prop · G60319 · 1982-12-31 00:00:00 — I skrivelsen anförde jag atl betänkandet tillsammans medremissyttrandena kunde läggas lill gmnd för ett principiellt ställningstagandelill del framtida huvudmannaskapet för begravningsverksamheten. Kyrkomötetborde emellertid ge sin mening till känna innan statsmakterna tog ställninglill frågan. I skrivelsen berörde jag därför mera allmänt de förslag somutredningen om begravningsverksamheten har lagt fram. Mot bakgmnd av att deflesta remissinstanserna förordat ett fortsall kyrkligt huvudmannaskap ansågjag det ligga närmast till hands atl överväga de förslag som utredningen lagtfram inom ramen för della altemativ. Utredningens förslag gällde dels ansvaretför dem som slår utanför , dels olika frågor som hänger sammanmed ekonomi och organisation. Som framgår av skrivelsen till kyrkomötet delarjag utredningens uppfattning att det är främst inom dessa områden som det ärangelägel att åtgärder'vidtas. Några av de lösningar sorh utredningen föreslogkräver lagstiftningsåtgärder. Kyrkomötet förordar alternativet fortsalt kyrkUgthuvudmannaskap för begravningsverksamheten (TU 1982:4, kskr 1982:7). I fråga omde åtgärder som bör vidtas inom ramen för delta altemativ delar kyrkomötet ihuvudsak utredningens uppfattning. Med hänvisning rill vad som anförts iregeringens skrivelse fill kyrkomötet och till kyrkomötets yttrande förordarjag ett fortsatt kyrkligt huvudmannaskap för begravningsverksamheten. Med eltsådant ställningslagande saknas anledning alt ändra den grundläggandebstämmelsen om församlingens befogenheter i fråga om anskaffande och vård avbegravningsplats. Vad beträffar de ytterligare frågor som utredningen harövervägt inom ramen för allernalivel fortsatt kyrkligt huvudmannaskap anser jagatl frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder bör tas upp i etl senaresammanhang. Ipunkt 2 finns även motsvarigheten till bestämmelsen i 2 § 2 mom. LFS Prop.1982/83:19 71 omregeringens rätt alt besluta att begravningsplats skall anskaffas eller vårdas'av borgerlig kommun. Bestämmelsen bör, som i har påpekat,liksom uttryckligen ange atl regeringsbeslut och skyldighet förborgerlig kommun att svara för begravningsplats skall avse varje särskill fall.Några remissinslanser har ifrågasatt om bestämmelsen är förenlig med regeln i 8kap. 5 § regeringsformen om att föreskrifter om kommunernas åligganden skallmeddelas i lag. Jag kan för min del inte finna atl en sådan konflikt uppkommer.Borgerligt kommunala begravningsplatser finns i tre kommuner. I Stockholmförvaltas huvuddelen av begravningsplat-sema av kommunen. kommun ärhuvudman för en begravningsplats och kommun kommer att förvalta enbegravningsplats som skall anläggas. Regeringen fattar beslut i varje sådantfall för sig. Regeringens åläggande har inte karaktär av normbeslut ulan avförvaltningsbeslut. Del är inte fråga om att meddela föreskrifter. Deltaunderstryks av atl regeringens beslut enligt bestämmelsen skall avse särskiltfall. Punkt 3 har utformats påelt sätt som skiljer sig något från utformningen av motsvarande punkt i 2 § 1mom. LFS och i utredningens förslag. allmänna kyrkomöte har behandlateh mofion om ändring i 2 § 1 mom. andra stycket b LFS. Enligt mofionen bordebestämmelsen avse åtgärder för att främja gudstjänstliv, kyrkUg undervisningoch utbildning, evangelisafion och . Kyrkomötets andra tillfälligautskott delade motionärernas uppfattning att det vore önskvärt atlbestäminelsen fick en mera tidsenlig formulering (2 TU 1982:16). kan det finnas skäl att föra in begreppen evangelisation och diakonii kompetensparagrafen. med kyrklig undervisning beskriver dessabegrepp riktigare församlingarnas uppgift att främja kyrklig förkunnelse iövrigt samt verksamhet bland barn och ungdom, ålderstigna, sjuka ochandra som är i behov av omvårdnad. Utskottet ställer sig tveksamt fillförslaget att utbildning ingår som ett särskilt begrepp i kompetensparagrafen.Enligt utskottet kan det däremot ifrågasättas om inle begreppet själavård in i paragrafen. Kyrkomötet