prop · G60387 · 1982-12-31 00:00:00 — Även jiskeristyrelsen pekar på de utvecklingsmöjlighetersom finns när det gäller att förbättra övervakningstekniken. Pä siktkommer det sannolikt att finnas ytterligare sensorer för att mer fullständigttillgodose spaningsbehov. Konkreta planer föreligger enliglvad inhämtat på att anskaffa s. k. laserfiuorosensor. vilketkan användas för identifiering av typbestämning av olja från flygplan och ävenger vissa möjligheter till upptäckt av olja flytande strax under vattenytan.Genom en snabb typbestämning kan graden av skadlighet bedömas och tillsammansmed volymuppskattningar ge underiag för eventuell bekämpning och förfastställande av vattenföroreningsavgift. 1982/83:87 201 Enligt är del utomordentligtangeläget och självklart att vattenföroreningsavgift åläggs en redare ellerfartygsägare endast i de fall, då det är styrkt att en överträdelse har skettav något av dennes fartyg. Flera remissinstanser har påtalat behovet av mollagningsanordningari hamnarna. Sålunda understryker ÄÄ V betydelsen av att anordningar för mottagningav restprodukter finns lätt tillgängliga. Verkel påpekar att promemorian inteinnehåller någon diskussion om de investeringar som ytteriigare kan behövas fördetta ändamål och vilka effekter sådana investeringar skulle kunna fa påbenägenheten att på ett lagligt sätt bli kvitt de skadliga ämnena. En konsekvens av den nya avgiften kan förutses bli allökade krav kommer att ställas på de landbaserade mottagningsresurser hamnkommunernavarit skyldiga anordna enligt gällande lagstiftning. Det är emellertid känt altdessa resurser utnyttjats i mycket olika omfattning exempelvis i fråga omoljerester. Å ena sidan finns det kommuner till vilka avlämnings-anspråkenkoncentrerats med påföljd atl deras resurser redan under nuvarandeförhållanden varit hårt ansträngda medan å andra sidan åtskilliga kommuner intealls eller endasi i ringa omfattning erhållit krav på mottagning. Kommunerinom sistnämnda kategori har väl haft nominella resurser men dessa har aldrigblivit ordentligt testade mot verkligheten. Med hänsyn lill dessa förhållanden anser styrelsen att denföreslagna lagstiftningen inte bör träda i kraft innan vederbörande myndigheterförvissat sig om att landels hamnar har erforderliga mottagningsresurser och ide fall dessa bedöms otillräckliga blivit i erforderlig mån kompletterade. Förbundet förutsätter att hamnkommunerna inte drabbas avkostnader för vilka de inte kan erhålla täckning enligt gällande beslämmelser. Andra åtgärder som är väl så angelägna är alt lillräckligtantal motlag-ningsanläggningar för oljeresler iordningställs runt landelskuster. Del kan förefalla betänkligt att införa höga avgifter för redarna ochlåta dryga böter drabba det ansvariga befälet ombord vid olagliga oljeutsläppom det inte finns faktiska möjligheter att på ett lagligt sätt göra sig av med sludge.oljehaltigt slagvatten etc. Vidare har rapporterats att vissa kommuner lar ut enoskäligt hög avgift för ilandtagning av oljerester. Alltför höga avgifter kanleda till att vissa redare tvekar att använda anläggningarna. Det är också angeläget atl vederbörande hamnmyndighet åläggesatt arrangera anslutningar enligt internationell standard mellan fartyg och mottagningssta;ijn.Om kvalificerade ingrepp i rörsystem m.m. måste göras för ilandpumpning avoljerester ökar givetvis risken för spill. Ilandtagning av oljerester bör ävenkunna ske utan att fartyget förhalas. 14 1982/83. 