prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — 1982/83:85 184 RÅ tillhör dem som förordar ett mer obligatoriskt system.Han framhåller all om man i likhet med kommillén väljer all behälla denvillkorliga frigivningen så bör utrymmet för individuella variationer imöjligaste mån begränsas och presumtionen för villkorlig frigivning så snartviss kvotdel av straffet avGänals göras starkare än vad som är fallet. Deltaligger helt i linje med den grundläggande princip kommittén säger sig utgåifrån, nämligen alt tillämpningen och förfarandet i sä stor utsträckning sommöjligl bör regleras i lag så att utrymmet för skiftande bedömningar i praxisminskar. Vad som bör eftersträvas är ell enklare, mera förutsebart ochrättvisare regelsystem. Likartade synpunkter anförs bl. a. av länsåklagaren iVärmlands län, , hovrätten för , ,övervakningsnämnden i , BRA och Föreningen . Också delar kommitténs uppfattningatt den villkorliga frigivningen bör bygga på etl syslem med i huvudsak fastaregler där genom lag tidpunkten för frigivningen är reglerad. De fördelar somdella medför i form av en i förväg fastställd tidpunkt för frigivningen som ärkänd både för den intagne själv och för den kriminalvärdspersonal som har attbiträda vid frigivningsarbetel överträffar nämligen de fördelar som en obestämdtidpunkt kan medföra. Ett förenklat frigivningsförfarande kommer vidare atl istor utsträckning minska det administrativa arbetet med frigivningspromemorioroch protokoll m. m. Den tid som på della sätt inbesparas kan i stället utnynjasför konkreta insatser för alt hjälpa de intagna med t. ex. arbets- ochbosladsanskaffning. En reglering med i princip obligatorisk villkorligfrigivning tillstyrks ocksä av bl.a. , ,och Svenska fångvårdssältskapel. Några remissinslanser är emellertid avvisande ellertveksamma till etl så obligatoriskt system som kommittén föreslår. släller sig sålunda tveksam lillkommitténs förslag atl göra den villkorliga frigivningen i del närmasteobligatorisk. Vid fall av särskilt grav misskötsamhel under anstaltsliden ellervid permissioner samt då risken för ell snabbi återfall i kriminalitet ärsärskill slor tiU följd av att frigivningsförhäUandena är oordnade, bör delfinnas en möjlighel att efter en individuell prövning senarelägga tidpunktenför den villkoriiga frigivningen. Denna möjlighet bör enligt tingsrättenanvändas med försiktighet och behöver inte innebära etl åsidosättande avprincipen om förutsebarhet av vad den dömde har atl utstå till följd av domenpå fängelse. Kravet på fömtsebarhet får enligt tingsrältens uppfattning ansestillräckligt tillgodosett om den dömde vid normal skötsamhel kan räkna medvillkorlig frigivning efter viss kvotdel av strafftiden. Än mer uttryckligt negativ till obligatoriska regler ärsom redan har framgått övervakningsnämnden i som menar all kommittén överhuvud taget synes ha förbisett det värde som den fakultativa villkorliga Prop.1982/83:85 185 frigivningen i förening med frigivningspermissionerna harsom kriminalpolitiskt medel, som brottsförebyggande faktor och som led irehabiliteringsprocessen. Enligt nämnden innebär förslaget att risken föråterfall i brott ökar betydligt; nya brott betyder ofta katastrof för denfrigivne, och för samhäUet innebär återfallet oundvikliga kostnader. Drastisktuttryckt kan det enligt nämnden sägas, att det är bättre all betala denintagnes vistelse under ytterligare någon tid på anstalten i stället för althan skaU gå ut och begå nya brott. Ocksåövervakningsnämnderna i och / Lideå avslyrker som fömt har berörtsett system med obligatorisk frigivning, medan JO släller sig mycket tveksamtill atl nu genomföra ett system med obligatorisk halvlidsfrigivning. 