prop · G603159 · 1982-12-31 00:00:00 — För del har enproposition i ämnet lagts fram, och avser att behandla den inomkort. Såvitt gäller torde en proposition komma att läggas fram förriksdagen . Som jag har anfört i remissprotokollet är det enligt minmening av stor betydelse för det omfattande samarbetet mellan de nordiskaländerna "på sjöfartens och sjörättens område att de sjörättsliga reglernasåvitt möjligt är enhetliga i : Jag har också i remissprotokollet medstor titlfreds- ' Beslut om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträdeden . 20 1982/83. 1982/83:159 306 ställdsekonstaterat att det på alla punkter av någon betydelse har varit möjligt attfinna gemensamma lösningar. Det remitterade förslaget till lag om ändring isjölagen överensstämmer därför i allt väsentligt med den lagstiftning somnyligen har antagits i , med de förslag som f n. behandlas av det norskastortinget och med det förslag som kommer att läggas fram i . Motbakgrund av vad jag nu har anfört om värdet av nordisk rättslikhet påsjörättens område måste det enligt min mening finnas mycket starka skäl om mani skall välja lösningar som i sak skiljer sig från de regler som kommeratt gälla i de andra nordiska länderna. Jag anser det också vara viktigt attden redaktionella utformningen av de enskilda bestämmelserna är i huvudsakdensamma i de nordiska länderna. Trots detta har jag funnit att jag i mångafall kan vidta de ändringar i lagtexten som lagrådet har föreslagit. Lagrådethar vidare i sitt yttrande gjort flera uttalanden rörande tolkningen ochtillämpningen av enskilda bestämmelser i de remitterade förslagen. Jagåterkommer till dessa uttalanden i det följande men vill redan nu säga, att jagpå de flesta punkter kan ansluta mig till vad lagrådet har anfört i dessaavseenden. Jaggår nu över till att behandla de olika frågor som tas upp i lagrådets yttrande. Förslagettill lag om ändring i sjölagen Iförevarande paragraf definieras bl.a. begreppet handresgods. Med handresgodsförstås sålunda resgods som passageraren bär med sig eller har i sin hytt ellerpå annat sätt har i sin vård under resan. I 201 § andra stycket i detremitterade förslaget anges under vilka perioder bortfraktaren kan friskrivasig från ansvar för sådant gods. Enligt det remitterade förslaget är sålundafriskrivning inte tillåten bl.a. såvitt gäller den tid då "handresgodsetär i bortfraktarens vård medan passageraren vistas ombord". Lagrådet haranfört att av definitionen i förevarande paragraf torde följa, att resgods sompassageraren har lämnat i bortfraktarens vård under resan inte är att hänföra tillhandresgods. Enligt lagrådet bör en samordning av dessa bestämmelser ske såatt oklarhet undviks beträffande innebörden i begreppet"handresgods". Föratt förstå innebörden av de nämnda bestämmelserna är det enligt min meningnödvändigt att kortfattat beröra de bakomliggande konventionsbestämmelserna.Definitionen av begreppet handresgods bygger på Aténkonventionens art. 1.6. Därföreskrivs att med "handresgods" förstås resgods som passageraren hari sin hytt eller eljest har i sin besittning eller vård eller under sinkontroll. Bestämmelsen i 201 § andra stycket går tillbaka på art. 1.8 i Aténkonventionen.I denna artikel anges vad som i 1982/83:159 307 konventionenskall förstås med befordran. För handresgods, liksom i fråga om passagerare,föreskrivs sålunda att befordran omfattar den tid under vilken passagerarenoch/eller hans handresgods är ombord på fartyget eller under in- ellerutskeppning. Vidare anses under vissa förutsättningar befordran omfatta dentid under vilken passageraren och hans handresgods transporteras till sjössfrån land till fartyget eller omvänt. När det gäller handresgods föreskrivsdessutom att befordran också skall omfatta den tid under vilken passagerarenbefinner sig i en hamnterminal eller stationsanläggning eller på kaj eller ieller på en annan hamnanläggning, om resgodset har tagits om hand av bortfraktareneller hans anställda