prop · G603159 · 1982-12-31 00:00:00 — Denna punkt, sommotsvarar art. 2.1 (b) i konventionen, avser ersättning för renförmögenhetsskada, dvs. ekonon-iisk skada som uppkommer utan samband medperson- eller sakskada, som har orsakats av dröjsmål under befordringen.Bestämmelsen torde inte vara tillämplig på dröjsmålsskada som har uppkommit påannat sätt, t.ex. genom att fartyget har anlänt för sent till lastningshamnen:' Avpunkt 3, som motsvarar art. 2.1 (c) i konventionen, följer att rätt tillansvarsbegränsning föreligger även för fordringar på ersättning för sådanförmögenhetsskada som har orsakats av inträng i en rättighet som inte grandarsig pä avtal och som har uppkommit i samband med fartygets drifteller med bärgning. En motsvarande bestämmelse finns konvention. Vidtillkomsten av nu gällande bestämmelser om redares ansvarsbegränsning fann mandet dock inte nödvändigt att särskilt nämna detta slag av skador i lagtexten(SOU 1961:33 s. 21). Uttrycket "skada.ä egendom" (jfr 234 § 1 mom.första stycket I i dess nu gällande lydelse) ansågs innefatta även intrång irättighet. Bestämmelseni denna punkt tar sikte exempelvis på en fordran på ersättning från en annanredares sida för förlust som har uppkommit genom att ett fartyg har blockeraten kajplats eller en kanal eller ersättning som hamnen resp. kanalmyndighetenhar betalat till denne redare. Det kan också vara fräga om ersättning till ettindustriföretag som har åsamkats skada till följd av strömavbrott sedan ettfartyg har slitit av en elektrisk kabel. Denna typ av fordringar har nämntssärskilt i lagtexten, eftersom de kan vara av viss praktisk betydelise. I 1976års konvention sägs uttryckligen att den ifrågavarande konventionsbestämmelsenendast gäller utom-kontraktudla krav. Även den svenska bestämmelsen angesuttryckligen vara begränsad till rättigheter som inte grundar sig på avtal.Fordran i anledning av allmän förmögenhetsskada som uppkommer genom redarenskontraktsbrott faller således inte in under bestämmelsen. Däremot kan enfordran på grand av intrång i en rättighet som grandar sig på ett avtal med enannan person än den skadeståhdsansvarige omfattas av ansvarsbegränsning enligtförevarande punkt, t.ex. i de förut nämnda fallen den andre redarens avtal medhaninen resp. industriföretagets avtal med elkraftföretaget. Avskäl som har angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.1.3.1) har det integjorts undantag från ansvarsbegränsningen för fordringar för borttagande avvrak m.m. I punkterna 4 och 5 har därför tagits upp bestämmelser angåendesådana fordringar. Ipunkt 4, som motsvarar art. 2. il (d) i konventionen, behandlas fordringar somgrundas på sådana åtgärder som har vidtagits för att lyfta, avlägsna, förstöraeller oskadliggöra ett fartyg som har sjunkit, strandat, övergivits ellerblivit vrak, inbegripet egendom ombord. 1982/83:159 105 sefinns konvention och i 234 § 1 mom, första stycket 5 sjölagen i dessnu gällande lydelse. Denna gäller emellertid endast när det enligt skriveneller oskriven lag föreligger en plikt att avlägsna fartyg eller egendom av nuangivet slag, t.ex. skyldighet för redare enligt ett hamnreglemente attersätta hamnen dess kostnader för att avlägsna ett fartyg som har sjunkit ihamnområdet. Bestämmelsen avser däremot inte ersättningskrav som ettbärgningsföretag kan ha mot redaren på grund av avtal om att vraket skall förasbort. I texten till konvention finns inte något krav att det skallvara fråga om ersättning som grundas på en offentligrättslig skyldighet attavlägsna fartyg eller egendom. Detta torde emellertid inte innebära någonskillnad i sak, eftersom fordran på bärgarlön enligt 236 § 1 i lagförslagetinte under några förhållanden är föremål för ansvarsbegränsning (jfrkonventionens art. 2.2 andra meningen och 3 a). Detsamma gäller krav päersättning för sådana åtgärder som anges i punkt 4 i förevarande lagram, omkravet grundas på avtal. Punkt5, som motsvarar art. 2.1 (e) i konventionen, omfattar fordringar med anledningav avlägsnande, förstörande eller