2.4 Vilken eller vilka kvotdelar bör gälla för denvillkorliga frigivningen? Majoriteten av remissinstanserna godtar att halvtid kangälla som huvudregel för den viUkorliga frigivningen. Vissa framhåller dockall påföljdssyslemets trovärdighet kan sättas i fråga genom en sådan regel ochskulle därför hellre se att en sänkning av straffnivån skedde genom förändradestraffskalor. Flera remissinstanser ställer sig också tveksamma till omförslaget verkligen kommer att medföra kortare frihetsberövanden. Man pekarhärvid på möjligheten att domstolarna kommer att kompensera den vidgadetiUämpningen av villkorlig frigivning med höjda straff. Bl.a. med hänsynhärtill rekommenderar flera remissinstanser atl man bibehåller nuvarandeordning, eventuellt med en vidgad tillämpning av halvlidsfrigivning. RA tillhör dem som, om den viUkoriiga frigivningen skallbibehållas, anser sig kunna godta halvlidsfrigivning som huvudregel. Inte heUeröveråklagaren i eller länsåklagarna i , ellerVärmlands län har nägon erinran mot förslagel i denna del. Förslagel godtas eller tUlstyrks även av (majoriteten), , övervakningsnämnden i , BRA,, , , , , Sverigessocionomers, personal- och förvaltningstjänstemäns riksförbund, advokatsambundet,Föreningen , Föreningen . Föreningen styresmän och assistenter m.fi. Övervakares och kontaktpersoners riksförbund ochSvenska fångvårdssällskapel. Också accepterar förslaget medreservation för att det i själva verket är en generell straffsänkning och attrisker finns för att domstolarna kommer att utdöma längre straff Åtskilliga instanser anför emellertid invändningar mot enobligatorisk halvlidsfrigivning. Hovrätten för menar att detfinns starka skäl för bäde en halvering och en två tredjedels gräns. 1982/83:85 186 dockatl del är en slor risk att tUUron till straffsystemet minskar om man genomfören reform som innebär att strafftiden sänks lill hälften för nästan allaintagna utan att man behöver göra ändringar i straffskalor.Domstolarnas verksamhet kan komma alt framstå som en chimär utan anknytning tiUverkligheten. Riskerna för att domstolarna skulle kompensera sänkta straffgenom atl utdöma längre påföljdstider är troligen också större med en sådankvotdel och kan i sin tur leda lill en olycklig oenhetlighet islraffmätningen. Vid en samlad bedömning menar hovrälten att övervägande skältalar för an villkoriig frigivning inte skall äga rum innan två tredjedelar avstrafftiden avGänals. ställer sig avvisande till en obligatoriskhalvlidsfrigivning. Tingsrätten ansluler sig till uppfattningen atl frihetsstraffenslängd bör avkortas men avvisar bestämt att detta sker genom regler inom ramenför den villkorliga frigivningen. Frågorna bör i stället övervägas i ett störrekriminalpoUtiskt sammanhang, lämpligen i kommitténs fortsatta arbete med enöversyn av brottens slraffvärde och straffskalornas längd. Kommitténs förslagom i stort obligatoriska regler för halvlidsfrigivning leder, enligltingsrättens mening, lill en alltför slor disproportion mellan det utdömdastraffet och anstaltsvistelsens längd. Det finns en risk att domstolarna kommeratt böija utmäta längre frihetsstraff än f n. KommUtén har förutskickat attfrågorna om villkorlig frigivning ånyo kan komma att övervägas i det fortsattaarbetet. Denna omständighet understryker ytterligare att en reform, som inomkort kan bli föremål för ändringar, inte nu bör genomföras. Tingsrättenförordar därför alt nu gällande regler och praxis om villkorlig frigivningtills vidare behålls. Liknande synpunkter anförs av . Kritiskasynpunkter på en obligatorisk halvlidsfrigivning framförs även av Malmötingsrätt. Tingsrätten anför bl.a. atl sett ur etl internationellt perspektivde strafftider som utdöms av svenska domstolar redan nu är genomgående korta.Tingsrätten befarar att fängelsestraffets allmänpreventiva funktion inte kanbibehållas om de faktiska strafftiderna avkortas ytterligare. Särskilt vidkorta fängelsestraff, då den dömde efter frigivning mera sällan ställs underövervakning, är det den faktiska strafftiden som utgör fängelsestraffets reellainnehåU. Med hänsyn härtiU är det angeläget att domstolen har möjlighet attdifferentiera slraffmätningen när den dömer ut korta fängelsestraff Generelltkan enligt tingsrätten sägas, alt möjligheten tiU differentiering blir mindreom viUkorlig frigivning sker redan efter halva