1982/83:87 202 1 promemorian sägs på s. 53 att lidsförlusten i sambandmed att förorenat vatten avlämnas i land varierar med mottagningsanordningenskapacitet att ta emot oljeresterna. Denna självklarhet understryker ytteriigaredet absoluta behovel av att samhällets resurser koncentreras till utbyggnad avdessa anläggningar. Kostnaden för mottagning får inte debiteras fartygetsredare för varje särskilt avlämningstillfälle. Här gäller det att göra avlämnandeti land så attraktivt att även sådana redare som i dessa avseenden visarvårdslöshet och nonchalans mot gällande regler avstår från olagliga utsläpp. Redareföreningenvill i detta sammanhang också peka på behandlingen av frågan om förbud att taut särskild avgift för oljeavfall m.m. Denna fråga har vid upprepade tillfällenbehandlats i senast i trafikutskottets betänkande 1980/81:31 om miljösäkraresjötransporter (prop. 1980/81: 119 bil. Enligt lagen (1980:424) om åtgärdermot vattenförorening från fartyg gäller förbud mot att ta ul särskild avgiftför omhändertagande av bl.a. oljeavfall från fartygs maskinrum o.dyl. I dithörandeförordning (1980:789) görs undanlag från förbudet. I utskollsbetänkandetanförs att del finns skäl som talar för att undantaget från förbudet mot särskildavgift upphävs. Utskottet förutsätter också i betänkandet alt detutredningsarbete som behövs för denna fråga skall bedrivas méd största möjligaskyndsamhet. Föreningen instämmer här i del uttalande som görs i motion1980/81:1501 om atl ett upphävande av förbudet skulle göra det olönsamt attsläppa ut olja till sjöss. Föreningen förutsätter att denna fråga får sinlösning i nu förevarande sammanhang. Del är enligl föreningens bestämdauppfattning viktigare all lösa denna fråga än all nu överväga ytterligareåtgärder som riktar sig mot rederinäringen och som skulle kunna bli obehövligaom ifrågavarande förbud togs bort. Likartade synpunkter har framförts även av . Ettpåpekande om utsläpp i hamnar har gjorts av statens brandnämnd. Nämndenframhåller att man i promemorian inte tagit hänsyn lill att ett stort antalspill av olika slag inträffar i hamnar, dvs. utanför kustbevakningensansvarsområde när del gäller bekämpning av utflöden av olja och andra skadligaämnen. T. ex. torde det totala antalet oljespill i hamnar grovt kunnauppskattas till uppemot ett par hundra och merparten av dessa kommerinte till kännedom. förhållande måste beaktas vidutarbetandet av erforderiiga handläggningsruliner. Överåklagaren i ifrågasätter om det är rimligtatt, såsom föreslagits i promemorian, svenska fartyg som går i fart utanförÖstersjöområdet åläggs avgift innan andra sjöfartsnationer har infört liknandeavgiftsbestämmelser. har lämnat synpunkter på promemorieförslagels innebörd för kreditgivningen. har givetvis inga invändningar mot syftenabakom förslaget av innebörd att miljöskyddet skall förbättras. Föreningennoterar emellertid att den vattenföroreningsavgift som föreslås utgör enytterligare Prop, 1982/83:87 203 pålaga på redare och fartygsägare, vilken skulle kunnarubba fartygskreditgivares ställning. Eftersom det inte kan förutses i vilkenomfattning vattenföroreningsavgifter kan komma atl utgå och därigenom försämraredares och andra fartygsägares betalningsförmåga, får risken för detta tas medi bedömningen vid kreditgivningen. Detta kan medföra störningar i fartygs-kreditgivningeni framtiden och i fråga om redan beviljade krediter. De antydda problemenskulle kunna begränsas genom alt redarna och fartygsägarna försäkrade sig molrisken för atl tvingas utge vattenföroreningsavgift. Eftersom del inte går attförutse i vad mån sådan försäkring kommer till stånd, vill bankföreningen medhänsyn till befarade svårigheter vid fartygskreditgivningen saml på de skäladvokatsamfundet anfört ifrågasätta det lämpliga i att nu införa denföreslagna nyordningen. har uppmärksammat att förslaget inle går sålångt atl vattenföroreningsavgiften förenats med sjöpanlrält, vilket skulle hainneburit en ytterligare försämring för kreditgivarna i förmånsrättshänseende.Bankföreningen vill också understryka vikten av att, om förslaget leder tilllagstiftning, vattenföroreningsavgiften inte förenas med sjöpanträtt. Tanken är, framhåller kammarrätten i , atlvattenföroreningsavgift skall utgå enligt principen om strikt ansvar. Detfinns emellertid en viss skillnad mellan operationella utsläpp (första stycketförsta punkten) och utsläpp på grund av olycka (första stycket andra punkten).Vid operationella utsläpp innebär det sirikta ansvaret attvattenföroreningsavgift skall utgå när en överträdelse, som