oskadliggörande av fartygets last.Bestämmelsen har inte någon motsvarighet konvention eller i gällandesjölag. Den avser främst farlig last, t.ex. vissa kemiska ämnen. Eftersom detkan förekomma att last behöver lämpas över bord eller på annat sätt avlägsnaseller oskadliggöras utan att motsvarande åtgärd behöver företas med självafartyget, har det ansetts att en särskild bestämmelse för denna situationbehövs vid sidan av punkt 4. Liksom när det gäller fordringar under punkt 4föreligger enligt 236 § I inte rätt till ansvarsbegränsning när en fordranenligt förevarande punkt grandas på avtal med den som är skadeståndsahsvarig.Ett destruktionsföretags krav på ersättning av redaren för förstörande avlasten omfattas således inte av begränsningsrätten. Slutligenavser punkt 6 fordringar på ersättning för s.k. förebyggande åtgärder, dvs.åtgärder som syftar till att avvärja eller begränsa en skada som omfattas avbegränsningsreglerna samt fordringar med anledning av skador som har orsakatsav sådana åtgärder. Bestämmelsen motsvarar art. 2.1 (f) i konventionen.Förebilden till denna bestämmelse, som saknar niotsvarighet i sjölagen, hartagits års oljeansvarighetskonvention (jfr bl.a. art. 1.6, 1.7 ochIII.l). Enligt denna konvention är fartygets ägare efter en olycka ansvarig päobjektiv grand för kostnader för förebyggande åtgärder som har vidtagits avt.ex. en myndighet, även när åtgärderna har företagits utan att några skadorpå egendom inträffat. Detta kan vara fallet när ett oljeutsläpp bekämpas tillsjöss. Enligt oljeansvarighetskonventionen föreligger begränsningsrätt också idetta fall. Eftersom redaren kan bli ansvarig för förebyggande åtgärder somvidtas också i andra sammanhang, främst i samband med transport av kemikalieroch annat farligt gods, har det ansetts motiverat att medge begränsningsrättäven för fordringar på ersättning för förebyggande åtgärder som vidtas i sådanafall. 1982/83:159 106 V.8 i oljeansvarighetskonventionen kan fartygets ägare få utdelning urbegränsningsfonden för sådana kostnader för förebyggande åtgärder som han självfrivilligt har ådragit sig. Motsvarande gäller inte enligt 1976 årsbegränsningskonvention. Begränsningsrätt - och rätt till utdelning uransvarsbelopp eller begränsningsfond - föreligger endast för fordringar somtillkommer någon annan person än den som är ansvarig för skadan. Ettförslag till en bestämmelse som skulle motsvara art. V.8 i oljeansvarighetskonventionenfanns i det konventionsutkast som hade utarbetats av IMO:s juridiska kommitté.Förslaget fick dock inte erforderiig majoritet. Eftersomfordringar av det slag som avses i förevarande punkt inte heller omfattas avglobalbegränsning när fordringarna grandas på avtal med denskadeståndsansvarige (jfr art. 2.2 och 236 § punkt 1), kommer detta slag avkostnader att behandlas på samma sätt i begränsningshänseende, oavsett omredaren har låtit utföra arbetet med eget folk eller om han har anlitat någonutomstående. Det är således i praktiken bara om någon, vars egendom har hotatsav oljeskada i fysisk mening, själv har haft kostnader för förebyggandeåtgärder eller om siidana åtgärder har vidtagits av eller på uppdrag av stateller kommun som sådana fordringar är begränsningsbara. behandlas det fallet att den som har rätt att begränsa sittansvar har en motfordran mot den som gör anspråk på ersättning och fordringenoch motfordringen grandar sig på samma händelse. I sådant fall skallfordringarna först avräknas mot varandra. Begränsningsreglerna skall däreftertillämpas på eventuellt överskjutande belopp, s.k. "singleliabi-lity". Motsvarande bestämmelse finns f.n. i 234 § 2 mom. sjölagen. Dennaparagraf innehåller en uppräkning av de fordringar som inte är föremål förglobalbegränsning enligt 10 kap. sjölagen. Beträffande några av fordringarnagäller andra begränsningsregler enligt särskilda lagbestämmelser. Punkt 1motsvarar art. 3 (a) och art. 2.2 andra meningen i konventionen, medanpunkterna 2-5 motsvarar art. 3 (b)-3 (e). Punkt 6 saknar uttryckligmotsvarighet i