prop · G60322 · 1982-12-31 00:00:00 — omhuvudmannaskapet för räddningstjänsten, m. m. Regeringenbereder tillfälle att ta del av vad som har tagits upp i bifogadeutdrag av regeringsprotokoll. Iskrivelsen, som bygger på räddningstjänstkommitténs betänkande (SOU 1981:82)Samhällets räddningstjänst, behandlas frågan om huvudmannaskapet för denallmänna räddningstjänsten. Vidare redovisas vissa rikfiinjer för det fortsattareformarbetet i syfte att göra samhällets räddningstjänst mera effektiv. 1Riksdagen 1982/83. 1982/83:22 2 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , ,, Åsling, Söder, , ; , , , Elmstedt,TUlander, Ahrland, Skrivelseom huvudmannaskapet för räddningstjänsten, m. m. består av allmän räddningstjänst och olika former av särskildräddningstjänst. Den allmänna räddningstjänsten avser ingripanden vid brand,oljeutflöde, ras, översvämning eller annat i brandlagen (1974:80, ändradsenast 1980:427) åsyftat nödläge. Särskild räddningstjänst är räddningstjänstvid olyckor i atomanläggning samt sjöräddnings-tjänst och fjällräddningstjänst.Till särskild räddningstjänst kan också hänföras flygräddningstjänst, vägburnasjuktransporter samt ambulansflyg-tjänst. Ansvaretför den allmänna räddningstjänsten ligger enligt 2 § brandlagen på varje kommuninom dess område. kustbevakning ansvarar dock för åtgärder somvidtas till havs eller i kustvattnen, Vänem eller för att avvärja ellerbegränsa skada till följd av utflöde av olja eller annat som är skadligt. Ivissa situationer skall enligt 12 § brandlagen överta ledningenför den allmänna räddningstjänsten från kommunema. Det gäller sådana nödlägensom kräver så omfattande räddningsåtgärder att ett särskilt ledningsorganbehövs för samordning av räddningstjänsten eUer för samordning avräddningstjänsten med annan verksamhet. Enligt 24 § brandlagen skalllänsstyrelsen vidare se till att den allmänna räddningstjänsten inom länet ärtillfredsställande ordnad. Tillsyn över den allmänna räddningstjänsten inomriket utövas av statens brandnämnd. Nämnden skall också verka för samordningav olika grenar av samhällets räddningstjänst. Ansvaretför de olika formerna av särskild räddningstjänst ligger på flera myndigheter.Enligt lagen (1960:331) om skyddsåtgärder vid olyckor i 1982/83:22 3 atomanläggningar m. m. skall med bistånd avstatliga och kommunala myndigheter sörja för att erforderliga åtgärder vidtasom radioaktiva ämnen utsprids från atomreaktor eller annan atomanläggning.Enligt 3 § instruktionen (1969:320) för åligger det verketsärskilt att bl. a. samordna arbetet för sjöräddning. PoUsen är med stöd av 2 §polisinstruktionen (1972:511) huvudman för fjällräddningstjänsten. Flygräddningstjänstleds enligt 115 § luftfartskungörelsen (1961:558) av luftfartsverket eller avden som har fått verkets uppdrag därtill. Enligt 3 § sjukvårdslagen (1962:242)skall landstingskommun tillse att det finns en ändamålsenUg organisation förambulanstransporter inom sjukvårdsområdet. Motsvarande bestämmelse finns i hälso-och sjukvårdslagen (1982:763) som träder i kraft den 1 januari 1983.1 skrivelseden har Kungl. Maj ;t uppdragit åt att fr. o. /70 i samråd med berörda myndigheter leda och samordna ambulans-och räddningsflyg-tjänsten i landet. har begärt att frågan om huvudmannaskapet för enräddningstjänst med nuvarande och möjliga nya uppgifter utredsförutsättningslöst (CU 1978/79:18, rskr 1978/79:182). Enligt vad som anförs icivilutskottets betänkande har det visat sig att svårigheter kan uppståbeträffande samarbetet mellan olika huvudmän inom räddningstjänsten.Utredningen borde enligt utskottsbetänkandet omfatta också frågan omhuvudmannaskapet för sjuktransporter och ambulansverksamhet. Åtgärder somsyftar till ökad samordning av resurserna för räddningstjänst borde enligtutskottet också övervägas. bemyndigade regeringen chefen förkommundepartementet att tillkaUa en kommitté (Kn 1979:01) med uppdrag attutreda frågan om ersättning för skador på grund av naturkatastrofer m. m.Kommitténs uppdrag vidgades genom beslut av