strafftiden. Enligt nuvarandeordning är det enbart fängelsestraff som medför ianstalt. Vid viUkorlig frigivning efter halva strafftiden ger fängelsestraff om3-6 månader samma anstaltslid, om minsta tiden för villkorlig frigivning är 3månader. Sätts minsta tiden för villkorlig frigivning gerfängelsestraff i anstalt. Det skuUe således blisvårare och även mindre meningsfullt än att försöka anpassastraffmätningen efter Prop.1982/83:85 187 graden av brottslighet. SärskUt påtagliga skullesvårigheterna bli då det gäller alt gradera påföljderna exempelvis för fleratiUtalade i en slöldliga, efter omfattningen av vars och ens medverkan. Uppfattningen att det inte finns utrymme för att minskafrihelsberövandena i den utsträckning som kommittén föreslår onrifattas ävenav tingsräll, . Föreningen och Föreningen . tillhör de instanser som anser atldel knappast är troligt att en obligatorisk villkorlig frigivning efter halvastrafftiden kommer att leda till kortare frihetsberövanden. Kommittén harenligt nämnden underskattat risken för att domstolarna dömer ul längre straffför att kompensera avkortningen av anstaltstiden. Man bör observera, att det ärlångt ifrån säkert att inle redan den nuvarande möjligheten till frigivningefter 1/2 tiden har påverkat slraffmätningen. Om så inte har skett, kan detbero på att frigivningsreglerna är fakultativt utformade och på att domstolarnahar räknat med att frigivningen föregås av överväganden från övervakningsnämndernasoch kriminalvårdsnämndens sida. Enligt kriminal-värdsnämndens mening finns delen påtaglig risk för att en obligatorisk regel om avkortning med 1/2 tiden fåreffekter på straff mätningen. Man kan visserligen säga sig att domstolarna inlekommer atl skärpa straffen tiU det dubbla, så att effekten av en sådan regelstannar vid måttliga straffskärpningar. Därmed kan man vinna kortareanstaltstider. Men om vinsten skall bli annat än skenbar, kan reglerna omförverkande av slraffåterstoden vid återtaU i brott inte behållas i oförändratskick. När straffåterstoderna blir längre kan man mot bakgrund avålerfallsstalistiken som slutresultat av kommitténs förslag se, alt mångamänniskor kommer atl få avGäna i anstaU än vad de gör undernuvarande regler. avstyrker därför förslaget att denuvarande bestämmelserna ersätts med en regel alt frigivning genereUt skaU skeefter halva strafftiden. Samma farhågor uttrycks av övervakningsnämnden i ,övervakningsnämnden i och . Kritiska synpunkter på halvtidsfrigivning anförs även avkammarrätten i och övervakningsnämnderna i och . Som alternativ till kommitténs förslag anför JO att hanför egen del anser att del i nuvarande läge vore säkrast atl nöja sig med attbehålla tvåtredje-delsfrigivningen - som närmast utgör ett obligatorium - ochändra bestämmelsen om halvlidsfrigivning så att en mindre restriktivtillämpning möjliggörs. Niet gäller halvtidsfrigivningen finns enligt JO kanskeskäl att även formellt lämna utrymme för hänsynstagande lill att den dömdeunder anstaltsliden förhållit sig väl. Någon fara för att intagna därav skullelockas till en för dem skadlig anstaltsanpassning föreligger nog knappast nuför tiden. Liknande uppfattningar redovisas bl. a. av kammarrätten i Jönköpingoch . 1982/83:85 188 2.5Särreglering för grova brott? Majoritetenav remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnal ulan erinran förslaget om ensärreglering av den villkorliga frigivningen när den tilltalade gjort sigskyldig lill en grövre brottslighet. Många av dessa har dock uppfattningen altell beslul om senareläggning måste kunna omprövas eller alt besluten inte börligga hos domstolen. Även om majoriteten godtar en särteglering är detemellertid en betydande andel av remissinstanserna som ställer sig avvisandeeller tveksamma lill alt andra regler än eljest skall gälla i fråga omvillkorlig frigivning vid grövre brolt. Kriminalvårdsstyrelsentillhör de instanser som inståinmer i förslagel om en särreglering avanstaltslidens längd för det mest samhällsfariiga klientelet. Styrelsen delar