eller medhjälpare och inte har lämnats ut tillpassageraren. Jagmedger att formuleringen i 201 § andra stycket andra meningen i det remitteradeförslaget att "handresgodset är i bortfraktarens vård" är mindre välvald. Därmed avses inte annat än att godset tillfälligtvis har tagits om handav bortfraktaren för passagerarens räkning. Resgods kan alltså utgörahandresgods även om det befinner sig utom passagerarensdirekta kontroll. Som exempel kan nämnas de fall där passageraren exempelvisvid incheckning lämnar ifrån sig det resgods som han avser att förvara i sinhytt för att detta av bortfraktaren skall transporteras till hytten. Jagförordar därför en mindre språklig justering av bestämmelsen för att dettasyfte skall komma till klarare uttryck. I lagtexten bör i stället för detnämnda uttrycket användas uttrycket "då handresgodset har tagitsom hand av bortfraktaren". är det viktigt att påpeka att godsetunder den tid då bortfraktaren har det om hand behåller sin karaktär avhandresgods. Därmed följer också det något lägre ansvarsbelopp som gäller förhandresgods i förhållande till annat resgods. Lagrådetsynes ha vänt sig mot att ordet "ombord" förekommer i 201 § andrastycket andra meningen. Avsikten har givetvis inte varit att resgods sompassageraren låter bortfraktaren ta hand om under själva resan skall anses somhandresgods. Det är möjhgt att ordet "ombord" kan leda till enfelaktig tolkning. Jag förordar därför att detta ord utgår. Jag vill emellertidtillägga att det ligger i sakens natur att förbudet mot ansvarsfriskrivning förhandresgods som resenären tillfälligt har lämnat ifrån sig till bortfraktarenomfattar inte bara den tid då passageraren vistas i terminal utan också den tiddå passageraren är ombord och bortfraktaren har hand om godset i samband medtransport till eller från fartyget. Jagförordar att dessa paragrafer avfattas i enlighet med lagrådets förslag. har påpekat bygger nuvarande reglering på det s.k. Tokyoutkastet. Iförhållande till detta utkast har såsom lagrådet också har 1982/83:159 308 framhålliti Aténkonventionen gijorts det tillägget att vad som sägs om ansvar förpersonskada och handresgodsskada vid förlisning och i övriga särfall skallgälla också vid fel i fartyget. I konventionens autentiska engelska textanvänds uttrycket att skadan "arose from or in connexion with" debeskrivna händelserna. Varkenav konventionstexten eller av den gällande lagtexten går att utläsa om de valdauttryckssätten avser ett orsakssamband mellan skadan och händelsen eller endastett tidssamband. När man i den svenska lagtexten för in "fel ifartyget" som ett rekvisit, blir det såsom lagrådet har påpekat avspråkliga skäl nödvändigt att ta ställning till vilket slajjs samband somavses. Det rör sig här om ett orsakssamband. Jag kan för min del godta denändring som lagrådet föreslagit. Jaganser att lagrådets förslag till avfattning av tredje stycket bör följas. Ifråga om paragrafens sista stycke har lagrådet ifrågasatt det lämpliga i attkräva att åtagande från bortfraktaren om högre ansvarsbelopp skall görasskriftligen. Jag kan för egen del ansluta mig till vad lagrådet har anfört idenna fråga. Kravet på slcriftlighet bör därför utgå. På grund härav föreslårjag att detta stycke avfattas i överensstämmelse med motsvarande bestämmelse inu gällande sjölag, 193 § första stycket första meningen. Lagrådethar föreslagit en omformulering av första stycket första meningen iförevarande paragraf. Förslaget innebär att orden "eller tillsammansmed" förs in före hänvisningen till 196 och 233 §§. Jagvill med anledning av lagrådets förslag påpeka att den föreslagna bestämmelseni 196 § första stycket innebär att bortfraktaren åläggs ansvar för fel ochförsummelse på den utförande transportörens sida. Detta ansvar är jämställbartmed det ansvar som föreskrivs i 233 §. Det förhållandet att ansvaret enligt 196§ sista stycket i vissa fall är solidariskt förändrar inte detta förhållande.Det tillägg soi-n lagrådet har föreslagit är därför enligt min uppfattning intenödvändigt. Jag är alltså inte beredd att följa lagrådets förslag på dennapunkt. Jagansluter mig till vad lagrådet har föreslagit. Lagrådethar ansett att frågan i vad mån bestämmelserna i 337 och 368 §§ går attåsidosätta genom avtal systematiskt inte hör hemma i förevarande paragraf.Enligt min uppfattning är det emellertid en fördel om de bestämmelser somförbjuder avtalsvillkor till passagerares nackdel anges samlat. Jag anserdärför att hänvisningen till såväl 337 § som 368 § bör behållas. 