prop · G60391 · 1982-12-31 00:00:00 — Det torde inle vara möjligt lagstiftningsvägen altåstadkomma en ändring härvidlag utan samtycke av de andra nordiska staterna.Med den av den svenska f.n. tillämpade ordningen attinte följa upp verkställigheten i annat land sedan överflyttning dit har sketttorde det i realiteten inte heller finnas nägon större möjlighet alt fränsvensk sida verka för alt domen blir verkställd. Sedan JO genom expedition av beslutet fäst justititedepartementetsuppmärksamhet på de aktuella frågorna, har i en särskildpromemoria på anmodan av departementet lämnat vissa kompletterande uppgifter.Styrelsen framhåller att den i JO:s beslul beskrivna situationen inte kan belraktassom unik. 1 vilken omfattning det förekommer att dömda undandrar sigverkställighet på delta sätt är enligt inte möjligt attnärmare precisera med nuvarande kontrollmöjligheter. Sammanfattningsvis framhåller i sinpromemoria alt dess erfarenheter av den praktiska tillämpningen av den nordiskaverkställighetslagstiftningen är att ett icke ringa spelrum ges den som söker undrandrasig lagföring genom att ständigt flytta mellan samarbetande länder. Följden av eltsådant flyttande blir inte sällan att verkställigheten sker efterdomen, och i vissa fall leder det till alt påföljden preskriberas. En viktigförutsättning för att skall kunna ingripa i de nubeskrivna situationerna är enligt styrelsen att aktuellaverkställighetsuppgifter översänds lill styrelsen från det land till vilketverkställigheten har överflyttats. Som ett tänkbart sätt att förebygga att dedömda undandrar sig lagföring i sådana fall pekar påmöjligheten att utvidga bestämmelserna i 4§ andra stycket NVK om biträde avpolismyndighet för överförande av den dömde lill verkställighetslandet lillatt gälla även i de situationer som diskuteras. 1982/83:91 33 2.3 Överväganden och förslag Vad som har anförts i ärendet av JO ochkriminalvårdsstyrelsen visar att åtminstone de svenska bestämmelserna omnordiskt verkställighetssamar-bele kan lämna ett utrymme för de dömda att drasig undan straffverkställighet i vissa situationer. Att dessa inte är heltopraktiska har bekräftats vid de nordiska överläggningarna. Det synes därförmotiverat alt överväga möjlighelerna av särskilda åtgärder med sikte på dekomplikationer som kan uppkomma i de aktuella fallen. Del ärdärvid som framgått situationer av följande typ som förtjänar uppmärksamhet. Enperson har i en nordisk stat dömts till fängelse. Beslut fattas omöverflyttning av verkställigheten lill annan nordisk stat. Den dömde harantingen frivilligt begett sig till sistnämnda stal eller också överförts ditgenom domslandets myndigheter. Han återvänder emellertid lill domslandet innanstraffverkställigheten har fullbordats i den stat till vilken den har övertlyttats.Detta kan tänkas ske antingen innan verkställigheten över huvud tagel harpåbörjats där eller också genom atl den dömde avviker från anstalt ellerunderlåter att inställa sig efter permission. För åskådlighetens skull antas idet följande att är det land där domen har meddelats och attstraffverkställigheten alltså har överflyttats till annat nordiskt land. Gällanderegler får anses innebära alt den svenska befattningmed verkställigheten upphör, sedan en framställning om överflyttning av slraffverkställighe'tentill annat nordiskt land har bifallits och styrelsen i förekommande fall harombesörjt överföring av den dömde till det andra landet. Skulle styrelsen fäkännedom om att den dömde återvänt till efter beslutet omverkställighetens överflyttning, är det därför i varje fall tveksamt, omstyrelsen pä 4 § NVK kan grunda någon befogenhet att påkalla polisens biträdeför den dömdes överlämnande till det andra landet. Styrelsen har inle hellerpraktiska möjligheter att fatta sådana beslul. Att utlämning lill det andra landet inte kan ske i den nuberörda situationen torde vara klart. Som JO har påpekat kan utlämning frånSverige inte enligt gällande rätt ske på grund av en svensk dom. Om den dömdeinte är svensk