idetta fall kommitténs uppfattning att den allmänna strävan att förkortaanslallsstraffen måste vägas mol kraven på samhällsskydd. Denna avvägning böremellertid ske med slor urskillning i de enskilda fallen, varför särregleringenendast bör inriktas på fall där hänsynen till brottslighetens karaklär gör allsamhällels behov av skydd framstår som särskilt påtagligt. För den gruppintagna som inte bör komma i fråga för halvtidsfrigivning bör huvudregeln varaatl villkorlig frigivning inte får ske förrän efter 2/3 av strafftiden. Tillskillnad från kommittén anser dock styrelsen att del i undantagsfall bör finnasmöjlighet till avsteg från en sådan huvudregel. Del främsta skälet härför äralt man erfarenhetsmässigt inte kan bortse från alt det i vissa fall underverkställigheten inträffar sädana förändringar i en intagens situation som möjligt alt frige den intagne före 2/3-dagen utan att kravet påsamhällsskydd eftersatts. Styrelsen avslyrker sålunda kommitténs förslag i dendel del innebär att ett domstolsförfarande i fråga om senareläggning avvillkorlig frigivning inle kan omprövas under verkställigheten. Bestämmelsernabör i stället utformas så att domstolen i domen enbart avgör i vilka fall halvtidsfrigivninginte bör komma i fråga. I vissa undanlagsfall skall därefter frågan omtidpunkten för villkorlig frigivning kunna omprövas. Del är i och för siglänkbart att denna omprövning skulle kunna göras av domstol. Styrelsen finnerdet dock av principiella och praktiska skäl lämpligare alt prövningen görs avkriminalvårdsnämnden. Styrelsen föreslår alltså att denna nämnd skaU finnaskvar och att den får som huvuduppgift att pröva villkorlig frigivning i de falldomstolen förordnat att villkorlig frigivning efter halva strafftiden inte färske. En sådan prövning bör fömtsätta en ansökan från den intagne. Genom att mani lag inför klara och tydliga regler om fömtsättningarna för undantag fråndomstolens förordnande behöver styrelsens förslag härvidlag inte innebära någotväsentiigl avsteg från principen om ett tydligt och förutsebart system. Avde instanser som tillstyrker förslagel med elt liknande förbehåll somkriminalvårdsstyrelsen angett kan nämnas LO, Föreningen Föreningen styresmän och assistenter m.fi. Prop.1982/83:85 189 Blandövriga instanser som tillslyrker en särreglering för de som begått grova brottkan nämnas länsåklagaren i , , socionomers, personal-och förvaltningstjänstemäns riksförbund. Övervakares och kontaktpersoners riksförbund ochSvenska fångvårdssällskapel (som dock inte vUl lägga beslutanderätten hosdomstolen). Som fömt påpekats haremellertid en betydande del av remissinslanserna ställt sig tveksamma elleravvisande lill en särreglering för de som begått grövre brott. RÅ framhålleralt de skål för undanlag från huvudregeln som kommittén anfört främst ärsamhällsskyddsaspekten. Kommittén har velat försäkra sig om att tillräckligtkännbara påföjder skall stå lill buds för särskill allvarlig brotlslighet.Häremot kan enligt RÅ anföras argument av principiell karaktär. Dessutom kanmed fog ifrågasättas om regleringen är effektiv. RÅ anser också alt just dessaundantag klart framhäver de nackdelar som vidlåder syslemel med villkorligfrigivning i den nuvarande tappningen. Institutet villkorlig frigivnings endasyfte är ju att nedbringa längden av frihelsberövandena. Famför allt skulle juinstitutet behövas då det gäller de längsta fängelsestraffen. När del nubeträffande just dessa straff föreslås en undantagsregel från huvudregeln omkvoteringen blir följden en klar disproportion mellan de meddellånga och delånga fängelsestraffen. Också länsåktagaren iNorrbottens län menar alt det kan diskuteras om del vid långa fängelsepäföljderär motiverat alt frångå normalreglerna vid villkorlig frigivning. Som grund förundantagsregeln har angivils behovel av samhällsskydd. Något reelltsamhällsskydd blir det dock inte fråga om annat än vid de allra längstafängelsepåföljderna. Ådöms fängelse utgör skUlnaden mellanhalvtidsfrigivning och 2/3-delsfrigivning 4 