och en ny försurningsavgift. är det för en ytterligare höjning avarbetsgivaravgifterna och höjda energiskatter. I förlängningen har det varslatsom bätskatt och ännu en fasfighetsavgift ovanpå den nuvarandevillabeskaftningen. Trots allt det här räcker inte pengarna. Budgetunderskottetökar med för nu löpande budgetår, men också för detkommande. Det säger sig självt att ekonomiska problem barakan förvärras av en så släpphänt budgetpolitik som regeringen har bedrivit dethär året. Det är också för magstarkt för att ha nägon trovärdighet, närsocialdemokrater försöker vältra över ansvar på och andraoppositionspartier för atf underskottet i statens affärer växer och för attdet infe kommer in tillräckligt med skatteinkomster. Vi harfrån sida aldrig tvekat att ta ansvar för de ökade Den ekonomiska politiken, m. tn. Denekonomiska polttiken, m. m. budgetutgifter som vi anser nödvändiga och som vi röstarför här i . Det senaste exemplet på det är pengar till ett förstärktubåtsförsvar. På samma sätt har vi ställt upp för atfskafteomläggningen skall finansieras-det finns i dagens läge inte utrymme attbevilja skattesänkningar till priset av ett ökat budgefgap. Däremot kan , lika lite som i gången tid. taansvar för en ansvarslös socialdemokratisk utgiftspolitik. lade ijanuari månad fram ett budgetalternativ för det budgetår som börjar den 1 juli.Om det antagits av , skulle det medfört ett 21 miljarder lägreunderskott i statsbudgeten. Precis som regeringen räknar jag då in vissaengångseffek-fer. Denna januaribudget står vi givetvis fortfarandeför. Den omfattar både sparåtgärder och vissa inkomstförstärkningar för attlångsikfigt och målmedvetet fä rätsida pä statens affärer. Den rymmer aktivainsatser mot arbetslösheten. Sparförslagen i vår budget har emellertid nu densocialistiska majoriteten här i röstat ner. I det läget tyckersocialdemokraterna att vi i skall ställa upp för derasskattehöjarförslag, när de använt hela perioden fill att rösta ned förslag somskulle förstärkt budgeten från vår sida. Men det kan givetvis inget parti görasom vill ta ansvar. Socialdemokraterna har helt och hållet sig själva attskylla, att de har försatt sig i en näst intill ohållbar budgetsituation.Utgifterna har fått löpa i väg, sparinsafserna har varit minimala ochmöjligheterna att höja skatterna har ansträngts till det yttersta. Redangenomförda och kommande skattehöjningar överstiger både vad enskilda familjerorkar bära och vad samhällsekonomin tål. För det är givetvis ingen bra medicinför sysselsättningen atf direkt behöva betala AMS-insatser och liknande mednya skatter på arbetskraften. Vi kansjälvfallet infe ställa upp pä en sådan politik. Inför höstens budgetarbete står finansminister i denföga avundsvärda situationen att behöva hitta besparingar i storleksordningen25-30 miljarder kronor bara för att återställa det budgetläge som rådde närsocialdemokraterna fick regeringsansvaret. Skall underskottet kunna pressasner, behövs det ytterligare besparingar eller ytterligare skattehöjningar. När den socialdemokratiska majoriteten här i nuhar avvisat besparingsförslag gäller det alltså för finansministernatt hitta bättre sparförslag än de vi har lagt fram. Jag önskar verkligenKjell-Olof all möjlig framgång i detta arbete. Det enda klara tycks vara att pensionärerna nästaär kommer att fä vidkännas ett devalveringsavdrag på storleksordningen 1 000 -3 000. Regeringen använder falsk varubeteckning när denfortsätter att gå ut och säga att pensionerna kommer att vara fulltvärdesäkrade 1984. Dä har man bortsett från devalveringen. Men för den enskildekänns prishöjningarna som följer med devalveringen på precis samma sätt somandra prishöjningar. Det är därför jag gör påståendet om falsk varubeteckning. Skallregeringen dessutom uppfylla nya löften om reallöne- höjningar 1984 för de flesta löntagargrupper, kan manredan nu utnämna pensionärerna till de stora förlorarna när man skall fördela1984 års ekonomiska kaka. Det gäller då i första hand pensionärer ochhandikappade med rikfigt låga pensioner, som den socialdemokratiska regeringeninte har gett de extra tillägg i botten som de har fått. Över huvud taget blir fördelningsfrågorna under dessabetingelser mycket svåra att lösa. är fördelningsfrågorna i en sådanhär ekonomisk polifisk situation viktigare än tidigare. Det skullebehövas betydande insatser för barnfamiljerna, som fått vidkännas en successivtsänkt standard i samband med senare års mycket långsamma inkomstutveckling. Mende pengarna har socialdemokraterna i stor utsträckning redan använt till annat. Riksdagsäret har också i övrigt präglats mycket av att dennya socialdemokratiska regeringen antingen handlat direkt i strid med givnavallöften eller inte förmått uppfylla vad man lovade. Det har med andra ordblivit något av de svikna löftenas och de svikna förväntningarnas riksdag. Löftena om reallönehöjningar bara socialdemokraterna komfill makten resulterade i att svenska löntagare får uppleva denkraftigaste reallönesänkningen . Löftenafill pensionärerna om värdesäkring har inte infriats. Löftenatill barnfamiljerna har som sagt inte blivit infriade. Löftena i valrörelsen om att socialdemokraterna skulledriva en starkt antiinflationistisk politik - det var ju ett huvudinslag i dets. k. krisprogrammet- resulterade i att den nya regeringen i stället utlösteen kraftig höjning av inflationen. Löftena om