medborgare, kan det däremot i vissa fall tänkas finnas förulsättningaratl tillämpa bestämmelserna i utlänningslagen (1980:376). Den dömde kan varautvisad frän genom den dom vars verkställighet har överförts till denandra nordiska staten. Även bestämmelserna i 29§ utlänningslagen om avvisningkan vara tillämpliga, t.ex. om den dömde kan antas sakna medel för sin vistelsehär i landet eller det kan befaras alt han fortsätter brottslig verksamhel. Beslulom avvisning måste i sä fall meddelas efter den dömdes ankomstlill . Atl tillämpa bestämmelserna om avvisning för atl säkerställa slraffverk- 3 1982/83. Prop.1982/83:91 34 ställighet i annan stat innebär dock otvivelaktigt atlutlänningslagstiftningen används för annat ändamål än som egentligen äravsett. Om man vill införa uttryckliga regler för myndigheternashandlande i här avsedda situationer, skulle en utväg naturligtvis kunna varaatt utvidga utlämningsinstitutets tillämpningsområde till att omfatta även falldär domen har meddelats i men straffverkställigheten har överflyttalstill annat nordiskt land. Denna lösning torde emellertid fä avvisas som opraktisk.Alt utlämning inte skall tillgripas när den dömde i anslutning till självaheslutet om straffverkställighetens överflyttande skall föras över till denfrämmande staten är uppenbart. Inle heller.i övrigt är ullämningsproce-durenlämplig när domen har meddelats i det land där frågan om utlämning skall prövas.I den svenska lagen om utlämning för brolt till , . ochNorge skulle tämligen omfattande ändringar behöva göras (jfr t.ex. I, 3. 5, 6och 9§§). har framhållit att en förutsättningför att styrelsen skall kunna ingripa i här åsyftade situationer är attstyrelsen erhåller aktuella verkställighetsuppgifter frän del land ditstraffverkställigheten har överflyttats. Detta skulle naturligtvis i och försig kunna vara av värde. Samlidigt står det klart att det skulle innebära enrätt betydande omgång för kriminalvårdsmyndigheterna i de olika nordiskaländerna att i samtliga fall, där den nordiska verkställighetslagstiftningenhar tillämpats, sörja för att myndighet i det andra landet fortlöpande färverkställighetsuppgifter. Om, som förslag synesförutsätta, styrelsen därigenom skulle åläggas ett ansvar för verkställighetenvid sidancav det som vilar på kriminalvärdsmyndigheten i det land lill vilketverkställigheten har överflyttats, skulle ocksä ansvarsförhållandet bli någotoklart. Härtill kommer att det är tveksamt om ett sådantinformationsutbyte mellan kriminalvårdsmyndigheterna i de nordiska ländernaskulle fylla någon egentlig funktion i de nu diskuterade situationerna. Den svenskakriminalvårdsstyrelsen skulle visserligen få uppgifter om fall där en intagen,som fått sin verkställighet öveiflyttad till annat nordiskt land, har avvikitfrån anstalt eller underlåtit att inställa sig efter permission. Skullestyrelsen därvid på elt eller annat sätt ha kännedom om att den dömde vistas päbestämd ort inom , kan styrelsen begära polisbiträde för hansöverförande till verkställighetslandel, om lagliga förutsättningar härförskapas. Men denna situation är förhållandevis opraktisk, eftersom manvanligtvis inte känner till vart den som t. ex. avvikit från anstalt har begettsig. 1 det stora flertalet fall skulle inte kunna vidtanågon annan åtgärd än att begära efleriysning av den dömde inom ,förutsatt naturligtvis att det över huvud taget finns anledning räkna medmöjligheten av att han har begett sig hit. Det ligger emellertid närmare till hands atl en sådan efleriysningi vanlig ordning begärs av myndigheterna i det land till vilket verkställighetenhar överflyttats. Dessa myndigheter måste under alla förhållanden låta efteriy- Prop.1982/83:91 35 sa den dömde inom del egna landet. Gällandeöverenskommelse angående samarbete mellan de nordiska polismyndigheternainnebär all den som i etl nordiskt land har avvikit frän anstalt inomkriminalvärden, underlåtit att inställa sig efter permission eller i annat fallskall inställas för att avtjäna straff kan