regeringen till atti enUghet med hemställan avse en förutsättningslös utredning avfrågan om huvudmannaskapet för en räddningstjänst med nuvarande och möjliga nyauppgifter. Uppdraget skulle även omfatta frågan om huvudmannaskapet försjuktransporter och ambulansverksamhet. Kommittén' antog namnet räddningstjänstkommittén. avgav i oktober 1981principbetänkandet (SOU 1981:82) Samhällets räddningstjänst. Betänkandetssammanfattning bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1. principbetänkande har remissbehandlats.En förteckning över remissinstanserna och en sammanställning av deras yttrandenbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 2. ' f. d. landshövdingen . , ordförande,riksdagsledamöterna , kommunalrådet , ombudsmannen samt riksdagsledamöterna . 1982/83:22 4 Detmoderna samhället ställer stora krav på räddningstjänsten. Samhället har blivitkomplicerat och sårbart vilket medför risker för allvarliga olyckor. En del avden tekniska utvecklingen har lett till nya typer av olycksrisker. Nya tekniskaprocesser och nya material med i många fall okända olycksrisker har kommit tillanvändning. Ökade transporter och större kapacitet än tidigare hos fartyg,flygplan och fordon skapar särskilda problem, inte minst gäller dettatransporter av farUga kemikalier. Utvecklingen står inte stilla.Räddningsorganen ställs ständigt inför helt nya problem. Tillkomstenav brandlag innebar utvidgade uppgifter för de kommunalabrandförsvaren. De skulle ansvara inte bara för brandskydd och brandsläckningsamt i samband med brandsläckning förekommande räddning av liv och egendom utanäven för räddningstjänsten vid andra nödlägen än brand. Under den tidbrandlagen har varit i kraft har en hel del erfarenheter vunnits avlagstiftningen. Erfarenheterna har visat på ett behov av att se överlagstiftningen. har samhällsutvecklingen medfört att kraven påräddningstjänsten har förändrats . Dessa förändrade krav måsteräddningstjänsten anpassas till. Dessutommåste räddningstjänsten moderniseras med utgångspunkt från de erfarenheter somhar vunnits vid de olyckor som har inträffat . Det är bl. a. motdenna bakgmnd som begärde en förutsättningslös utredning av fråganom huvudmannaskapet för en räddningstjänst med nuvarande och möjliga nyauppgifter. Åtgärder som syftade till en ökad samordning av resurserna bordeenligt också övervägas. Regeringenuppdrog åt räddningstjänstkommittén att genomföra det utredningsuppdragsom hade begärt. konstaterar i sittprincipbetänkande. Samhällets räddningstjänst, att räddningstjänsten i dagpräglas av sin starkt decentraliserade organisation. Kommunerna har enligtkommittén i regel anpassat beredskapen, dvs. personalens storlek, anspänningstider,lokalisering, utmstning och annat, till frekvensen och omfattningen av deolyckor som bmkar inträffa lokalt. Enligt kommitténs mening fungerarräddningstjänsten i allmänhet bra när det gäller att bekämpa skador i sambandmed olyckor som inträffar ofta. Kommittén anser emellertid att det behövs ökadeåtgärder för samordning. Enligt kommitténs mening är en väsentligt ökadsamverkan mellan kommunema i större geografiska områden avgörande förmöjligheterna att reducera de nuvarande olikheterna och höja effektiviteten. Räddningstjänstkommitténföreslår att kommunerna även i fortsättningen skall vara huvudmän för denallmänna räddningstjänsten. Räddningstjänstregioner med fasta samarbetsorganföreslås bli bildade. Enligt kommitténs mening är det vidare en angelägenåtgärd att bilda en ny central myndighet genom att sammanföra statensbrandnämnd och . 