har i skrivelse fill regeringen (kskr 1982:23)anhållit om en ändring av 2 § LFS i enlighet med vad utskottet har förordat.För egen del anser jag att den nu diskuterade punkten i kompetensparagrafen istort har en lämplig utformning. Atl införa begreppen kyrklig undervisning,evangelisation, diakoni och själavård i den nya lagen innebär enligl minmening ingen förbättring i förhållande lill den nuvarande mera konkreta beskrivningen.I den nämnda motionen till kyrkomötet och i några remissyttranden påpekasatt människor i medelåldern saknas i uppräkningen. För atl det tydligare än f.n. skall framgå alt församlingarna får främja verksamhet även inomdenna kategori och för att ge punkten en mera fidsenlig utformning haruttrycket "andra, som äro i behov av omvårdnad" bytts ut mot"andra, som behöver kyrkans tjänster". Fjärde stycket har ingenmotsvarighet i vare sig LFS eller utredningens förslag. Pastorat är egenfiigenförsamlingsprästs tjänstgöringsområde. Prop.1982/83:19 72 toratenhar emellertid i flera lagar och andra författningar, t. ex. lagen (1970:940)om kyrkliga kostnader, lagen (1970:939) om förvaltning av kyrklig jord ochfolkbokföringsförordningen (1967:198) ålagts att svara för en rad oUkauppgifter. Om en församUng utgör ett pastoral, s.k. enförsamUngspastorat, ärförsamlingen skyldig att i denna egenskap fullgöra de uppgifter som åliggerpastoratet. Om två eller flera församUngar bildar ett pastorat skall de enligt3 § 1 mom. första stycket LFS och dess motsvarighet i 1 kap. 4 § första stycketden nya lagen utgöra en kyrklig samfäUighet för att handha de angelägenhetersom enligt lag eller annan författning ankommer på pastoratet. För tydlighelsskull har i fjärde stycket i förevarande paragraf lagils in en bestämmelse omskyldigheten för församUng som ensam utgör ett pastorat atl svara förpastoratsangelägenheterna. 4§ Om två eller flera församlingar bildar ett pastorat skall de, om regeringeninle bestämmer annat, utgöra en kyrklig samfäUighet som har hand om deangelägenheter som enligl lag eller annan författning ankommer på pastoratet. Ensådan samfäUighet får även ha hand om andra ekonomiska församlingsangelägenheter,om regeringen beslutar det. Ett sådant beslut får meddelas endast omförsamlingarna har samtyckt till det eller åtgärden är påkallad av ett allmäntbehov. Församlingarfår även i övrigt bilda en kyrklig samfäUighet för en eller flera ekonomiskaförsamUngsangelägenheter, om regeringen beslutar det. För ett sådant beslulgäller de fömtsättningar som anges i andra stycket. Iparagrafen finns de grundläggande föreskrifterna om kyrkliga samfälligheler.Paragrafen motsvarar 3 § 1 mom. LFS. Enligt3 § 1 mom. första stycket LFS skall två eller flera församlingar som bildar ettpastorat, om regeringen inte bestämmer annat, utgöra en kyrklig samfäUighet somhandhar de angelägenheter som enligt lag och författning ankommer påpastoratet. Enligt andra stycket får en sådan samfäUighet även ha hand om andraförsamlingsangelägenheter av ekonomisk natur, om regeringen beslutar det. Ettsådant beslut får meddelas endast om församlingarna har samtyckt lill det ellerom det är påkallat av ett betydande allmänt behov. I tredje stycket föreskrivsatt församlingar även annars får bUda en kyrklig samfäUighet för att handha eneller flera ekonomiska församlingsangelägenheter. Beslut att bilda en sådansamfäUighet fattas av regeringen. Beslutet får meddelas endast under deförulsättningar som anges i andra stycket, dvs. om församlingarna har samtycktfill det eller om det är påkallat av ett betydande aUmänt behov. 