konventionen men följer av dess allmänna uppbyggnad. På någrapunkter finns motsvarande bestämmelser i nu gällande 234 §. Punkt7 omfattar fordran pä bärgarlön och bidrag till gemensamt haveri. Vidare avserden ersättning för sådana åtgärder som nämns i 235 § första stycket 4-6 ilagförslaget, när åtgärden har vidtagits på grandval av ett därom träffatavtal. Som har nämnts i anslutning till 235 § avses därvid endast avtal med densom är ansvarig för skadan. Bestämmelsen är en logisk följd av att bärgningenligt 234 § första stycket i förslaget (art. 1.3) vid tillämpningen avreglerna om globalbegränsning skall avse alla sådana åtgärder som nämns i 235 §första stycket 46. Ersättning för sådana åtgärder skall därför behandlas påsamma sätt som bärgariön när de har Prop.1982/83:159 107 utförts pä grund av avtal. För att det skall möjligtatt få utomstående att åta sig att utföra sådana åtgärder, t.ex. destruktion avfarlig last, är det lik.som i fråga om bärgning nödvändigt att full ersättningutgår till den som utför arbetet. Beträffandefordran på bärgarlön och bidrag till gemensamt haveri finns en motsvarandebestämmelse konvention. Däremot är det inte f n. särskilt angivet isjölagen att fordringar av detta slag inte är föremål för ansvarsbegränsning.När 1957 ärs konvention införiivades med svensk rätt befanns detta överflödigtmed hänsyn till att sådana fordringar inte ansågs omfattade av bestämmelserna inuvarande 234 § 1 mom. första stycket sjölagen (jfr SOU 1961:33 s. 28). I punkt 2,som motsvarar art. 3 (b) i konventionen, görs undantag för fordringar medanledning av sådana oljeskador som omfattas av I § och 2 § första stycket lagen(1973:1198) om ansvarighet för oljeskada till sjöss. Av 1 § oljeansvarighetslagen följer att med oljeskadaavses dels skador som har orsakats av förorening genom olja från ett fartyg ochsom har uppkommit utanför fartyget, dels kostnader för förebyggande åtgärderoch skador som har orsakats av sådana åtgärder. Av paragrafen framgår vidareatt med olja i lagen avses bara beständig olja, t.ex. råolja, eldningsolja,tjock dieselolja, smörjolja och valolja. För att oljeansvarighetslagen skall vara tillämplig krävsenligt 2 § första stycket i lagen att oljeskadan har uppkommit i elleren annan stat som har tillträtt oljeansvarighetskonvention och att denorsakats av ett fartyg som vid tiden för olyckan faktiskt transporterade, oljasom bulklast. Lagen är också tillämplig på åtgärder som har vidtagits för attförhindra eller begränsa sådan skada i eller en annan konventionsstat.De lagbestämmelser som är grundade på konventionen är således inte tillämpligapå oljeskador som härrör från utsläpp av bunkerolja från ett tankfartyg ibarlast eller ett vanligt torrlastfartyg. För sistnämnda slag av oljeskador,som inte är konventionsreglerade, ges särskilda bestämmelser i 22 § andrastycket i lagen. Dessa bestämmelser innebär i huvudsak att enbart lagens reglerom strikt ansvar och preskription gäller för sådana skador. Vidare föreskrivsatt reglerna i 10 kap. sjölagen skall tillämpas i fråga om begränsning avansvaret för sådana skador. I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.1.5) har ingåendebehandlats de tolkningssvårigheter som art. 3 (b) konvention hargett upphov till. Av skäl som har anförts där har den svenska lagstiftningenutformats på grundval av den tolkning av konventionen som har hävdats frånbl.a. För en stat som i likhet med har tillträtt 1969års oljeansvarighetskonvention avser enligt denna tolkning undantaget endastoljeskador i stater som är anslutna till den konventionen. Detta har ilagtexten angetts genom att undantaget i förevarande punkt omfattar fordringarmed anledning av oljeskador som omfattas av 2 § första stycketoljeansvarighetslagen. Enligt detta lagrum är oljeansvarighetslagen 1982/83:159 108 tillämpligendast på skador som uppkommer i eller en annan konventionsstat samt påförebyggande åtgärder avsedda att förebygga eller begränsa skador i en sådanstat. Undantaget i förevarande punkt från den allmänna