1982/83:22 5 Kommitténföreslår också att det bildas en central samordnings- och informationsfunktion.En bättre sarriordning av samhällets räddningstjänst föreslås dessutom ske bl.a. genom en enhetlig räddningslagstiftning. Kommittén föreslår en vissutvidgning av den allmänna räddningstjänstens skyldighet att ingripa samt avskyldigheten för företag och enskUda som driver riskfyUd verksamhet att hållaberedskap mot olyckor och att förebygga brand och andra nödlägen. Parallellt medräddningstjänstkommitténs arbete har det bedrivits och bedrivs annatutredningsarbete inom räddningstjänstens område. En särskild arbetsgrupp inomregeringskansliet har i departementspromemorian (Ds Kn 1981:24) Utbildning iräddningstjänst m. m. lagt fram förslag till en helt ny utbildningsordning. Jagavser att i ett annat ärende denna dag föreslå regeringen att besluta om enproposition med förslag till en ny utbildning i räddningstjänst för personalinom brandväsendet. Förslaget innebär att den grundläggande utbildningen förräddningstjänsten förläggs tiU gymnasieskolan. Deltidsbrandmännen utbildasinom vuxenutbildning, komvux. Utbildningen till brandingenjör samtviss vidareutbildning av brandmästare förläggs tUl högskolan. Övrig utbildningav befäl inom räddningstjänsten förläggs till statens brandnämnd. föreslås samordnas med civilförsvaretsutbildning. Den nya utbildningen i räddningstjänst avses starta . Enfråga som har stor aktualitet i räddningstjänstsammanhang är samordningen avcivilförsvarsverksamheten på lokal nivå med den kommunalaverksamheten. Enligtbeslut av (prop. 1981/82:102 bil. 2, FöU 1981/82:18, rskr1981/82:374) skall kommunerna med början senast under /85 taöver ansvaret för ledningen av civilförsvarsverksamheten på lokal nivå i krigoch det planläggningsansvar i fred som hänger samman härmed. harvidare godtagit föredragandens uttalande i propositionen att samordningsvinstergår att uppnå genom en sammanslagning av , statensbrandnämnd och samt hänvisat till att fråganom samordning av räddningstjänsten i krig och fred bereds i . Ibeslut har regeringen bemyndigat dels chefen för försveursdepartementetatt tillkalla en kommitté (Fö 1982:04) för provplanläggning m. m. medanledning av totalförsvarsbeslut angående civilförsvaret ochkommunerna dels mig att tillkalla en kommitté (Kn 1982:03) med uppdrag attutreda frågan om en samordning av den centrala ledningen av räddningstjänsten ifred och civilförsvarsverksamheten. Båda kommittéema har tillkallats ochpåbörjat sitt arbete. Jagfinner det angeläget att regeringen nu för redovisar detutredningsarbete som har genomförts på detta område och ger sin syn på vissagrundläggande principer i vad gäller samhällets räddningstjänst. Jag tar därföri denna skrivelse först upp frågan om huvudmannaskapet för den Skr.1982/83:22 6 Därefter redovisar jag de allmänna riktlinjer som jag anserbör gälla för det fortsatta reformarbetet. 3Huvudmannaskapet för den allmänna räddningstjänsten Huvudmanför den allmänna räddningstjänsten är enUgt 2 § brandlagen varje kommun inomkommunens område. För detta ändamål skall kommunen hålla ett brandförsvar somtillfredsställer skäliga anspråk på effektivitet. I brandförsvarets uppgifteringår även att svara för förebyggande åtgärder mot brand. Brandförsvarelsangelägenheter förvaltas enligt 3 § brandlagen även brandstyrelse. Om kommuneninte har tillsatt en särskild brandstyrelse eller uppdragit åt en annan nämndatt vara brandstyrelse, är kommunstyrelsen brandstyrelse. I kommunensbrandförsvar skall enligt 4 § brandlagen ingå en brandstyrka av betryggandestorlek och sammansättning. Kommunen är vidare enligt 5 § brandlagen skyldigatt anskaffa och underhålla materiel, byggnader och andra anordningar sombehövs för brandförsvaret. Räddningstjänstkommitténhar övervägt ett kommunalt, landstingskommunalt och statligt huvudmannaskapför den allmänna räddningstjänsten. Kommittén anser att nackdelarna med ettstatligt eller landstingskommunalt övertagande av huvudmannaskapet för denallmänna räddningstjänsten är större än fördelarna. Den lösning som enligtkommitténs mening ligger närmast till hands för att det skall bli möjligt attförbättra räddningstjänsten är i stället att kommunerna i betydUgt störreutsträckning än f. n. själva organiserar en gemensam användning av resurserna.Enligt kommittén bör det genom en utökad samverkan vara möjligt attuppnå fördelar som skulle kunna vinnas med ett statligt ellerlandstingskommunalt huvudmannaskap. Kommittén framhåller