objektivt setlutgör en brottslig gärning enligt 2 kap. 2 eller 3§ VFL, har ägt rum. Andrapunkten avser däremot rena olyckshändelser. Det strikta ansvaret är härmodifierat genom regeln att utsläpp skall begränsas "så långt det är möjligl".Det finns således i dessa fall enligt kammarrätten utrymme för en bedömning avvad som kunnat krävas i det enskilda fallet. Liknande synpunkter lämnas av tingsrält, somframhåller att ev. avgiftsuttag vid olyckshändelser kräver en grannlagabedömning. Tingsrätten förutsätter emellertid att besitter den erforderiigakompetensen för detta. I andra stycket sägs atl överlåtelse av fartyget ellerrederirörelsen inte befriar redaren eller ägaren från betalningsskyldighet.Denna erinran har enligt promemorian intagits för att tvekan inle skall uppståom vem som är rätt avgiftssubjekl när fartyg eller rederirörelse överlåtitsefter utsläppet men före avgiftstalans väckande. Kammarrätten i Göteborgifrågasätter om inte syftet blir bättre tillgodosett, om avgiftssubjektet knytstill tidpunkten för betalningsskyldighetens inträdande, dvs. utsläppet ellerunderlåtenheten atl begränsa detta. En sådan teknik har använts i fråga om 1982/83:87 204 miljöskyddsavgift i miljöskyddslagen. I enlighet härmedskulle paragrafen kunna utformas på följande sätt. "Vattenföroreningsavgift skall påföras den fysiskaeller juridiska person som vid överträdelsen var fartygets redare eller, omredare saknades eller det inte kan fastställas vem som var redare, fartygetsägare". En sådan utformning har dessutom den fördelen att detklart markeras att avgiften kan läggas också på juridiska personer. Redaren av eller ägaren till elt fartyg kan vara enjuridisk person. Denna skall enligt förslaget kunna påförasvattenföroreningsavgift. tingsrält ifrågasätter om inle i dessa falläven den juridiska personens verkställande organ, exempelvis verkställandedirektören, solidariskt med den juridiska personen skall påläggas avgiften. -Vad som anges på s.89 i fråga om partrederier föranleder den frågan om avsiktenär att partredarna skall vara ansvariga enligt 40§ sjölagen. Tingsrättenföreslår att den där angivna ansvarsregeln inte skall gälla i fråga omvattenföroreningsavgifter. I stället bör samtliga partdelägare vara ansvarigaför hela den bestämda avgiften och denna ansvarighet bör vara solidarisk. Lagtexten utsäger, framhåller ,kategoriskt att avgiften skall påföras ägaren, om redare saknas "ellerdet inte kan fastställas" vem som är redare. För att inte lägga alltförstora utredningskrav på tillämpande myndigheter bör bestämmelsen ges denutformningen all avgiften påförs ägaren, om redare saknas "eller det inteutan onödigt dröjsmål kan fastställas" vem som är redare. i och Göteborgskommun anser alt det av författningstexten bör framgå att det är redaren/ägarenvid tidpunkten då utsläppet skedde som skall påföras vattenföroreningsavgift. Hovrätten över och uttalar att avgiftensstorlek bör bestämmas av regeringen. Någon befogenhet att delegera rätten attutfärda föreskrifter i delta hänseende till en myndighet bör följaktligen intetillåtas. Detta är av betydelse bl.a. med hänsyn till att avgiftstabellerna börpubliceras som författning i . Både och menaratt man i lagen och inle. såsom föreslås, i förordningen bör ange vilkenmyndighet som skall besluta om vattenföroreningsavgift. Denna fråga är enligtdomareförbundet så viktig atl den bör regleras i lag. I lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening frånfartyg (VFL) anges såsom den ansvariga myndigheten i fråga omsärskilda Prop.1982/83:87 205 Enligt förfallningsförslagen framgår endasi avförordningen (1980:789) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg (VFF) 9kap. 5 § första stycket att är den ansvariga myndigheten i fråga omvattenföroreningsavgiften. Styrelsen anser att sistnämnda stadgande bör intasi 10 kap. VFL. I 9 kap. 5 § andra stycket VFF sägs att beslut enligt 10 kap. 6§VFL får meddelas av , om beslut inte kan avvaktas. I10 kap. 6§ VFL saknas uppgift om att i första