globalbegränsningenavser sålunda inte oljeskador i stater som inte har tillträtt 1969 årskonvention och inte heller åtgärder som vidtas i syfte att förebygga ellerbegränsa skador i sådana stater. Sådana skador och åtgärder faller inom denallmänna globalbegränsningen enligt 235 §. Ioljeansvarighetskonventionen är den juridiska tekniken för att definiera olikabegrepp som används i konventionen och konventionens tillämpningsområde någotannorlunda än den teknik som har använts i den svenska lagen. Kravet att detskall vara fråga om oljeutsläpp från ett fartyg som vid olyckstillfällettransporterade olja som bulklast följer enligt konventionen avfartygsbegreppets avgränsning och av att detta begrepp därefter förekommer idefinitionen av oljeskada. svenska oljeansvarighetslagen anges direkt i 2 § första stycket att lagenär tillämplig endast på oljeskador som orsakas av ett fartyg som vidolyckstillfället befordrade olja som bulklast. Undantaget frän den allmännaglobalbegränsningen enligt förevarande punkt avser endast sådana oljeutsläpp.Detta framgår av hänvisningen till nämnda lagrum i oljeansvarighetslagen.Andra oljeskador, t.ex. utsläpp av bunkerolja från ett tankfartyg i barlasteller från ett torrlastfartyg, omfattas därför av globalbegränsningen enligt235 §. 3 (b) i 1976 ärs konvention omfattar undantaget även oljeskador som avsesi sådan ändring oljeansvarighetskonvention eller sådant protokolltill denna som har trätt i kraft. Det har inte ansetts nödvändigt attuttryckligen ange detta i lagtexten. Förevarande bestämmelse i lagförslagetfår därför anses omfatta även oljeskador som avses i en sådan ändring eller ettsådant protokoll. Punkterna3 och 4, som motsvarar art. 3 (c) resp. 3 (d) i konventionen, gälleratomskador. Av dessa punkter följer att rätt till ansvarsbegränsning inteföreligger för fordringar med anledning av atomskador, dels när eninternationell konvention eller ns.tionell lag som reglerar eller förbjuderansvarsbegränsning för atomskada är tillämplig, dels när skadorna har orsakatsav ett atomfartyg. Bakgranden till bestämmelserna är att de internationellakonventionerna rörande atomansvarighet bygger pä principen att ansvaret skallkanaliseras till innehavaren av en atomanläggning resp. ett atomfartyg och attsärskilda begränsningsregler behövs för denna typ av skador. Dessa reglerinnebär att ansvarsbeloppen är avsevärt högre än enligt konvention. Försvenskt vidkommande innehåller atomansvarighetslagen (1968:45) bestämmelservarigenom ansvar för atomskador, som har uppstått vid transport avatomsubstans, kanaliseras till en atomanläggnings innehavare. Någon särskildlagstiftning om ersättning för atomskador orsakad av atomfartyg finns inte f n.i . En konvention i ämnet frän har inte trätt i kraft och tordeinte heller komma att göra detta. 1982/83:159 109 Avpunkt 5, som grandar sig på art. 3 (e) i konventionen, följer att från globalbegränsningenundantas även fordringar med anledning av skador som har åsamkats sådanaanställda som avses i 234 § andra stycket i sjölagen och vilkas åligganden ståri samband med fartygets drift eller med bärgningen. Enligt konventionenregleras frågan huruvida begränsningsrätt skall föreligga för sådanafordringar av den lag som är tillämplig på tjänsteavtalet. En motsvarandebestämmelse finns konvention. Redan vid införlivandet av denna medsvensk rätt ansågs att fordringar av detta slag enligt svensk rätt inte bordeomfattas av ansvarsbegränsning (jfr 234 § I mom. andra stycket i dess nugällande lydelse). Det har inte ansetts föreligga skäl till ändring av svenskrätt i detta avseende. Bestämmelseni konvention har tolkats på så sätt att den omfattar både den som äranställd hos redaren eller andra skadeståndsansvariga och den som är anställdhos andra personer, exempelvis hos en självständig restauratör (jfr SOU 1961:33s. 26 O- Det har vidare ansetts att bestämmelsen är tillämplig bl.a. på detfall att avlösningsmanskap som är anställt hos redaren befordras på ett fartygsom tillhör denne. Det har inte varit avsikten att förevarande punkt iförslaget skall ges en mera restriktiv tolkning. Medskada avses såväl personskada som sakskada samt följdskador till sådana skador.