att flera faktorer avannat slag än de som har med effektiviteten att göra också talar för ettkommunalt huvudmannaskap. Det har enligt kommitténs uppfattning, visat sig att kommunensinvånare i allmänhet slår vakt om sin räddningstjänst. Många företrädare för dekommunala politiska organen anser enligt kommittén det väsentligt att varjekommun får möjlighet att inom sitt eget område direkt påverkaräddningstjänstens resurser och organisation. Räddningstjänstkommitténföreslår därför att kommunerna även i förtsättningen skall svara för denallmänna räddningstjänsten på lokal nivå. Deflesta remissinstanser är positiva till ett fortsatt kommunalt huvudmannaskap.Av kommunerna förordar endast en kommun ett statligt huvudmannaskap. yttrande samlar upp många av de synpunkter som framförs avövriga kommuner. instämmer i kommitténs bedömning att ettändrat huvudmannaskap skulle innebära en försämring jämfört med nuvarandeorganisation. Som kommitténs egna undersökningar visar är allmänhetensengagemang en faktor av stor betydelse som i sin tur gör att kommunerna ochderas politiska företrädare 1982/83:22 7 slår vakt om räddningstjänsten. Det är enUgtkommunförbundets mening väsentUgt att varje kommun får möjlighet att inom sittområde direkt påverka räddningstjänstens resurser och organisation. Genom enorganiserad samverkan mellan kommunerna kan samhällsekonomiska och effektivi-tetsmässigafördelar vinnas. En sådan samverkan som bevarar det lokala engagemanget ochmotverkar en ökad byråkratisering bör enligt kommunförbundets mening vara denbästa garantin för en räddningstjänst som tillgodoser både samhällets och deenskilda medborgarnas behov. framhåller attdet inom förbundet inte finns någon uttalad önskan om ändrat huvudmannaskap.Medlemmarna hyser den uppfattningen att annan huvudman endast i ringa månskulle kunna åstadkomma annat än marginella effektivitetsökningar. Eftersträvadökning av effektiviteten borde enligt förbundets mening kunna ske inom ramenför fortsatt kommunalt huvudmannaskap. Av de remissinstanser som inte är odelat positiva tillförslaget anser att det mot bakgrund av att kommittén ibetänkandet har pekat på flera tungt vägande fördelar med ett förändrathuvudmannaskap för den allmänna räddningstjänsten borde ha varit möjligt attgöra en mer ingående prövning av detta alternativ. ärtveksam till kommitténs förslag att nuvarande huvudmannaskap bibehålls. EnUgtstyrelsens uppfattning har kommittén inte presenterat tillräckligt tungtvägande skäl som uppväger alla fördelarna med ett statligt huvudmannaskap.Styrelsen anser dock att kommitténs förslag beträffande inrättande av ett nyttcentralt räddningstjänstverk borde kunna skapa fömtsättningar för en visscentral ledning från statens sida av den allmänna räddningstjänsten. Enligtstyrelsens mening bör korrimittén i sitt fortsatta arbete fömtsättnings-löstutreda ansvars- och ledningsfrägorna. Härvid bör enligt generaltullstyrelsende totala kostnaderna för olika organisatoriska lösningar vägas mot varandra. För egen del kan jag ansluta mig tillräddningstjänstkommitténs och flertalet remissinstansers uppfattning ihuvudmannaskapsfrågan. Erfarenheten visar att den nuvarande ordningen med ettkommunalt ansvar för verksamheten på det hela taget fungerar bra. De flestanödlägen kan av kommunens egen brandkår, ibland med hjälp av andraresurser inom kommunen. Dessa omständigheter har enligt min mening storbetydelse för bedömningen av frågan om huvudmannaskapet för samhälletsräddningstjänst. Förhållandenai de enskilda kommunerna i landet varierar högst väsent- . Jag avser då iförsta hand befolkningsmängden, avstånden samt riskobjektens mängd och lokaUsering.Detta medför att verksamheten måste ha en organisation som är väl anpassad tilldet lokala behovet. Jag anser det uppenbart att kommunerna har de bästaförutsättningarna att bedöma behovet av resurser med hänsyn till de lokala förhåUandena.Räddningstjän- Skr.1982/83:22 8 stenskiljer sig enligt min mening inte i detta avseende från andra viktiga