1982/83:159 309 Jagär medveten om att'denna ordning innebär en viss dubblyr genom att frågansåvitt angår 337 § är löst direkt i den paragrafen. Vad gäller de berördabestämmelserna i 368 § hänvisar jag till vad jag anför i anledning av lagrådetsyttrande beträffande den paragrafen. Ifråga om begreppet handresgods och möjligheten till friskrivning för skador påhandresgods hänvisar jag till vad som anförs i anslutning till 171 §. Jagbiträder lagrådets förslag till omformulering av paragrafens tredje stycke.Dessutom bör en redaktionell justering göras i andra stycket första meningen. Idenna paragraf anges vilka slag av fordringar som är föremål föransvarsbegränsning. Paragrafens första stycke motsvarar art. 2.1 i begränsningskonventionen.Denna konventionsbestämmelse modifieras av art. 3 och 4. På samma sättmodifieras 235 § av framför allt 236 och 237 §§. Frågan humvida svensk lag,dvs. 236 § 5, skall tillämpas på ombordanställ-das skadeståndskrav regleras i243 a § första stycket. Sistnämnda bestämmelse kan leda till att frågan humvidaansvarsbegränsning föreligger för nämnda slag av fordringar i vissa fall kanvara att bedöma enligt lagen i en annan konventionsstat. Detta är fallet omenligt denna lag gäller obegränsat ansvar eller ansvarsbegränsning till högrebelopp än de som konventionen anger för personskadefordringar (jfr art. 3.e). Lagrådethar ansett att det redan av förevarande paragraf bör framgå att den gäller iden mån annat inte följer av 236 eller 237 §. Jag delar lagrådets uppfattningatt en erinran av detta slag kan vara lämplig. Som jag nämnde modifierasemellertid förevarande paragraf inte bara av 236 och 237 §§ utan också av 243 a§ första stycket. På grund härav anser jag att denna erinran bör utformas någotannorlunda än vad lagrådet har förordat. Den bör sålunda enligt min meninginnehålla ett allmänt förbehåll för vad som kan följa av övriga bestämmelser ikapitlet. Ipunkt 3 föreskrivs att begränsningsrätt under vissa förutsättningar föreliggerför skada som har orsakats av intrång i en rättighet som inte gmndar sig påavtal. Lagrådet har föreslagit att det i lagtexten skall anges att detta gällerendast skåda som inte grundar sig på avtal med någon för skadan ansvarig. Somjag har anfört i remissprotokollet faller en fordran i anledning av allmänförmögenhetsskada som uppkommer genom redarens kontraktsbrott inte in underbestämmelsen. Sådana fordringar omfattas alltså inte av ansvarsbegränsningen. Idessa fall skulle lagrådets formulering leda till ett riktigt resultat. Däremotskulle formuleringen motsättningsvis leda till att begränsningsrätt gäller ialla de fall då rättigheten gmndas på avtal med 21 1982/83. 1982/83:159 310 någonannan än skadevållaren. Konventionen (art. 2.1 .c) är emellertid inte helt klarpå denna punkt. I remissprotokollet har jag uttalat att en fordran på grund avintrång i en rättighet som grundar sig på ett avtal med en annan person än denskadeståndsansvarige kan omfattas av ansvarsbegränsning enligt förevarandepunkt. Jag vill däremot inte utesluta att sådana avtal i något fall bör fallautanför ansvarsbegränsningen. Enligt min uppfattning bör det överlämnas åträttstillämpningen att avgöra den närmare avgränsningen av punktens tillämpningsområdesåvitt gäller sådana avtal. Jag är därför inte beredd att biträda lagrådetsförslag. Underdenna paragraf behandlar lagrådet inledningsvis innebörden av bestämmelsen ipunkt 2. Jag instämmer i vad