Även ersättning för förlust av försörjare och liknande krav från anhöriga tillbesättningsmedlem faller enligt denna punkt utanför ansvarsbegränsningen. är underkastat lagen i en annan konventionsstat, kan dock ävensädana fordringar som avses i den förevarande punkten bli föremål föransvarsbegränsning. Detta kan bli fallet, om det föreskrivs i den utländskalagen (jfr 243 a § första stycket andra meningen). Enligtpunkt o är inte heller fordran på ränta eller ersättning för rättegångskostnaderföremål för ansvarsbegränsning. Detsamma gäller f n. enligt 234 § 1 mom.tredje stycket. Vid lagstiftning pågrundval av begränsningskonvention och 1969 årsoljeansvarighetskonvention ansågs att resp. konvention inte besvarade fråganhuruvida redaren resp. ägaren var skyldig att, utöver begränsningsbeloppet,svara för ränta och rättegångskostnader. Det ansågs därför möjligt för varjekonventionsstat att reglera denna fråga i sin nationella lagstiftning. Bådeenligt 10 kap. sjölagen och enligt oljeansvarighetslagen gällerbegränsningsbeloppen enbart fordringamas kapitalbelopp och inte ränta ellerrättegångskostnader (SOU 1961:33 s. 28 f; prop. 1973:140 s. 157 f). Att så ärfallet även enligt konvention framgår indirekt av att enbegränsningsfond enligt art. II.I skall omfatta, föratom begränsningsbeloppet,ränta på detta från tiden för den ansvarsgrandande händelsen till dess fondenupprättas. I samband med att denna bestämmelse antogs uttalades fö. att andraräntefrågor som uppkommer i samband med fördelning av ansvarsbelopp, t.ex.ränta på begränsningsbeloppet för tiden 1982/83:159 110 efterfondens upprättande, får lösas i nationell rätt. Om begränsningsbeloppetsålunda inte omfattar ränta på fordringsbeloppen, finns desto mindre anledninganta att detta är avsett för betalning av rättegångskostnader. Även denna frågamåste anses överlämnad till reglering i nationell rätt enligt art. 14. Såsomuttalades i anslutning till lagstiftningen på grundval av konvention(SOU 1961:33 s. 28; jfr prop. 1973:140 s. 158) skall ränta beräknas på detbelopp till vilket den särskilda fordringen har begränsats sedanbegränsningsbeloppet har slagits ut på fordringarnas kapitalbelopp. Ansvarighetenhar ju aldrig överstigit begränsningsbeloppet, och ränta kan då inte hellerberäknas på ett högre sammanlagt belopp än detta. Idenna paragraf, som motsvarar 234 § 1 mom. andra stycket andra meningen i dessnuvarande lydelse, behandlas frågan om förlust av rätten tillansvarsbegränsning. Paragrafen grundar sig på art. 4 i konventionen. Iparagrafen föreskrivs i överensstämmelse med konvention att den somsjälv har vållat en skada uppsåtiigen eller av grov vårdslöshet och med insiktatt sådan skada sannolikt skulle uppkomma inte har rätt att begränsa sittansvar. Motsvarande bestämmelse konvention (art. 1.1) talar om"fel.eller försummelse av ägaren själv" ("the actual fault orprivity of the owner"; "la faute personelle du propriétaire"). Dennabestämmelse konvention har gett upphov till åtskilliga problem ipraxis. Den nya lydelsen konvention utgör en kompromiss mellanönskemålen om högre begränsningsbelopp, å ena sidan, och om ett mera striktupprätthållande av begränsningssystemet, å andra sidan. 4 konvention framgår till en början att, om den person motvilken talan riktas uppsåtligen har vållat den skada som ersättningskravetavser, hans ansvar inte kan göras till föremål för globalbegränsning. Detsenare ledet av bestämmelsen, dvs. uttrycket "hänsynslöst och med insiktatt sådan skada sannolikt skulle uppkomma" ("recklessly and withknowledge that such loss would probably result") ligger mycket nära det engelskajuridiska begreppet "wilful misconduct". Ett handlande av det slagsom omfattas av detta begrepp medför normalt, att en försäkringsha-vares rätttill försäkringstäckning går förlorad. I svensk rätt motsvaras uttrycketnärmast av indirekt uppsåt