månader. Samhällsskyddet syneslänsåklagaren rätt betydelselöst i dessa fall. Vid allvarliga våldsbrottöverlämnas vidare del stora flertalet dömda genom domen lill slutenpsykiatrisk vård. I dessa fall träder vårdaspekten in och vården upphör framförallt i jämställdhetsfallen myckel ofta förhållandevis kort lid efter domen. Idessa fall tas myckel liten hänsyn lill samhällsskyddsaspekten och detta ickeminst på grund av svårigheterna alt bedöma återfallsriskerna. Utredningensställningstagande synes enligt länsåklagaren ha dikterats av hänsyn till dengrova narkotikabrottsligheten, där behovet av samhällsskyddet är påtagligtaktuellt. Länsåklagaren anser sig dock sammanfattningsvis med viss tvekan kunnagodta den föreslagna särregleringen. Götahovrätt anser inle att någon särreglering bör finnas för dem som dömts förallvarlig brottslighet. Regleringen är enligt hovrälten uttryck för en ickeacceptabel dubbel straffmälning. De omständigheter som enligt förslagel utgörskäl för senareläggning av frigivningen är sådana som domstolar redan beaktar islraffhöjande riktning. Hovrälten anser att nuvarande slraffmaxima gertillräckligt vida ramar för slraffmätningen även med beaktande av en generellhalvlidsfrigivning. 1982/83:85 190 Hovrättenför avstyrker den föreslagna särregleringen. Hovrätten menar atldenna i praktiken innebär en straffmälningsregel. Detta utgör enligt hovrättennaturligtvis ett tiUräckligt skäl för atl domstol bör fatta dessa beslut.Hovrälten vitsordar att det finns ell särskilt intresse av samhällsskyddbeträffande vissa kategorier brottslingar. Kommittén säger också att dettaskall vara utgångspunkten för tUlämpningen av regeln och inte risken föråterfall. Intresset består emellertid just i att förhindra återfall. Ispecialmoliveringen nämns också att tidigare brottslighet skall spela enavgörande roll för att förordnande om senare frigivning skall meddelas.Hovrälten anser att dessa uttalanden i viss mån strider mol varandra. Även iövrigt anser hovrätten inte att regelns utformning eller kommitténs uttalandenuppfyller rimliga krav på tydlighet. Dessutom tiUkommer att brottslighetenskaraktär av samhällsfarlighet är något som domstolen redan beaktar i skärpanderiktning vid straffmätningen. Vid utmätande av straff för grov brottslighet kanockså återfall beaktas genom den antagna regeln i 26 kap. 3 §brottsbalken. Också tingsrättavstyrker den av kommittén föreslagna särregleringen. Tingsrätten betonarhärvid särskilt alt beslutanderätten lagts pä domstolen och framhåller attbeslut om villkorlig frigivning principiellt bör särskiljas från straffmätningi egentlig mening. Den faktor, som enligl förslaget skall vara vägledande fördomstolens förordnande om tidpunkten för villkorlig frigivning, nämligensamhällets skyddsbehov, har domstolen att beakta redan då den bestämmer påföljdoch strafftid. Ett beslut om villkorlig frigivning som ej är obligatoriskt börgrundas huvudsakligen på andra förhållanden än skyddsbehovet, nämligen dendömdes uppförande , utsikterna till återanpassning, riskenför återfall i kriminalitet osv. Möjligheten till en riklig bedömning avfrigivningsfrågan är med denna utångspunkt sämre ju tidigare istraffverkställigheten den sker. Härtill kommer att rättskipningen blir onödigtkomplicerad om domstolen fömtom straffmätningen även skall laborera medtidpunkten för villkorlig frigivning. Eftersom förordnande om senareläggning avtidpunkten för villkorlig frigivning på gmnd av anknytningen tillskyddsbehovet inte kan vara obUgatoriskt kan också den praktiska tillämpningenav de föreslagna reglerna enligt tingsrätten befaras bli vacklande. Det kundesålunda inträffa t. ex. att en domstol i stäUet för att döma ut det straff enviss brottslighet förskyUer, meddelar förordnande om senareläggning av denvillkorliga frigivningen, eller att domstolen dömer ut elt längre straff menunderlåter att förordna om villkorlig frigivning. Den föreslagna regeln, somanknyter till viss strafftid, kan även ge upphov till mindre tilltalandetröskeleffekler. Mot