1982/83:19 s 73 Utredningenföreslår att bestämmelserna i 3 § 1 mom. LFS förs över till den nya lagen ochatt en sakUg ändring därvid görs. Utredningen framhåller attsamfälUghetsbildning har skett i stor omfattning under senare år.Samfälligheterna har i allmänhet tiUkommit genom att församlingarna harsamtyckt fill det, men en viss samfälUghetsbildning med inslag av tvång haräven förekommit. Det har emeUertid också enligt utredningen inträffat att entänkt samfälUghetsbildning har stoppals därför atl samtycke inte förelegat frånsamfiiga församlingar. I ett sådant fall fordras det att samfälUghetsbildningenär påkallad av ett allmänt behov som skall vara betydande. Ett sådant behov harenligt utredningen inte alllid ansetts föreligga, och frågan omsamfällighetsbildningen har därför fått förfalla. Enligt utredningens meningbör därför möjUgheterna att bUda kyrkliga samfälligheter vidgas något.Utredningen föreslår att detta sker genom att uttrycket "betydande"inte används i paragrafen om kyrkliga samfälligheter i den nya lagen.Utredningen betonar att samfälUghetsbildning även i första hand börske på grund av de berörda församlingarnas samtycke. Om samtycke från samfiigaförsamlingar inte föreligger, bör regeringen enligt utredningen kunna beslutaatt en samfäUighet skall bildas om det är påkallat av ett aUmänt behov. Remissopinionenär splittrad när det gäller förslaget alt utöka möjUgheterna att tvångsvisbilda kyrkliga samfälligheter. Några remissinstanser framhåller att det är enfördel öm större och mera rationella enheter kan bildas. Andra remissinstansermenar att de enskilda församlingarnas inflytande över sin egen situationminskas på ett oacceptabelt sätt, om utredningens förslag genomförs. En närmareprecisering av fömtsättningarna för att mot en församlings vilja bilda ensamfäUighet anses i vart fall önskvärd. Kammarkollegiettillstyrker livligt att ordet "betydande" inte överförs till den nyalagen. SamfälUghetsbildning skall självfallet även i första handske efter samtycke från de berörda församlingarna. Men enligt kollegietserfarenhet är det av stort värde att en kyrklig samfäUighet, i de fall då detföreligger ett allmänt behov härav, kan bildas även utan att sådant samtyckeföreUgger från varje församling. Länsstyrelseni , i och stiftsnämnden i stift tillstyrkerockså ändringen. i hoppas atl ändringen skall medföra enökning av antalet samfälligheter, även om tvångsbildning inte harvarit och inte heller framgent bör vara den normala vägen församfälUghetsbildning. Enligt sfiftsnämnden torde samfälUghetsbildning vara denbäst framkomliga vägen att klara de problem 1982/83:19 74 som är förbundna med de små enheterna i den lokalakyrkliga förvaltningen. Enligt i finns det emellertid engräns för hur stora församlingar och samfälligheter bör vara. I de allrastörsta församlingarna bUr avståndet mellan församlingens medlemmar ochförtroendevalda för stort. Möjligheten till effektivt församlingsarbete minskarockså. Det är enligt inte önskvärt att det i församlingar och samfälligheterbyggs upp en tung och omfattande administrafion som har skelt i de borgerligakommunerna. församlings- och pastoralsförbundunderstryker vikten av att samfälUghetsbildning i första hand ävenfortsättningsvis sker med berörda församlingars samtycke. i avstyrker inte den föreslagnaändringen i fråga om samfälUghetsbildning men finner det önskvärt att det genomuttalanden i motiven eller på annat sätt preciseras vilka synpunkter som skallvara vägledande i sådana fall. Domkapifiet i motsätter sig inteheller att möjlighetema lill tvångssamfälligheter vidgas något. Eftersom ettallmänt behov alltid torde kunna uppvisas när det gäller samfäUighet, är dockfrågan om inle vidgningen går längre än nödvändigt. Principen om särskildåterhållsamhet vid kommunala tvångsbildningar bör enligt domkapitletfortfarande på något sätt få uttryck i lagen. i och Svenska kyrkanscentralråd för evangelisation och församUngsarbete anser inte att utredningenhar anfört fillräckliga skäl för den föreslagna utvidgningen av möjligheten atttvångsvis bilda kyrkliga samfälligheter. påpekar attsamfälUghetsbildning med rådande ordning ändå har skett i stor omfattningunder senare år. i avstyrker också utredningens förslag.Domkapitlet anser alt församlingarna bör ha ett avgörande inflytande även ifortsättningen vid samfällighetsbildning och att ändringen av bestämmelsernainte leder lill ökat lokalt inflytande. Paragrafen har i allt väsentligt