hand har att meddelaifrågavarande förbud och förelägganden. ärdet centrala beslutsorganet inom . Av 10 § instruktion (1973:884) förtullverket framgår att det i arbetsordning eller genom särskilt beslut fåröverlämnas åt annan tjänsteman hos styrelsen än generaltulldirektören attavgöra ärende eller grupp av ärenden som ej är av beskaffenhet att prövningenbör ankomma på generaltulldirektören. Det har varit normalt att iförfattning ange generaltullstyrelsen som beslutsorgan i de fall man villlägga beslutsbefogenheten på central nivå. I den mån viss beslutsbefogenhetskall läggas på viss befattningshavare inom generaltullstyrelsen kan detta skegenom föreskrift i styrelsens arbetsordning. Vad gäller sjösäkerhetsdirektörenhar denne, såsom framgår av instruktionen (1969:320) för merställning som fristående organ, än vad som gäller beträffande exempelvis avdelningschefernaoch byråcheferna hos generaltullstyrelsen. Med hänsyn till att beslut omvattenföroreningsavgift och beslut om förbud och förelägganden i vissa fallfattas av annan myndighet än finner styrelsen dock lämpligt att mani VFF anger vilken befattningshavare inom styrelsen som har att meddelastyrelsens beslut. Enliglden föreslagna föreskriften i 9 kap. 5 § VFF skall pröva frågor omvattenföroreningsavgift. Det får anses ankomma på generaltullstyrelsen attbestämma på vilken nivå inom verket sådana frågor skall ligga. Vadgäller den föreslagna besvärsordningen vill generaltullstyrelsen erinra om att23 § instruktionen för föreskriver att besvär skall anföras hos generallullstyrelsenöver beslut som meddelats av underlydande tullmyndighet. Eventuella undantagfrån denna ordninjg bör lämpligen anges i instruktionen. Undantag skulleenligt styrelsens förslag komma att gälla beslut enligt 10 kap. 5 och 6§§ (gränschefen) blir emellertid underställningsvägeninkopplad i dessa fall. Styrelsenanser att besluten enligt 10 kap. 5 och 6§§ VFL är intimt förknippade medvarandra och att redaren för det fartyg som drabbas av ett förbud ellerföreläggande har berättigade anspråk på att få veta hur storavgiften är så att han kan ställa säkerhet för densamma och fåförbudet eller föreläggandel upphävt. Bland annat på grund härav anserstyrelsen att beslut enligt 5 § bör vara underställelsebeslut i .sammaomfattning som utredningen föreslår beträffande beslut enligt 6§. Stockholmstingsrält föreslår att i första hand kvarstadsinstitutet skall användas för attsäkerställa statens anspråk på vattenföroreningsavgift. Först om ett sådantförfarande inte kan hinnas med bör den myndighet som anges i 5§ kunna meddelabeslut som avses i 6§ 1 p. Detta beslut skall då vara interimistiskt. Sådantinterimistiskt beslut skall kunna hävas av myn- 1982/83:87 206 digheten.Skulle detta inle vara aktuellt skall frågan hänskjutas till domstol som då haratt i vederbörlig ordning ta upp kvarsladsfrågan. Sombehörig domstol i 7 och 9§§ anges domstol som avses i 9 kap. 8§. Här föreskrivessom behörig domstol tingsrätt som är behörig domstol enligt rättegångsbalkeneller enligt 336-338 §§ sjölagen. Inför antagandet av VFL anförde lagrådet (prop.1979/80:167 sid. 275-277), bl.a. att lagrummet bara anger vilka typer avdomstolar som är behöriga all handlägga mål enligt lagen men säger ingenting omdessa domstolars inbördes behörighet. Detta påpekande föranledde emellertid ingenändring i lagtexten under lagstiftningsärendets fortsatta handläggning. Dennaoprecisa utformning av lagen borde ha undanröjts i förevarande sammanhang. Ipromemorian uttalas (s. 93) att förbud enligl 10 kap. 6§ inte bör gälla undernågra längre tidsperioder. Förbundet delar denna uppfattning men anser att enuttrycklig bestämmelse härom bör intas i lagtexten. Texten i 10 kap. 8§ böromarbetas. I föreslagen lydelse antyds dels alt ett förbud kan beslå underobegränsad tid så länge som bevisning måste säkras, dels atl kvarstad enligt 10kap. 7 § möjligen inte skulle krävas om bevisning alltjämt måste säkras.Sistnämnda innebörd av lagrummet skulle stå i strid med 15 kap. 