efterlysas i annat nordiskt landutan att behöver kopplas in (jfr för svensk del FAP 061-1 och 444-2), Sädanefteriysning begärs vanligen också när straffverkställigheten skall ske i domslandelom det finns anledning räkna med att den dömde uppehåller sig i nordiskt grannland.Anträffas den dömde i sistnämnda land, kan han på grund av efterlys-ningengripas och anhållas i avbidan på en framställning om utlämning (17 § nordiska utlämningslagen).Om den dömde inte vill stanna kvar hos polisen i avbidan pä en utlämningsframställningutan önskar att bli återförd fill den anstalt frän vilken han harrymt, anses i praxis inget hinder möta mot att polisen mera formlöst sörjer föratl han förpassas fill den andra nordiska staten. I den situation som diskuteras - dvs. när den dömdeanträffas i efter alt ha avvikit från straff som i nordiskt grannlandskall verkställas på grund av svensk dom - ger emellertid inte efteriysningensvensk polis eller åklagare befogenhet att beröva den dömde friheten med siktepä hans återförande lill den främmande staten. En utlämningsframställning kanju enligt vad som förul har sagts inte komma till stånd, och den nordiska utlämningslagstiftningensbestämmelser om provisoriskt anhållande är då inte tillämpliga. Någon annanrättsgrund för ett frihetsberövande torde inte finnas med den tolkning av 4§ NVKsom enligt vad som angetts i del föregående är den gängse. Del finns anledninganta alt det i själva verket är denna "lucka" som ger upphov till depraktiska problem som förul har redovisats. Det enklaste sättet alt komma tillrätta med fall av denna typ är uppenbariigen atl ge svensk polismyndighetbefogenhet att föra den dömde till den stat där verkställigheten av den svenskadomen enligt meddelat beslul skall äga rum, om myndighet i den staten begär deteller den dömde har efteriysts därifrån. handlande kommerdärmed alt motsvara vad som skulle ha skett, om den dömde rymt från ett svensktfängelse. Nägra bärande invändningar mot en sädan ordning - som lär ha fillämpatsi praktiken i något eller några fall utan uttryckligt lagstöd - torde intekunna åberopas. Del kan inte heller anses föreligga skäl att polismyndigheten idessa situationer skall avvakta annan svensk myndighels beslut innan den dömdefår föras till den stat där han skall avtjäna sitt straff. Straffet grundas päen svensk dom, och verkställigheten sker i den andra nordiska staten eftersvensk begäran på grundval av ett beslut mot vilket den dömde har kunnat föratalan i kammarrätt och regeringsrätten. I allmänhet har f.ö. beslulel omverkställighetens överflyttande fatlats på den dömdes egen begäran. En reglering efter de linjer som här har angetts kan försvensk del genomföras genom ändringar i 8 och 9§§ NVL. 1 8§ andra stycket NVL Prop.1982/83:91 36 bör då i huvudsaklig överensstämmelse med 4§ andra stycketNVK föreskrivas att om den dömde finns här i landet när framställning omverkställighet av svensk fängelsedom i annan nordisk stat bifalls,skall ombesörja att han förs till den staten. Vidarebör anges alt styrelsen därvid får anlita biträde av polis. I elt nytt tredjestycke av 9 § bör föreskrivas att om svensk fängelsedom skall verkställas iannan nordisk stat och den dömde, i annat fall än som avses i 8§ andra stycket,anträffas här i riket före frigivningen, polismyndighet får föra honom till denandra staten för slaffverkställighel på begäran av myndighet i den staten ellermed anledning av där utfärdad efterlysning. Uttrycket "före frigivningen"har avsiktligt valts i stället för "innan straffet till fulloverkställts" e.d. med hänsyn till att bestämmelsen inte lämpligen böromfatta fall dä den dömde efter villkorlig frigivning har gjort sig skyldigtill nytt brott och den villkoriiga frigivningen förverkas i samband med dennya lagföringen. Med den nu förordade regleringen är det inte nödvändigtatt kriminal-värdsmyndigheterna i de olika nordiska länderna fortlöpandetillställer varandra verkställighetsuppgifter rörande fall där den nordiskaverkställighetslagstiftningen