utformats i enlighet medutredningens förslag. Den innehåUer, med undantag på ett par punkter, sammaregler om bildande av kyrkliga samfälligheter som 3 § 1 mom. LFS. Jag delarsåledes utredningens uppfattning att möjligheten att bilda en kyrkligsamfäUighet även om alla församUngarna inte har samtyckt till det bör vidgasnågot. Enligt andra och tredje styckena blir det möjligt att utvidga enpastoratssamfällig-héts kompetens resp. att bilda en kyrklig samfäUighet, trotsatt inte alla församlingarna samtyckt till det, om åtgärden är påkallad av ettallmänt behov. Det ställs alltså inte längre något krav att det allmännabehovet skall vara betydande. Den nya bestämmelsen syftar främst fill attunderlätta en samfälUghetsbildning i dé fall då denna medför uppenbara fördelarför de berörda församlingarna men någon eller några enstaka av dem inte önskar Prop.1982/83:19 75 Samfällighetsbildning mot en församlings vilja torde även iframliden komma att ske endast undantagsvis. Det normala bör vara atl samtligaberörda församlingar samtycker till åtgärden. Iandra och tredje styckena har möjlighet öppnats för regeringen alt delegeraviss beslutsbefogenhet i fråga om samfälligheterna. 5 §I skall de territoriella församlingarna utgöra en kyrklig samfäUighet. Samfällighetenskall handha frågor om 1. kostnaderna för kontanta avlöningsförmåner åtpräster och kyrkomusiker, 2. vården av egendom som är avsedd att täcka de under1 angivna kostnaderna, saml 3. den allmänna och den särskilda kyrkoavgiften. Samfällighetenfår bevilja en församling anslag motsvarande högst kostnaderna för kontantaavlöningsförmåner åt annan personal än präster och kyrkomusiker samt fyrafemtedelar av kostnaderna för att anskaffa och vårda kyrka, församlingshus,pastorsexpedition och tjänslebostäder. Samfällighetenfår även ha hand om andra ekonomiska frågor, om de är gemensamma för samtligaförsamlingar. Påuppdrag av en församling får samfälligheten även med bindande verkan förförsamlingen genom kollektivavtal eller på annat sätt enhetligt regleraanställningsvillkoren för de arbetstagare i församlingens tjänst, vilkasvillkor inte skall fastställas av statlig myndighet. Samfälligheten fårförbehålla sig sådan rätt när den beviljar en församling anslag fillavlöningskostnader. 6 §I skall de territoriella församlingarna utgöra en kyrklig samfäUighet för alla ekonomiska församlingsangelägenheter. Idessa paragrafer behandlas resp. kyrkliga samfälligheter.Paragraferna motsvarar 3 § 2 mom. resp. 3 mom. LFS. Enligt3 § 2 mom. LFS skall de territoriella församlingarna i utgöra enkyrklig samfäUighet med uppgift att handha vissa angelägenheter som nämns imomentet. kyrkUga samfäUighet är en s. k. partiell samfäUighet. Enligt3 § 3 mom. LFS skall de territoriella församlingarna i utgöra enkyrklig samfäUighet med uppgift ätt handha alla församlingsangelägenheter avekonomisk natur. Göleborgs kyrkliga samfäUighet utgör en s. k. total ekonomisksamfäUighet. Utredningenföreslår inga sakliga ändringar i bestämmelserna för resp.Göteborgs kyrkliga samfäUighet. 1982/83:19 76 Etlpar remissinstanser ifrågasätter om de särskilda reglerna för de kyrkligasamfälligheterna i och bör behållas i en ny lag. anser att särreglerna för Stockholmoch bör utgå. Enligt förbundet bör emellertid samfälligheterna iStockholm och ha möjlighet att behålla nuvarande ordning och former.Förbundet anser att lagförslagets generella regler, som inte passar dessasamfälligheter, bör jämkas så att de passar in i deras speciella förhållanden. kan övergångsbestämmelser eventuellt förekomma. Förbundet framhålleratt sådana inte får hindra samfälligheterna i och att självabegära hos regeringen att få ändra sin organisation. ifrågasätter också om speciella bestämmelser förStockholms resp. kyrkUga samfäUighet behövs i den nya lagstiftningen.Enligt föreningen bör vissa bestämmelser föras över till övergångsbestämmelser.Föreningen framhåUer att det fordras en lagändring för den händelse Stockholmskyrkliga samfäUighet önskar bilda en total ekonomisk