lagrådet har anfört i fråga om verkan av enändring av oljeansvarighetskonventionen. Lagrådethar föreslagit att i punkten 5 "sådan anställd som avses i 234 § andrastycket" ändras till "sådan anställd eller annan person spm avses i234 § andra stycket". Med anledning härav vill jag anföra följande. Denkonventionsbestämmelse (art. 3.e) som ligger till grund för den föreslagnabestämmelsen är av samma lydelse som motsvarande bestämmelse i 1957 årskonvention. Avsikten har inte varit att på något sätt ändra bestämmelsenstillämpningsområde i förhållande till nu gällande rätt, fastän en någotannorlunda ordalydelse har valts av rent lagtekniska skäl. I konventionsbestämmelsentalas om att fartygsägaren inte har rätt att begränsa sitt ansvar beträffandekrav som framställs av hos honom anställda personer ("servants of the shipowner").Ett annat ordval har använts i art. 1.4 där det anges att en person("person"), för vars handlande, fel eller försummelse fartygsägarensvarar, har rätt att åberopa konventionens begränsningsregler, om talan väcksmot honom. Bakgrunden till ordvalet i denna senare bestämmelse är att redarenenligt svensk rätt liksom i en del andra länder har ett principalansvar somomfattar inte bara anställda utan också vissa självständiga medhjälpare (jfr t.exNJA 1951 s. 130). Avsikten har således varit att både redarens anställda och avhonom anlitade självständiga medhjälpare skall kunna åberopabegränsningsreglerna, när talan riktas mot dem. Däremot har avsikten inte varitatt andra än de som är att anse som anställda hos redaren skall ha rätt tillobegränsad ersättning, när de har fordringar gentemot redaren t.ex medanledning av skada som har uppkommit i samband med arbete ombord. När 1957 årskonvention införlivades med svensk rätt, anfördes i överensstämmelse härmed (prop.1964:35 s, 72) att den nu gällande bestämmelsen inte omfattade "agenteroch andra självständiga företagare". Detframgår av vad jag nu har sagt att en ändring av lagtexten! enlighet med vadlagrådet har föreslagit skulle innebära en icke avsedd utvidgning avbestämmelsens tillämpningsområde. För att någon tvekan inte skall kunna råda omvilken personkrets som avses bör bestämmelsen anges Prop.1982/83:159 311 omfattafordran med anledning av skada som har åsamkats den som är anställd hos någonsom avses i 234 § första stycket. Detta innebär att bestämmelsen utformas iöverensstämmelse med den danska lagtexten. nu gällande bestämmelsen (234 § I mom. andra stycket) beskrivs denifrågavarande personkretsen med orden "befälhavaren eller medlem avbesättningen eller lots eller någon person i redarens tjänst, som befinner sigombord eller vilkens åligganden stå i samband med fartygets tjänst". Medundantag för lotsen synes någon tvekan inte behöva råda om att personkretsen,om den anges som jag här har förordat, motsvarar den personkrets som anges i nugällande lag. Även lotsar torde vara att anse som medlemmar av besättningen närde tjänstgör med anledning av lots-uppdrag, oavsett om lotsplikt föreliggereller inte. De bör jämställas med hos redaren anställda personer. För attundvika varje oklarhet på denna punkt föreslår jag emellertid att"lots" nämns särskilt i lagtexten. Lagrådetberör härefter innebörden av det villkor som anges i andra ledet av punkt 5.Enligt detta krävs för en obegränsad ansvarighet att den skadelidandesåligganden står i samband med fartygets drift eller med bärgningen. Någonändring i detta avseende i förhållande till gällande rätt har inte åsyftats.Däremot har i praxis tolkningen av uttrycket "fartygets tjänst", somidag förekommer i motsvarande bestämmelse, gett upphov till vissa svårigheter.Jag har därför ansett det vara angeläget att använda ett uttryck som utgör enmodernisering av lagtexten och som tydligare anger innebörden av detta krav. Lagrådethar slutiigen föreslagit att i punkt 5 skall tas in en erinran om bestämmelseni 243 a § första stycket, som innebär ett avsteg från principen om lex fori.Sistnämnda