bakgmnd av det anförda avslyrker tingsrätten atl frågan omvillkorlig frigivning i vissa faU prövas av domstolen. ,som är den instans som prövar frigivning i de fall som kommitténsföreslagna särreglering avser, uppehåller sig utförligt vid kommitténs förslagi denna del. Nämnden framhåller att när det 1982/83:85 191 gällerden allvarliga brottsligheten, framför allt grova narkotika- eller våldsbrott,lägger nämnden enligt den lag om ändring i som trädde i kraft den1 särskUd vikt vid frågan, humvida en påtagUg risk föreligger att denintagne efter frigivningen fortsätter att begå sådana brott. Bedömningen avrisken härför sker i anslutning till prövningen av om särskilda skäl föreliggerför frigivning före 2/3 av strafftiden. Förutom till brottslighetens art ochomfattning tar nämnden vid bedömningen hänsyn till tidigare kriminalitet ochhur den varit beskaffad, till hur den intagne har förhållit sig underanstaltstiden och tiU vad som planeras inför en frigivning. AUmänt sett kansägas alt bedömningen av risken för att den intagne efter frigivningenåterfaller i allvarlig brottslighet har varit av synnerligen grannlaga natur.Kriminalvårdsnämnden fortsätter. Undertiden från det att lagändringen trädde i kraft och fram meddeladenämnden beslut avseende ca 830 intagna. 160 intagna med strafftider pålägst hade dömts för brott av sådan art atl nämnden hade att ta särskildhänsyn tiU risken för fortsalt brottslighet. Detta antal omfattar endast sådanaintagna som ansökt om frigivning före 2/3-tiden, men däremot ej dem som medkännedom om praxis eller av andra skäl valt att ej göra sådan ansökan.Beträffande 87 av de 160 befanns risken vara så påtaglig att frigivning kundeske först sedan de avGänat 2/3 av strafftiden. Under innevarande år harifrågavarande bedömning företagits beträffande 68 intagna. Beträffande 24 avdem har en påtaglig risk för fortsatt brottslighet ansetts föreligga. Förslagetatt domstolen i samband med domen skall kunna förordna att frigivning skall fåske först sedan 2/3 av strafftiden har avGänals inger betänkligheter från oUkasynpunkter. Utifrån de principer som kommittén har arbetat efter är denföreslagna regeln förbryllande. Den innebär en dubbel straffmätning som ärstötande från principiell synpunkt, och åstadkommer ingalunda enkelhet ochklarhet i straffsystemet. Vidare är det oförsvariigi alt man, genom atl avsägasig möjlighelerna att la hänsyn till andra faktorer än som är kända viddomstillfället, förlänger nuvarande anstaltslider i fall då detta underverkställighetstiden visar sig vara opåkal-lal. Hade den föreslagna regelngällt - och hänsyn kunnat las blott till brottslighetens karaktär och tidigarekriminalitet - hade en frigivning före 2/3 av strafftiden knappast kommit ifråga för de 228 intagna beträffande vilka risken för återfall nu har prövatsav nämnden. I fråga om 117 (73 -\-44) intagna skulle således frihelsberövandetha blivit längre än som vid nämndens prövning visat sig vara motiverat. Ensådan ordning framstår enligt nämnden som inhuman och nämnden avstyrker att deninförs. Nämndenpåpekar vidare att nämndens beslut om frigivning före 2/3 av strafftiden harinneburit en minskad anstaltstid med sammanlagt 31 år4 mån. och hitliUs med 10 mån. (73 -I- 44). Därmedhar samhället besparats kostnaderna för etl betydande antal årsplatser iföreträdesvis slutna riksanstaller. Om man bara räknar med driftkostnaderna(genomsnittligt ) rörde sig de kostnader som samhälletbesparades om . Underinnevarande år rör del sig redan om . HärtiU bör läggasen besparing i fråga om Prop.1982/83:85 192 anläggningskostnaderpå uppskattningsvis 1,5 miljoner per plats enligt beräkningar som har gjorts avkriminalvårdsstyrelsen. Mot denna bakgrund framstår enligt nämnden kommitténsuttalande (s. 172 i betänkandet) alt den föreslagna regeln inte innebär någramerkostnader för kriminalvården som felaktigt. Om man av rentsamhällsekonomiska skäl är tvingad atl ändra den nuvarande ordningen, finns detlämpligare och mindre riskabla lösningar.