men torde även täcka sådana fall då en handling harförövats av vårdslöshet som är sä grov att den ligger på gränsen till uppsåt.Den omständigheten att skadevållaren har insett att en skada av något slagkunde uppkomma är inte tillräcklig för att bestämmelsen skall bli tillämplig.Det krävs däratöver, att skadevållaren insåg att en skada av just det slag somsedan också uppkom sannolikt skulle bli följden av hans handlande. Förevarandeparagraf har utformats i anslutning till ordalydelsen i 194 §. Prop.1982/83:159 111 Dettalagram bygger i sin tur på en konventionsbestämmelse av samma slag. Rederiverksamhetbedrivs i allmänhet av ett aktiebolag eller ett partrederi utom beträffande demindre fartygen. Det kan vara svårt att avgöra vilka personer som har en sådanställning i ett bolag eller partrederi att deras handlande skall kunna medföraobegränsat ansvar enligt förevarande paragraf Klart är att åtgärder som harvidtagits av styrelsen, verkställande direktören eller huvudredaren kan medföraobegränsat ansvar för rederiet. Personkretsen kan dock knappast begränsas tilldessa. Bland ett rederis anställda kan det även finnas andra anställda ichefsbefattning, som har en sådan självständig ställning och sädanabefogenheter att företräda rederiet och träffa uppgörelser på dess vägnar kan tala om en identifikation med rederiet. Även sådana personers handlandemåste således betraktas som rederiets eget handlande. Det bör emellertidframhållas att befålha-varen för ett fartyg inte som sådan kan anses höra tilldenna kategori. Är han fartygets ägare, blir situationen givetvis enannan. Imotsats till vad som gäller på vissa andra transporträttsliga områden inträderinte obegränsat ansvar för redaren, om inte han själv utan en av hans anställdahar vållat skadan uppsåtligen eller av sådan grov vårdslöshet som nämnts.Om talan i ett sådant fall riktas mot redaren, blir således dennes ansvarbegränsat. Riktas däremot talan mot den anställde och är denne ansvarig enligtde tillämpliga skadeståndsreglerna, kan den anställdes ansvar inte begränsasenligt reglerna i 10 kap. sjölagen. Som kommer att beröras i anslutning till243 a § utgör emellertid reglerna om globalbegränsping inte hinder mot attallmänna skadeståndsrättsliga regler om jämkning av skadestånd tillämpas närdet gäller de enskilda skadeståndskraven. Med hänsyn bl.a. till innehållet i 4kap. I § skadeståndslagen torde därför förevarande paragraf vid talan i Sverigefå sin största praktiska betydelse när talan riktas mot en redare. Såsomavsett torde paragrafen leda till att reglerna om begränsning av ansvaretkommer att tillämpas i det övervägande antalet fall. Idenna paragraf, som motsvarar 235 § i dess nu gällande lydelse, finnsbestämmelser om de ansvarsgränser som gäller för olika slag av fordringar. Ipunkt 1, som motsvarar art. 7.1 i konventionen, anges den ansvarsgräns somgäller fordringar med anledning av personskador som har drabbat ett fartygsegna passagerare. Ansvarsgränsen utgör 46 666 särskilda dragningsrätter (SDR)multiplicerat med det antal passagerare som fartyget enligt sitt certifikathar rätt att föra, dock högst 25 milj. SDR. Beloppen motsvarar f.n. i svensktmynt ca . resp. ca 200 milj. kr. Medpassagerare avses, enligt art. 7.2 i konventionen, i första hand den sombefordras med fartyget i fräga enligt ett avtal om passagerarbefordran. Vidareanses som passagerare den som, med bortfraktarens samtycke. 1982/83:159 112 följermed ett fordon eller levande djur som befordras med fartyget enligt ett avtalom godsbefordran. Definitionen bygger på art. 1.4 i Aténkonven tionen. Enmotsvarande definition av passagerarbegreppet har tagits in i 171 §. Dennadefinition bör ligga till grand också vid tolkningen av passagerarbegreppet iförevarande lagrum (jfr prop. 1973:137 s. 85). Begränsningsbeloppetför passagerare är således oberoende av hur många passagerare som i detenskilda fallet färdades med fartyget. Det saknar också betydelse hur mängapassagerare som faktiskt skadades vid det ifrågavarande tillfället.