samfäUighet. Kammarkollegietföreslår att begreppen och används,eftersom och inte är några entydiga begrepp. FörStockholms och kyrkliga samfälligheter gäller enligt LFS särskildabestämmelser. Det har inte ingått i utredningens uppdrag att gå in på frågan omvilken organisation samfälligheterna lämpligen bör ha i framfiden. Utan ennärmare utredning, som berörda församlingar och samfälUgheter får ta ställningfill, är jag inte beredd att föreslå att särbestämmelserna för ochGöteborgs kyrkliga samfälligheler tas bort. Några ändringar i sak i förhållandetill LFS har därför, bortsett från omnämnandet av den särskilda kyrkoavgiften i5 § 3, inte gjorts i de bestämmelser som tagits in i förevarande paragrafer.Den särskilda kyrkoavgiften, som pastorat med lönetillgångar skall betala fillkyrkofonden, ingår i det nya system för ekonomisk utjämning inom svenska kyrkansom och allmänna kyrkomötet beslutade om (prop.1981/82:158, KU 1981/82:28, rskr. 1981/82:309 och skr 1982:8, KLU 1982:7, kskr1982:11). 7§ En församUngs beslutanderätt utövas av kyrkofullmäktige eller på kyrkostämma. Förvaltningoch verkställighet ankommer på kyrkorådet och övriga nämnder. Nämnderna berederäven ärenden som skall avgöras av fullmäktige eller stämman. För en sådanuppgift kan filisättas en särskild beredning bestående av en eUer flerapersoner. 1982/83:19 77 Fullmäktige eller stämman får uppdra åt kyrkorådet ellerannan nämnd att i fullmäkfiges eller stämmans ställe fatta beslut i vissagrupper av ärenden, i den mån annat inle följer av lag eller annan författning.Ett sådant uppdrag får inte avse ärenden som är av principiell beskaffenheteller i övrigt av större vikt. I paragrafen regleras kompetensfördelningen mellankyrkofullmäkfige resp. kyrkostämman och nämnderna. Paragrafen motsvarar 4 §LFS. 1 4 § LFS anges att en församlings beslutanderätt utövasav kyrkofullmäktige eller på kyrkostämma och att förvaltning ochverkställighet tillkommer församlingens kyrkoråd och övriga nämnder. Enligt 1 kap. 5 § KL utövas kommuns beslutanderätt avkommunfullmäktige. Förvaltning och verkställighet ankommer på kommunstyrelsenoch övriga nämnder. 11 kap. 5 § KL anges vidare bl. a. att nämnderna harberedningsuppgifter och att fullmäktige kan filisätta särskilda beredningar. Enberedning kan vara permanent och ha till uppgift att beredavissa ärenden eller grupper av ärenden som skall avgöras av fullmäktige.Beredningen kan också ha en mera tillfällig prägel och vara tillsatt för attbereda något eller några bestämda ärenden. KL innehåller i kapitlet omfullmäkfige vissa bestämrhelser som rör beredningarna (2 kap. 5, 15-16, 23 och29 §§ KL). I övrigt beslutar fullmäktige i princip fritt om beredningarssammansättning, arbetsformer etc. En beredning kan bestå av en eller flerapersoner. Kommunfullmäktige får enligt 1 kap. 5 § fjärde stycket KLuppdra åt styrelsen eller annan nämnd att i fullmäktiges ställe besluta i vissgrupp av ärenden. Ett sådant uppdrag får inte avse ärenden som är avprincipiell beskaffenhet eller i övrigt av större vikt. Det betonades iförarbetena fill KL att en delegationsregel får ses som ett juridisktklargörande av vad som redan gällde, dvs. av den praxis som hade utvecklats ikommunerna, och att de beslut som skall vara möjliga att delegera skall avseendast rutinärenden. Delegationsrätten måste ha en klar avgränsning, eftersomdet annars finns risk för att fullmäktiges ställning urholkas och attstyrelsens ställning ytterligare förstärks i förhållande fill fullmäktige.Delegationsmöjligheten bör framgå direkt av lagen och det bör så långt möjligtfastställas allmänna principer som klargör delegationens omfattning.Fullmäktiges ställning som högsta beslutande organ bör stärkas. Alla viktigarefinansiella beslut liksom alla beslut av principiell eller generell natur måstedärför fattas av de beslutande organen. Styrelsen och nämnderna skall inte utandirekt stöd av ett konkret utformat beslut eller ett delegationsbemyndigande avfullmäktige 1982/83:19 78 kunna fatta beslut i ärenden som