har tillämpats. Med hänsyn härtill och till den adminislrativaomgång som detta enligt vad som förut har framhållits skulle förutsätta,förordas i detta hänseende ingen ändring i nuvarande rutiner. Det kan emellertid i sammanhanget finnas skäl attuppmärksamma ett annat, inte helt opraktiskt fall, nämligen den situation somuppstår om nägon, efter att ha dömts lill fängelse i en nordisk stat och fåttverkställigheten överförd till annan nordisk stat, tar sin tillflykt till entredje sådan stal. Frågan är närmast om det skall ankomma pä domslandet ellerverkställighetslandet att begära utlämning, något som i sin tur får konsekvensernär det gäller förutsättningarna för myndigheterna i den tredje slaten attföranstalta om provisoriskt anhållande. Ullämningsproceduren tar otvivelaktigt sikte på fall därstraffverkställigheten skall ske i den stal som begär utlämning, och det ärinte minst av praktiska skäl lämpligast atl utlämningsframställningen görs avverkställighetslandet. 1 den angivna situationen torde detta emellertidinte vara möjligt, eftersom den nordiska utlämningslagstiftningen. för fall då utlämningskall ske pä grund av dom, förutsätter atl domen har meddelats i den anmodandestaten. De fall som här avses har säkerligen avsevärt mindre praktisk betydelseän fall av den typ som förut har diskuterats. Del kan emellertid vara motiveratatl i sammanhanget ta upp även denna fräga, så myckel mera som ett klarläggandeav rättsläget kan ske genom en ganska enkel justering av 1 § nordiska utlämningslagen.Justeringen bör ha till innebörd att det i här avsedda situationer skall ansessom om domen är meddelad i verkställighetslandel, när fräga om utlämning skallprövas i tredje stat. De lagändringar för svensk del som har förordats ochsom återges i bilagan har vid nordiska överiäggningar tillstyrkts avföreträdare för de danska, finska och norska justitiedepartementen. 1982/83:91 37 IJO:s beslut tas också upp frågan om det bör finnas möjlighet all genom beslutenbart av myndighet i domslandet återflytta verkställigheten dit av etlfängelsestraff som har överflyttats till annan nordisk stal. Den nordiskaverkställighetslagstiftningen innehåller inga beslämmelser härom. Sådanabeslut har i praktiken - med visst stöd i de svenska förarbetena (prop.1962:203 s. 34) meddelats av , dock endasi påframställning av myndighet i den andra staten. Det synes också klart atl del,sedan en framställning om överflyttning har bifallils, föreligger en form avfolkrättsligt bindande överenskommelse mellan de berörda staterna som interimligen bör kunna hävas ensidigt genom beslut av enbart den ena statensmyndigheter. Det kan naturligtvisdiskuteras om man bör införa uttryckliga regler i lagstiftningen omåterflyttning och utvidga möjligheten till sädana beslut, som åtminstone enligtsvensk praxis torde meddelas endasi när verkställigheten inle har påbörjats inågon av staterna. Å andra siden talar starka skäl för en viss restriktivitetnär det gäller att bryta upp ett redan meddelat beslul om verkställighetensöverförande lill annan stat. Någon revidering av den nordiska verkställighetslagstiftningeni detta hänseende förordas därför inte. Om t.ex. i detav JO behandlade fallet hade beslutat atl återflytta verkställigheten av R:sstraff till , skulle styrelsen kanske haft att ta ställning begäran av R att på nytt få verkställigheten överförd till hans hemland.Därmed skulle styrelsen ha meddelat fyra olika verkställighelsbeslut i delaktuella fallet. Slutligenbör påpekas att den nordiska verkställighetslagstiftningen kan tänkas skapavissa komplikationer när del gäller att från ulomnordisk stat begära utlämningav en person som skall avtjäna straff i annan nordisk stat än domslandet. Dennafråga kan givetvis inte lösas utan ändring av gällande utlämningsavtal. Någotpraktiskt fall där sädana komplikationer har uppstått är dock inle känt, ochnågon åtgärd i delta hänseende förordas därför inte. 3 Förvarstagande i utlämningsförfarandet m. m. Densom i en främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för en där straffbelagdgärning och som uppehåller sig här i riket kan efter beslut av regeringenutlämnas till den staten enligt bestämmelserna i förevarande lag (1 §). Ensvensk medborgare fär inte utlämnas (2 §). Föratt utlämning skall kunna ske gäller bl. a. att den gärning som avses måstemotsvara ell broll för vilket enligt svensk lag är stadgat fängelse i mer änett år. Om vederbörande i den främmande slaten är dömd för brottet, fårutlämning inte ske, om inte den ädömda påföljden utgör minst Prop.1982/83:91 38 fyra månaders frihetsstraff eller annat omhändertagande ianstalt (4 §). Enframställning om utlämning skall göras på diplomatisk väg (14 §) och inges tillutrikesdepartementet. Om del är uppenbart atl framställningen inle börbifallas, skall den avslås av regeringen (15 §). I annat fall skallyttrande avges av riksåklagaren () och - om den som avses med framställningeninte har samtyckt till att han utlämnas - ärendet prövas av högsta domstolen(HD), innan regeringen kan meddela beslut i anledning av framställningen. RÅskall för sitt yttrande verkställa erforderlig utredning enligt vad gäller ifråga om förundersökning i brottmål (15 §). Den som har begärts utlämnad kan fåbiträde av en offentlig försvarare. Beträffande användande av tvångsmedel gäller till enbörjan med vissa modifikationer vad som i allmänhet är föreskrivet förbrottmål. Den som har begärts utlämnad kan således under utredningen anhållasoch förklaras häktad av tingsrätten pä den ort, där han befinner sig. Etthäktningsbeslut gäller tills vidare fill dess ärendet har avgjorts eller, iförekommande fall, till dess HD funnit hinder mot utlämning föreligga. Talan moltingsrättens häktningsbeslut förs genom besvär direkt till HD utan inskränkninglill (16 §). Sedan utredningen har avslutats, överiämnar RÅ ärendetoch sitt yttrande lill regeringen eller, i de fall som berördes, fill HD(17 §). HD skall därvid pröva huruvida utlämning lagligen kan beviljas (18 §).Förhandling skall hällas i HD, om det anses erforderligt, och fär inte vägrasmed mindre tidigare förhandling måste anses tillräcklig eller saken äruppenbar. Även om ärendet är anhängiggjort i HD skall fräga om tvångsmedelprövas av underrätt, om inte HD förordnat annat (18 §). HD skall, när ärendetavgörs där, även bestämma ersättning till den offentliga försvararen. Sådanersättning skall i allmänhet stanna på statsverket (18§). Såvittangår häktning innebär hänvisningen till vad som är föreskrivet för brottmål bl.a.att häktning inte fär ske, om inle de i (RB) angivnaförutsättningarna för denna åtgärd är uppfyllda. Om annat inte följer av etttillämpligt utlämningsavtal (jfr 9 § tredje stycket allmänna utlämningslagen),måste det i utlämningsärendet föreligga inte bara ett häktningsbeslut, som ärmeddelat av en behörig myndighet i den främmande staten, utan även en försvenska förhållanden godtagbar utredning, som visar att vederbörande är päsannolika skäl misstänkt för del brott som det är fräga om. Även de andra i 24kap. 1 § RB angivna förutsättningarna för häktning måste vara uppfyllda. Dengärning som utlämningsframställningen avser skall således vara av sådansvårighetsgrad att den, bedömd enligt svensk lag, kan ge anledning tillhäktning (jfr prop. 1957:156 s. 82 0. Dessutom skall åtminstone något av desärskilda häklningsskälen flykt-eller kollusionsfara eller risk för fortsattbrottslig verksamhet föreligga. I den allmänna utlämningslagen finns vidare bestämmelserom s.k. provisoriskt anhållande. Enligl vad som där föreskrivs kan den som i Prop.1982/83:91 39 främmande stat är misstänkt, tilltalad eller dömd för etlbrott som kan föranleda utlämning anhållas eller åläggas reseförbudeller anmälningsskyldighet av åklagare enligt vad som i allmänhet gäller ibrottmål. Elt beslut om användande av sädanl tvångsmedel skall utan uppskovanmälas hos rätlen, som skyndsamt prövar åtgärden. Om tvångsmedel används,skall den främmande statens begäran eller efteriysning följas aven formell