bestämmelse har sin motsvarighet i 242 § andra stycket. Liksomden föreslagna 243 a § innehåller den paragrafen regler om tillämplig lag.Någon hänvisning till den nu gällande bestämmelsen förekommer inte ianslutning till den bestämmelse som f n. behandlar ombordanställdas m.fl. krav. Jaganser för egen del att det är lämpligt att, på det sätt som gäller f.n., skiljamellan de bestämmelser som återger de materiella reglerna i konventionen ochde som innehåller bestämmelser av annat slag. Jag är därför inte beredd attförorda den ändring som lagrådet har föreslagit. Ipunkt 4 bör göras en redaktionell ändring i förhållande till det remitteradeförslaget. Lagrådethar under denna paragraf uttalat att passagerarbegreppet är av grundläggandebetydelse för tolkningen av bestämmelserna i tionde kapitlet och att detenligt lagrådets mening också här bör bestämmas i själva lagtexten. har påpekat definieras begreppet passagerare i sjätte kapitlet (171 §).Jag har i remissprotokollet anfört att denna definition bör ligga Prop.1982/83:159 312 tillgrund för tolkningen av begreppet i förevarande paragraf som rörglobalbegränsning. Något annat betraktelsesätt är enligt min mening uteslutet.Jag vill erinra om syftet med globalbegränsningen, nämligen att begränsaredarens och vissa andra personers sammanlagda ansvar för en sjöolycka. Som jaghar påpekat i remissprotokollet reglerar inte bestämmelserna omglobalbegränsning (234 - 243 a §§) frågan humvida ansvar över huvud tagetföreligger. Detta avgörs enligt andra regler i sjölagen. Bortfraktarens ansvarför passagerarskador regleras sålunda i sjätte kapitlet. En förutsättning föratt globalbegränsning för en passagerarskada skall aktualiseras är alltså attansvar föreligger enligt sjätte kapitlet. Bestämmelsernai tionde kapitlet om globalbegränsning måste ses i belysning av andrabestämmelser i sjölagen om skadeståndsansvar. På grund härav skulle enhänvisning i förevarande paragraf till definitionen av begreppet passagerareinte ha någon egentlig betydelse. Hänvisningen skulle endast innebära att, om någ:pnhar betraktats som passagerare enligt sjätte kapitlet och om bortfraktarenenligt ansvarsbestämmelserna i detta kapitel har ådragit sig ansvar gentemotpassageraren, denne skall, vid en tillämpning av bestämmelsema i tiondekapitlet om globalbegränsning, alltjämt anses vara passagerare i den mening somsägs i sjätte kapitlet. Det förhållandet att definitionen av piassagerare i 171§, såsom lagrådet har framhållit, är uttryckligen begränsad att gälla sjättekapitlet förändrar enligt min mening inte det nu sagda. Motbakgmnd av vad jag sålunda har anfört anser jag att den ändring som lagrådethar föreslagit inte är nödvändig. En sådan ändring skulle enligt minuppfattning dessutom kunna medföra osäkerhet när det gäller tolkningen av andrabegrepp som förekommer i tionde kapitlet men som definieras i andra kapitel isjölagen. Jag är därför inte beredd att tillstyrka lagrådets förslag till ändringpådenna punkt. Lagrådet har vidare föstuppmärksamheten på frågan hur ansvarsbelopp enligt punkt I i paragrafen skallbestämmas i de fall när ett fartyg som saknar passagerarfartygscertifikatmedför passagerare och det inte heller finns typgodkännande eller liknande somkan anses motsvara certifikat. Jag delar lagrådets bedömning att frågan inte ärutan praktisk betydelse och att det givetvis måste finnas en möjlighet atträkna ut ett ansvarsbelopp enligt punkt 1 för sådana fartyg. Jagfinner det för min del inte vara möjligt att utforma någon generellt gällande hjälpregeli lagtexten. I linje med vad jag har anfört i remissprotokollet får fråganlösas från fall till fall. Jag har där pekat på typgodkännanden som etttänkbart alternativ till certifikatet. En annan möjlighet är att bedöma hurmånga passagerare ett fartyg kan anses vara konstmerat för. I de fall det inteär möjligt att göra sädana bedömningar, bör ansvarsgränsen enligt minuppfattning beräknas som om fartyget hade ett certifikat som anger