sänkt arbetslöshet har följts av ökadarbetslöshet, inte minst bland de unga. Löftena till kommunerna om ökade bidrag och möjligheteratt expandera har följts av en kraftigare övervältring avekonomiska bördor på kommunerna än . Löftena om att bygga mer och se fill att det blevavsättning för byggmaterial, möbler och gardiner har resulterat i atf byggandethar fortsatt att sjunka. Löftena om en fast utstakad energipolitik har resulterat iatt vi befinner oss i större osäkerhet om energipolitikens inriktning ännägon gång tidigare efter folkomröstningen . I de fall dessa kovändningar i sak harinneburit en socialdemokratisk tillnyktring finns det naturligtvis ingenanledning av förebrå regeringen. Men det förhållandet att socialdemokraterna påså många punkter har handlat precis stick i stäv med vad de sade i oppositionoch vad de sade i valrörelsen skadar i grunden hela det politiska systemet. När det gäller framtiden kan man konstatera attinflationsmålet inte kommer att hålla, att arbetslösheten kan komma att ökaytterligare, att den höga räntan fortsätter atf fungera som bromskloss förindustriinvesteringar- Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. na och att den offentliga sektorns finanser är på väg attytterligare försämras. Uppsvinget utomlands ger oss en bra chans atf ökaproduktionen. Men dä gäller det att verkligen ta den till vara. ekonomiska problem kan bara bemästras genom attvi mödosamt bygger upp resurser för framtiden. Det kräver fortsattauppoffringar, det kräver att vi både sparar och arbetar oss ur krisen. Politiskt har tiden efter valet kännetecknats av en mycketsjälvmedveten och maktmedveten socialdemokrati. Regeringen har lagt fram sinaförslag i med utgångspunkten att andra partier skulle dansa eftersocialdemokraternas pipa. Följaktligen har regeringen gång efter annan blivitpåmind om att den inte har egen majoritet i . Både statsministern själv och andra socialdemokrater hartalat mycket om samarbete. Men i den prakfiska politiken har det minst av alltfunnits någon socialdemokratisk vilja aff samarbeta. Den stora skattereform som socialdemokraterna, ochfolkpartiet var överens om höll inte efter påtryckningar frånLO. Det ledde till att regeringen inte bara skar av politiska band utan också iavtalshänseende satte sig mellan två stolar. Statsministerns invit till samarbete i den allmänpolitiskadebatten serveradesmed armbågen, och i hans sista replik, när andra inte hadetalerätt. Det blir allt tydligare att den inviten aldrig var allvarligt menad. Det samarbete om skogspolitiken som bl. a. densocialdemokratiske partisekreteraren i en artikel sade sig vilja ha visade sigsnart bli en strävan till konfrontation. När socialdemokraterna inbjöd bl. a. till att varamed om att höja energiskatterna, så var det i verkligheten aldrig fråga omförhandlingar. Sä kommer då i riksdagssessionens slutskede meddelandetatt regeringen tänker lägga fram förslag om införande av kollektivalöntagarfonder men att man vill ha förhandlingar med deicke-socialistiska parfierna. Det finns anledning aff ställa frågan: Vad har dettagyckel tjänat fill, ? Självfallet har det inte tjänat något samarbete. Jag troratt det åren korrekt beskrivning att säga att socialdemokratin sfär merpolitiskt isolerad än vad den hade behövt göra. Den får i enskilda frågor ocksådra konsekvenserna av att den intehar majoritet i riksdagen-fram till dessattden är beredd att betrakta övriga partier som förhandlingsparter. Vad värre är; Genom regeringens manövrer står nationen mer splittrad ekonomiskt och polifiskt än den har gjort . Fördetta får regeringen och socialdemokraterna ta sitt fulla ansvar. Innan jag lämnar talarstolen kan jag inteunderlåta att konstatera att den strävan till konfrontation som vi har märkt pämänga områden har utsträckts t. o. m. till detutrikespolitiska området. Märkligt nog kommer denna våldsamma upptrappning-beskyllningar och motbeskyllningar haglar - efter att förstvarit enhällig i sitt arbete och att regering och opposition också varit heltsamstämmiga i bedömningen av kommissionens rapport liksom när det gäller denskarpa protestnoten till . För egen del vill jag instämma i vad gettuttryck åt. Det var olämpligt och felaktigt av en ledamot av ubåfskommissionenatf efter det att lämnat skarpast möjliga protestnot tillden ena supermakten träffa företrädare för den andra supermaktens underrättelsetjänst.Men, och det är min bestämda mening, kritiken skulle ha begränsats till justdetta. Och formen för denna kritik hade kunnat vara bättre vald. Framför alltborde regeringen inte genom ett särskilt - och förmodligen exempellöst - beslutha utfärdat sin bannbulla. Vad vi tillsammans har fått bevittna i denna fråga är,enligt min mening, ganska skrämmande. För landets skull finner jag det heltnödvändigt att både socialdemokrater och moderater far sig själva i kragen,blåser av onödiga trätor och i stället tar vara på vad som förenar. Det är,herr talman, avgörande vikfigt att två största parfier intefortsätter att uppförstora vad som skiljer i uppfattningar om vår utrikes- ochsäkerhetspolitik, utan i stället påminner sig och verkar för atf den bildomvärlden får av inriktningen och utformningen av vår valda säkerhets- ochutrikespolitik präglas av den enighet i allt väsentligt som varit utmärkandeunder decennier. Denna enighet har haft ett stort värde i sig och har så ocksåi framtiden.