samhällsuppgifter. Räddningstjänstenkräver en starkt decentraliserad organisation. Erfarenheten visar attkommunernas invånare slår vakt om sin räddningstjänst. Jag delarkommunförbundets uppfattning att allmänhetens engagemang är en faktor av storbetydelse och att det är väsenfligt att varje kommun får möjlighet att inomsitt område påverka räddningstjänstens resurser och Organisation. Jag villockså framhåUa att den kommunala räddningstjänsten har stark anknytning tillannan verksamhet. Detta kan gälla det förebyggande arbetet därsamverkan med byggnadsnämndernas verksamhet har betydelse. Vidräddningstjänstingripanden medverkar andra kommunala organ. Det kan gällagatukontoret, elverket och socialförvaltningen. Påtagliga beröringspunkterfinns också meUan räddningstjänsten samt hälso-och miljövårdsnämndernasverksamhet. Somalternativ till ett kommunalt huvudmannaskap har diskuterats ett statligt ellerlandstingskommunalt hvuudmannaskap. Jag kan inte se att dessa alternativ skulleleda till en förbättring eller effektivisering av räddningstjänsten. Det är enUgtmin mening mycket svårt att inom ramen för ett statligt huvudmannaskap få framett system där de lokala intressena kan göra sig gällande på ett tillfredssläUandesätt. Den smidiga anpassningen till de lokala förhåUandena som följer av dennuvarande ordningen skulle gå förlorad. Det skulle också uppstå svårigheter attåstadkomma enkla samarbetsformer med annan verksamhet. Motsvarandeargument kan anföras mot ett landstingskommunalt huvudmannaskap. Jag ärnaturligtvis medveten om att det i framför allt kan finnasstarkare skäl för ett landstingskommunalt huvudmannaskap, men detta får enligtmin mening inte vara styrande för organisationen i övriga delar av landet. Ett fortsatt kommunalthuvudmannaskap för den allmänna räddningstjänsten ligger också i linje med sarnhälletssträvan mot ökad decentralisering. Samhällsekonomiska och effektivitetsmässigaskäl talar enligt min mening också för en sådan ordning. vill jagansluta mig till kommitténs och remissinstansernas uppfattning att fördelar börkunna nås genom en ökad samverkan mellan kommunerna. Även staten bör kunnabidra till att åstadkomma rationaliseringsvinster inom räddningstjänsten. Detkan enligt min mening gälla t. ex. i fråga om materielanskaffning, forskningoch utveckling samt utbildning. Staten har också en betydelsefull uppgift medatt hjälpa till att förbättra verksamheten genom rådgivning till kommunema. Jaganser sålunda att man inte bör överväga ett statligt eller landstingskommunalthuvudmannaskap för den allmänna räddningstjänsten. Enligt min mening bör detvara ett kommunalt huvudmannaskap för räddningstjänsten även . Skr.1982/83:22 9 Brandlagenförutsätter att kommunerna skall kunna samverka i räddningstjänsten.Länsstyrelsen får således enligt 6 § brandlagen helt eller delvis befria kommunfrån skyldighet att hålla brandkår med därtill hörande materiel, byggnader ochanordningar, om kommunen har träffat avtal om betryggande hjälp förräddningstjänst från brandkår i annan kommun. Kommunen kan ocksåträffa avtal om hjälp från annan brandkår än brandkår eller från annaträddningsorgan än brandkår. I så fall får delvis befria kommunenfrån skyldigheten att hålla brandkår. Detsamma gäller om kommunen har beslutatatt annat kommunalt verk än brandförsvaret skall lämna sådan hjälp. Även omavtal inte har träffats med en annan kommun, är denna enligt 8 § andra stycketbrandlagen skyldig att lämna hjälp i den utsträckning som brandchefen ikommunen bedömer det möjligt. En fömtsättning för denna skyldighet är atlomfattande eller särskilda räddningsåtgärder är nödvändiga eller att denkommunala tillfälligt inte kan ingripa. Kommunerna samverkar inom räddningstjänsteni betydligt högre grad än vad de nu redovisade bestämmelserna i brandlagenantyder. Räddningstjänstkommitténanser att en samverkan mellan kommunerna i större geografiska områden äravgörande för möjligheterna att med ett oförändrat huvudmannaskap reducera denuvarande olikheterna inom räddningstjänsten och