ett maximaltantal av tolv passagerare. Lagrådethar anfört att författningstexten i punkt 3 har formulerats på ett Prop.1982/83:159 313 sådantsätt att denna punkt efter sin ordalydelse kan tolkas som innefattande bl.a.fordringar som anges i punkt 1. För att undanröja risken för en sådan tolkningbiträder jag lagrådets förslag till omformulering av lagtexten. Vadslutligen beträffar punkterna 2 och 3 har lagrådet förordat att angivelsen avde olika skikten skall formuleras i närmare överensstämmelse med ordalag som iliknande sammanhang används på annat håll i sjölagen (86 §). Jaganser givetvis att likartade bestämmelser i möjligaste mån bör ges sammautformning i hela sjölagen. Den lydelse av dessa bestämmelser som finns i detremitterade förslaget överensstämmer emellertid med den lydelse sommotsvarande bestämmelser kommer att få i de andra nordiska ländemas sjölagar.Enligt min uppfattning är det viktigt att de bestämmelser som röransvarsbeloppens storiek blir likalydande i de nordiska länderna. Denuppbyggnad av bestämmelserna som jag har föreslagit överensstämmer dessutommed den uppbyggnad som motsvarande bestämmelser har i konventionen (art. 6.1 .aoch 6.1 .b). Jag är därför.inte beredd att följa lagrådets förslag på dennapunkt. Dedräktighetsbaserade ansvarsgränserna i sjölagsförslaget bygger alltså påmotsvarande bestämmelser i art. 6 i begränsningskonventionen. Som jag harframhållit i remissprotokollet används i konventionen alltjämt begreppet ton,trots att detta begrepp har utmönstrats ur den nya skeppsmätningskonventionen.Bestämmelserna i denna senare konvention skall i sin tur ligga till grund närett fartygs dräktighet fastställs. Höjningen i de olika skikten med ett visstantal beräkningsenheter anges i konventionen skola ske "för varje tonfrån...till... ton" ("for each ton from ... to ... tons"; "pourchaque tonneau de ...ä...tonneaux"). Utformningen av dessakonventionsbestämmelser tyder på att förhöjningen med ett visst antalberäkningsenheter skall ske för varje helt ton. Ett ojämnt tontal (t.ex.500,6), måste mot bakgrund härav avmndas nedåt till närmast lägre helt tontal(500) när begränsningsbelopp skall fastställas. Detta gäller självfallet ocksåbeträffande tillämpningen av de nu berörda bestämmelserna i före-varandeparagraf, vilka bygger på konventionens art. 6.1. Anledningen till attuttrycket dräktighetstal används i sjölagen i stället för konventionens uttryckton har berörts i remissprotokollet. Någon skillnad i sak föreligger alltsåinte mellan konventionen och det remitterade förslaget på denna punkt. Ipunkt 4 bör göras en redaktionell ändring i förhållande till det remitteradeförslaget. Lagrådethar till en början behandlat vad som avses med uttrycket de fordringar"för vilka ansvarsgränsen gäller". Uttrycket används både iförevarande paragrafs första stycke och i 240 § andra stycket. 1982/83:159 314 hänvisartill att det av specialmotiveringen till den sistnämnda bestämmelsen framgåratt uttrycket avses innefatta alla fordringar som till sin typ är föremål föransvarsbegränsning. Enligt lagrådet skall en fordran, beträffande vilken gäldenärenpå grund av sådana omständigheter som sägs i 237 § inte kan åberopaansvarsbegränsning, kunna konkurrera inom beloppet. Lagrådet har ansett att, omden angivna ordningen skall gälla, det berörda uttrycket i både förevarandeparagraf och i 240 § måste ersättas med uttrycket "av det slag somansvarsgränsen avser". Jagvill med anledning av vad lagrådet här har anfört framhålla följande. Till gmndför lagrådets bedömning ligger uppenbarligen uppfattningen att gäldenärens rätttill ansvarsbegiänsning kan brytas gentemot någon borgenär men samtidigtfinnas kvar gentemot andra. Jag har inte berört denna situation iremissprotokollet och har inte heller vid utformningen av lagtexten utgåttfrån att den skulle kunna uppstå. Med uttrycket de fordringar "för vilkaansvarsgränsen gäller" har alltså avsetts de fordringar för vilkaansvarsgränsen/aA:/«A;/ gäller.