begäran om utlämning, varefter ärendet handläggs i ordinär ordning(23 §), Det slutliga beslutet i utlämningsärendet meddelas avregeringen. Om utlämning därvid beviljas, skall regeringen utsätta en lid inomvilken den främmande staten skall hämta den som utlämnas. Tiden får inte ulansynnerliga skäl översliga en månad från del alt den främmande staten har fåttdel av beslutet. Regeringen kan även förordna atl den, som enligt beslutetskall utlämnas, i avbidan pä verkställigheten skall las i förvar eller ställasunder uppsikt (20 §). Lagen innehåller inga bestämmelser om överklagande ellerdomstolsprövning av sådana regeringsbeslut. Av 27 § allmänna utlämningslagen följer att bestämmelsernai den lagen inte gäller i förhållande lill , , och Norge.Här gäller i stället den nordiska utlämningslagen som med hänsyn tillrättslikheten inom öppnar en betydligt mera vidsträckt möjlighel lillutlämning än den allmänna lagen. Enligl den nordiska utlämningslagen kan även en svenskmedborgare drabbas av utlämning. Därmed krävs alt han sedan minst tvä årstadigvarande har vistats i del land till vilket utlämning begärs eller altden gärning som avses motsvarar etl brolt för vilket enligt svensk rätt ärstadgat fängelse (2 §). En svensk medborgare får dock inteutlämnas för ett politiskt brolt (4 §). Den formella handläggningen av ett nordiskt utlämningsärendeär i många avseenden betydligt enklare än vad som är fallet enligt den allmännautlämningslagen. En utlämningsframställning behöver således inte göras pådiplomatisk väg. Den kan i stället göras av polis- eller åklagarmyndighet idel land som önskar utlämningen. Del sker antingen hos riksåklagaren eller, omden som begärs utlämnad har känd uppehållsorl här i landet, direkt hos läns-eller distriktsåklagare på den orten (9 §). Om inte den som begärs utlämnad samtycker till utlämningeller erkänner den gärning, för vilken utlämningen begärs, skallframställningen grundas pä en fällande dom eller på ett av domstol meddelatbeslut, varav framgår atl den har funnit alt del föreligger sannolika skäl förall vederbörande har begått det uppgivna brottet (9 §). Om den som avses med framställningen samtycker tillutlämning, kan den åklagare som har hand om utredningen själv besluta omutlämning. Delta gäller dock inte bl. a. om brottet är av politiskbeskaffenhet, om den 1982/83:91 40 som begärs utlämnad här i landet är misstänkt eller dömdför brott och straffverkställighet pågår eller om flera länder begärutlämning (15 §). Är någon av dessa omständigheter för handen eller finneråklagaren atl det föreligger något annat hinder mot utlämning eller attutlämning eljest bör vägras, skall handlingarna i ärendet skyndsamt översändastill . Del ankommer i sådant fall pä regeringen att avgöraärendet (15 §). Innan regeringen meddelar beslut i ärendet skall, om detfinns särskilda skäl, yttrande inhämtas frän HD huruvida utlämning lagligen kanbeviljas (15a§). Den nordiska ullämningslagens bestämmelser om tvångsmedelöverensstämmer i stora drag med vad som gäller i enlighet med den allmännalagen. Föreliggande skillnader är till stor del betingade av den förenkladehandläggning som kan tillämpas i många nordiska utlämningsärenden. Bestämmelserna om användande av tvångsmedel underhandläggningen av ett utlämningsärende är även här knutna till vad som ärföreskrivet i fråga om tvångsmedel i brottmål. Enligt 12 § får såledesåklagaren - till främjande av utredningen och för all säkerställa utlämning -om den gärning för vilken utlämning begärs eller gärning av motsvarande beskaffenhetär i svensk lag belagd med straff, använda och hos rätten påkalla användande avstraffprocessuella tvångsmedel. Svenska myndigheter behöver emellertid inte laslällning till om det föreligger sannolika skäl för misstanke beträffande detuppgivna brotlet. Enligl en uttrycklig föreskrift i 12 § första stycket andrameningen får nämligen tvångsmedel användas utan atl det i denna del finns någonsärskild utredning utöver vad som framgår av utlämningsframställningen.