6§rättegångsbalken, enligt vilket lagrum kvarstad skall hävas omsäkerhet ställts. Det framgår inte närmarevad som tankes innefattat i alt bevisning måste säkras. Om därmed avses atlfartyget självt med ev. återstående oljelast utgör bevisning är det inle mycketatt göra åt att elt förbud enligt 10 kap. 6§ blir bestående även sedan säkerhetställts. För de flesta fall torde dock bevisning kunna säkras på ell enklareoch smidigare sätt och etl förbuds varaktighet bör inte bli beroende avpassivitet från myndighetens sida i detta hänseende, särskilt inte sedansäkerhet ställts. Även här bör således förbudens varaktighet uttryckligenbegränsas till viss kortare lid med mindre de av - eller iförekommande fall -underställts domstols prövning eller möjligenansökan om bevisupptagning eller edilionsföreläggande ingivits till domstol. Det nu anförda ger vidhanden att bestämmelserna måste omarbetas, varvid åtskillnad måste göras mellansäkrande av bevisning och säkerställande av anspråk. Vid en sådan omarbetningbör regler om beslag och tagande i förvar kunna tjäna somförebild. Stockholmstingsrätt finner innebörden av 8 § tveksam. Avses att meddelat beslut omkvarstad skall bestå om väl säkerhet för vattenföroreningsavgift ställts menbevisning ej säkrats? På sid. 94 anges att om bevisning hunnit säkras meddeladsäkerhetsåtgärd skall upphöra . Av vad somfortsättningsvis anges framgår atl det skall gälla oavsett om beslut enligt 6§eller kvarstadsbeslul meddelats. Såsom tingsrätten förstår bestämmelsen skallden bl.a. innebära att del för hävande av beslutad kvarstad krävs såväl attsäkerhet ställts som att bevisning säkrats. Emellertid kan ju denomständigheten att bevisning inle säkrats ej utgöra skäl för kvarstad. Del är angelägetatt åt institutet kvarstad inle ges annat 1982/83:87 207 Alt kvarstad skall hävas så snart godtagbarsäkerhet ställts för vattenföroreningsavgift framgår av ochnågon bestämmelse härom bör inte tas i detta sammanhang. Utredningenhar funnit lämpligt att i VFL placera de föreslagna bestämmelserna om vattenföroreningsavgiftsom ett nytt 10 kap. efter 9 kap. om ansvar m.m. 8 kap. med rubrikenkommer därigenom inte att innehålla bestämmelser ombesvär över beslut om vattenföroreningsavgift och beslut om förbud ellerföreläggande för att säkra bevisning eller säkerställa statens anspråk påvattenföroreningsavgift. Styrelsen ifrågasätter om inle de nya bestämmelsernabör inplaceras före 8 kap. och att i sistnämnda kapitel intas alla bestämmelserom besvär över beslul enligt lagen. Styrelsen finner det vara särskiltangeläget med hänsyn lill att beslut i vissa fall skall överklagas hoskammarrätten och i andra fall hos tingsrätt, eller regeringen. Vadgäller forumfrågorna har arbetsgruppen föreslagit att samma regler skall gällasom enligt 9 kap. 8§ VFL. avgifts- och kvarstadsmålen skall handläggas av tingsrättsom är behörig domstol enligt eller sådan tingsrätt somenligt sjölagen är sjörättsdomstol. För de fall utsläpp ägt rum på svensktterritorialvatten synes lämpligt alt brotlsmåls-forum blir avgörande. Avprocessekonomiska skäl och för en enhetlig bedömning kan annan lösning interimligen förordas. Vid utsläpp i närgränsande Östersjöområde torde däremotstarka skäl tala för en begränsning lill sjörättsdomstolarna. Härvid måsteenligt min mening utredas möjligheten av ett generellt medgivande frånregeringen eller annan lagteknisk lösning så att talan i såväl avgiftsfrågorsom brottmål utan förordnande i varje särskilt fall kan väckas vid svenskdomstol och då lämpligen vid de redan befintliga sjörättsdomstolarna. 1982/83:87 208 Lag om ändring i lagen (1980:424) om åtgärder motvattenförorening från fartyg Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1980:424) omåtgärder mol vattenförorening från fartyg dets att rubriken till 8 kap. skall utgå, dels att nuvarande 8 kap. 1-3SS skall betecknas 10 kap. 4,5 respektive 8§, dels att nuvarande 9 kap. skall betecknas 8 kap.. dels all de nya 10 kap. 4 och 8§§ skall ha nedan angivnalydelse. dets att i lagen skall införas ett nytt kapitel, 9 kap.,samt nya beslämmelser. 