skall avgöras avfullmäktige. Delegafion av fullmäkfiges beslutanderätt skall endast kunnariktas till styrelsen eller annan nämnd och inte fill tjänstemän eller enskildaförtroendevalda. Delegationsrätten, som främst skall gälla s. k. rufinärenden,bör tillämpas med stor restriktivilel. Ett vikfigt hjälpmedel när det gälleratt fastställa vilka ärenden som skall anses vara av rufinkaraktär kan varas.k. normalreglementen för styrelsen söm upprättas av bl. Inom den angivna ramen för delegationsinstitutet bör det varamöjligt att beakta de enskilda kommunernas varierande behov av atl utnyttjamöjligheterna fill delegation (KU 1976/77:25 s. 15-18). Enligt 1 kap. 5 § tredje stycket får i kommunerna inrättaspartssammansatta organ med uppgift att svara för viss beredning, förvaltningoch verkstäUighet inom styrelses eller andra nämnders verksamhetsområden. Departssammansatta organen består av företrädare för kommunen och förarbetstagarna. MöjUgheten att inrätta partssammansatta organ fillkom genom enlag om ändring i KL som trädde i kraft (SFS 1979:409). Utredningen diskuterar kyrkostämmans för- och nackdelar.Utredningen har stannat för att kyrkostämman bör finnas kvar. En regelom beredning med samma innebörd som den som finns i 1 kap. 5 § KL kan enligtutredningen tänkas medföra komplikationer på grund av kyrkoherdens ställningsom självskriven ledamot i kyrkorådet. Beredningens förslag måste dock, påpekarutredningen, passera kyrkorådet innan det läggs fram för det beslutandeorganet. Kyrkoherden får därigenom tillfälle att ta del av materialet ikyrkorådet. Det bör även anmärkas att kyrkoherden ensam kan utgöra enberedning. Beredningens uppgifter får naturligtvis inte inkräkta på kyrkorådetssärskilda befogenheter enligt 5 kap. 2 §. En bestämmelse om beredningmotsvarande den i 1 kap. 5 § KL bör enUgt utredningen därför införas i den nyalagen. Utredningen föreslår att en bestämmelse om delegation avbeslutanderätt från kyrkofullmäktige till kyrkorådet eller annan nämnd tas in iden nya lagen. I fråga om principerna för och omfattningen av delegationen börenligt utredningen gälla detsamma som uttalades i förarbetena fill KL. Utredningen konstaterar att det f. n. inte finns möjlighetatt inrätta partssammansatta organ på det kyrkokommunala området. Frågan om en sådanmöjlighet skall skapas utreds av kommittén (Kn 1978:02) förmedbestämmandefrågor. Något förslag om regler beträffande partssammansattaorgan på det kyrkokommunala området lägger utredningen därför inte fram. 1982/83:19 79 Domkapitleti finner det angeläget när det gäller delegation alt lagen slår fastatt delegationens omfattning och ärendenas beskaffenhet skall anges ireglemente eller särskilt beslut. i anser det posifivl attdet beslutande organets delegationsrätt i viss mån preciseras. Enligtdomkapifiet hindras därigenom missbruk av delegationsrätten. iUppsala förutsätter att den föreslagna regleringen av fullmäktiges möjligheteratt delegera beslutanderätt inte kommer att innebära att handläggningstiden förpastoratets ärenden förlängs. IenUghet med vad jag har förordat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3) slåsi paragrafens första stycke fast att en församlings beslutanderätt utövas avkyrkofullmäktige eUer på kyrkostämma. Frågan om när en församlingsbeslutanderätt skall utövas på det ena eller det andra sättet regleras iföljande paragraf. Kyrkorådetsoch övriga nämnders funktion som beredningsorgan och möjligheten att tillsättasärskilda beredningar kommer till klart uttryck genom bestämmelsen i andrastycket, som utformats enligt utredningens förslag. Jaganser i likhet med utredningen det angeläget att bestämmelser om möjlighetentill delegation och begränsningarna däri införs också på det kyrkokommunalaområdet. Bestämmelserna, som stämmer överens med motsvarande föreskrifter i KL,har tagits in i tredje stycket i denna paragraf. Däremot anser jag det intenödvändigt att lagen uttryckligen kräver att delegafionsrättens omfattningpreciseras i reglemente eller i särskilt beslut.