höja effektiviteten. Det krävsenligt kommittén en systematisk genomgång av de möjligheter till gemensammalösningar som föreligger på olika håll, vilket måste vara en uppgift för deenskilda kommunerna. Statliga och andra organ kan bidra till en utveckUng förökad effektivitet genom att visa på vägar till ett ökat samarbete. Genom ett samarbetei lämpligt avgränsade områden bör det enligt kommittén vara möjligt att få tillstånd en betydligt mera enhetlig utrustning än den som användsinom räddningstjänsten. Detta har ekonomisk men också operativ betydelseeftersom samverkan underlättas. fordrar en tillfredsställande utveckling av samarbetetmellan kommunerna att det efter statsmakternas beslut om huvudmannaskapetbildas fasta samarbetsorgan och att överväganden om konkreta samverkansåtgärderpåbörjas i dessa organ. Kommittén anser att utvecklingen av samarbetet iräddningstjänsten bäst gagnas om åtgärderna är frivilliga. Enligt kommitténsmening bör det inte heller finnas något krav på att överenskommelser om densamverkan som kommer till stånd skall underställas ett statligt organ förgodkännande. Kommittén räknar med att kommunerna själva i de flesta fallenkommer att ta initiativ till det samarbete som fordras. En sådan utvecklingutesluter enligt kommittén inte att statliga centrala och regionala organ samtkommuneras egen organisation följer vad som sker och aktuaUserar frågor omsamverkan där detta framstår som angeläget. Enligt kommitténs mening skulleinformation och rådgivning från 1982/83:22 10 detta håll i hög grad kunna driva på utvecklingen mot ökatsamarbete meUan kommunerna i räddningstjänsten. anser att samarbetet mellankommunerna bör ske i vissa regioner. Dessa bör anpassas till desamverkansmöjligheter som föreligger inom olika geografiska områden.Grundläggande för räddningstjänstregionernas avgränsning måste enUgt kommitténvara dels omfattningen av de olycksrisker som föreligger, dels avstånden frånlämpliga stationeringar för räddningstjänsten till riskobjekten. Kommitténframhåller att samarbetet inte bör få en sådan omfattning och inte heller ensådan form att den kommunala självstyrelsen får svårt att göra sig gällande.Det är enligt kommitténs mening lämpligt att överväganden om regionindelning i aUtväsentUgt utförs på regional och lokal nivå hos kommuner och länsstyrelser somhar tillgång till alla de detalj uppgifter som fordras. Kommittén anser attkommunerna och länsstyrelserna bör ges i uppdrag att i samråd utarbeta ettförslag till indelning i räddningstjänstregioner för de olika länen. Förslagen skallinges tiU det centrala räddningstjänstverk som kommittén föreslår skallinrättas. avses få i uppdrag att efter en avvägningmellan olika intressen fastställa gränser för regionerna. Om en kommun eller enlänsstyrelse är oenig med verkel, skall regeringen enligt kommitténs förslagpröva ärendet. Kommittén har utarbetet exempel på en indelning i regioner iolika delar av landet. Kommittén har härvid ansett atl det förfredsräddningstjänstens behov är angeläget att en samverkan mellan kommuner ien del fall kan organiseras över länsgränser. Remissinstanserna är nästan alla positiva tillräddningstjänstkommitténs förslag om ökad samverkan mellan kommunerna inomlämpliga regioner. Samarbetet mellan kommunerna anses både önskvärt ochbehövligt för att den allmänna räddningstjänsten skall fungera så effektivt sommöjligt inom ramen för tillgängliga resurser. Flertalet instanser påpekar attökad samverkan bör åstadkommas på frivillig väg. Svenska kommunförbundetframhåller att förbundet är berett att via förbundets länsavdelningar tainitiativ till överläggningar mellan kommunerna i syfte att få till stånd ettutvidgat samarbete inom lämpUga regioner. Däremot är förbundet tveksamt tilleffekterna av en för hela riket fastställd indelning av kommunerna i samarbetsregioner.Förbundet har den erfarenheten att samarbetet fungerar bäst om det har vuxitfram helt på frivillig väg som uttryck för ett behov att samordna resursernatill kommuninvånarnas nytta.