10 kap. 6 och 7 §§. av nedan angivna lydelse. Nuvarande lydelse Förestagen lydelse En särskild avgift (vallenföroreningsavgift) skall tasut, om något av de förbud mol utsläpp av olja från fartyg som avses i 2 kap. 2§har överträtis och utsläppet inte är obetydligt. Detsamma gäller om ett sådantutsläpp av olja som avses i2 kap. 4§ inte har begränsats så långt det ärmöjligt. Vattenföroreningsavgiflen tilljål-ler staten. Valtenjöroreningsavgijien skall påjöras den fysiska ellerjuridiska person som vid överträdelsen var fartygets redare etter som i redarensställe hade befattning med fartyget. Saknade fartyget redare eller kan detinte ulan onödigt dröjsmål fastslällas vem som var redare, skall avgiftenpåföras den som var fartygets ägare. Delägare i ett partrederi är solidariskt ansvariga förbetalningen av vattenföroreningsavgift. Valtenföroreningsvgiften skaU bestämmas med hänsyn tittutsläppets omfattning samt fartygets storlek (bruttodräktighet). Vid utsläpp av olja skall vattenföroreningsavgiftenberäknas enligl följande tabell. Utsläppt oljemängd i liter Avgift i kr. för fartyg i storlek (brt) mindre än 1 000 per 1 000 1 utöver 1 000 1 per 1 000 1 utöver 1 000 1 per 1 000 1 utöver 1 000 1 per 1 000 1 utöver 1 000 1 per 1 000 1 utöver 260001 per 1000 1 utöver 260001 per 1 000 1 utöver 260001 per 1 000 1 utöver 260001 per 1 000 1 utöver 1010001 per 1 000 1 utöver 101 000 1 per 1 000 1 utöver 101000 1 per 1000 1 utöver 101000 1 per 1 000 1 utöver 501 0001 per 1000 1 utöver 501 0001 per 1 000 1 utöver 501 000 1 per 1 000 1 utöver 501 0001 Med bruttodräktigheten (brt) avses del bruttodräktighetstalsom anges i det mätbrev som gäller för fartyget. Vattenföroreningsavgiften får sättas lägre ån vad somföljer av 4 § eller efterges, om det föreUgger särskilda omständigheter. Frågor om vattenföroreningsavgift prövas av . beslut om vallenföroreningsavgift verkställsi enlighet med vad som föreskrivs i utsökningsbalken. Finns del sannolika skäl för alt vallenföroreningsavgiftskall las ut, får eller annan myndighet som regeringen utser meddelade förbud eller förelägganden som är nödvändiga för alt säkra bevisning eller säkersiällastatens anspråk på vattenföroreningsavgift, såsom 1. förbud mot fartygels avgång etter vidare resa, 2. förbudatt påbörja eller fortsätta lastning, lossning, läktring etter bunkring,. 3. föreläggandeall fartyget skall följa en viss färdväg, 4. föreläggandeall fartyget skall anlöpa eller avgå från en viss hamn eller annanuppehållsplats. Beslutas förbud eller föreläggande, skall 7 kap. 7-l0§§gälla i tUlämpliga delar. För alt säkerställa statens anspråk påvattenföroreningsavgift får domstol som avses i 8 kap. 8§ på framställning avallmän åklagare förordna om kvarstad. Därvid gäller i tillämpliga delar vadsom föreskrivs i 26 kap. om kvarstad i brottmål. Har beslutenligt 7 kap. 4§ första stycket, 5 eller 6 § meddelats av annan myndighet änsjöfartsverket skall det genast underställas verket. Beslut som skallunderställas får inte överklagas. Har beslut enligt 7 kap. 4§ första stycket, 5 eller 6 §meddelats av annan myndighet än skall det genast underställas verket. Harbeslut enligt 9 kap. 7§ meddelats av annan myndighet ån skall detgenast underställas verket. Beslut somskall underställas får inte överklagas. beslul om vattenföroreningsavgift och beslulom förbud eUer föreläggande enligt 9 kap. 7§ får överklagas genombesvär hos den tingsrätt som är sjörältsdomstol i den ort där beslutet har meddelats. Besvärshandtingen skatt ha kommit in till domstolen från den dag då klaganden fick del av beslulel. Vid prövning av besvär över beslut om vattenföroreningsavgiftoch beslut omförbud eUer föreläggande enligt 9 kap. 7§ gäller i tillämpligadelar bestämmelserna i om åtal för brolt på vilkei inte kanfölja svårare straffan böter. Altmän åklagare företråder staten i sådana mål. Beslut ifrågor som avses i denna lag gäller , om inte annat föreskrivs ibeslutet.