prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Övervakningsnämndernas organisation och arbetsuppgifterregleras främst genom bestämmelser i , lagen (1974:203) om kriminalvårdi anstalt (KvaL), kungörelsen (1974:248) med vissa föreskrifter rörandetillämpningen av sistnämnda lag (KvalK), frivårdsförordningen och instruktionen(1964:628) för övervakningsnämnderna. En övervakningsnämnd består av fem ledamöter. Ordförandenskall vara lagfaren. Övriga ledamöter skaU ha erfarenhet av ungdomsvård, arbetsförmedlingeller allmänna värv. Nämnden är beslutför med ordföran- 1982/83:85 109 denoch två andra ledamöter. I brådskande fall och i ärenden av mindre vikt fårordföranden ensam fatta beslul på nämndens vägnar. Beslutet skall sedan anmälasvid nästa sammanträde med nämnden. Till sin hjälp har vatje nämnd också eneller, om nämnden är särskUt arbetstyngd, två sekreterare. Dessa är i regelyngre jurister. Nämndemasverksamhetsområde bestäms av regeringen. I stor utsträckning sammanfallerdessa områden med skyddskonsulenldistrikten. F. n. finns 49 nämnder. Fem avdessa är indelade på avdelningar. För avdelning gäller i tillämpliga delarsamma bestämmelser som för nämnd. Övervakningsnämndernasarbetsuppgifter består inom anslallsvården huvudsakligen i prövning av ärendenrörande villkorlig frigivning och vistelse utom anstalt. Frågor om villkorligfrigivning avgörs beträffande den som undergår fängelse i högst avövervakningsnämnd, medan beslut rörande den som dömts till längre straff skallfattas av kriminalvårdsnämnden. I sådana fall föregås beslutet vanligen avyttrande från övervakningsnämnden. Samma beslutsordning gäUer för frågor omfrigivningspermission, dvs. permission under viss lid för att förbereda frigivning,och om medgivande tUl vistelse utanför anstalt med slöd av 34 § KvaL, dvs.placering för särskilda åtgärder som kan antas underlätta den intagnesanpassning i samhället. Huvudansvaret för anstaltsvården vilar i övrigt påkriminalvårdsstyrelsen, men det åligger nämnderna atl göra besök vidanstalterna och skaffa sig kännedom om förhållandena. Då det gällerkriminalvården i frihet har ledningsansvaret lagts på övervakningsnämnderna.Till deras uppgifter hör att hålla regelbundet återkommande överläggningar medskyddskonsulenten om de övervakningsfall som nämnden har hand om. I de fallövervakare inte har förordnats av domstol åligger det övervakningsnämndeneller, om kriminalvårdsnämnden beslutar om villkorlig frigivning, denna nämndalt förordna övervakare. Andra uppgifter som ankommer på övervakningsnämndenär entledigande av övervakare, överflyttning av övervakningen till annannämnd, beslul om upphörande av övervakning samt förlängning och återupptagandeav sådan. Nämnderna kan också meddela föreskrifter samt upphäva och ändra givnaföreskrifter eller meddela nya sådana. Vid misskötsamhel kan nämndernatillgripa vissa sanktioner. Det gäller här förutom meddelande avföreskrifter varning, förverkande av villkorligt medgiven frihet eller deldärav samt framställning lill åklagare om atl denne skall föra talan viddomstol om undanröjande av skyddstillsyn. Om del är aktuellt att vidta åtgärdmed anledning av misskötsamhel, kan övervakningsnämnd i avvaktan på vidareförordnande besluta atl den dömde skall omhändertas. mindre ärenden såsom mottagande av nöjdförklaring, prövningav passlillslånd samt inlernalionella frågor. Övervakningsnämndernasarbetsformer och organisation har utretts i olika sammanhang. avlämnadeövervakningsnämndulredningen belänkandet Kriminalvårdens nämnder. 1982/83:85 110 frågor om villkorlig frigivning efter två tredjedelar avstrafftiden alltid skulle prövas i första instans av lokal nämnd liksom frågorom halvlidsfrigivning för dem som dömts till fängelse för understigandetvä år. Halvlidsfrigivning av dem som dömts lill längre straff skulleemellertid prövas av central nämnd. Frågor rörande frigivningspermission och 34§-vistelse skuUe handhas av de organ som hade befogenhet alt i första instansavgöra frågan om villkorlig frigivning. Utredningen föreslog vidare att ledningsansvaret förfrivården skulle övertas av andra kriminalvårdsorgan. Som motivering för dellaanfördes att de lokala nämndernas uppgifter i detta hänseende kommit allt mer iskymundan genom den kraftiga utbyggnaden av skyddskonsulenlorganisationen ochatt nämnderna saknade resurser atl utöva en sådan ledningsfunktion. Detdirekta ansvaret för övervakningen skulle enligt utredningen i stället läggaspä skyddskonsulenterna och ledningen av frivården utövas av regioncheferna samti sista hand av . De lokala nämndernas befattning medfrivårdsärenden skulle alUså begränsas till atl meddela beslut om olika slagsåtgärder som enligt bestämmelser kan vidtas motfrivårdsklientdet. Detta innebar all åtskilliga rutinärenden skulle överföraspå skyddskonsulenten. Nämnderna skulle också befrias från insynsansvar i frägaom anstalterna. Ungdomsfängelseulredningen föreslog i sittbetänkande Tillsynsdom att ansvaret för kriminalvärden formellt skulle åvilaskyddskonsulenterna men alt övervakningsnämnderna skulle finnas kvar och habeslutanderätten i vissa för den dömde särskilt ingripande verkställighetsfrågor.Nämnden skulle också vara fullföljdsinslans i frågor som hade avgjorts avskyddskonsulenten. Fängelsestraffkommilténhar enligt särskilda tilläggsdirektiv haft all utgå från allövervakningsnåmnderna skulle avskaffas. Kommillén har med denna utgångspunktförordat atl även kriminalvårdsnämnden avskaffas. Kommitténs nu aktuellaförslag innebär att nämndernas uppgifter fördelas mellan organ inomkriminalvården och de allmänna domstolarna. Domstolarna skall sålunda beslutaom åtgärder som innebär frihetsberövande, dvs. omhändertagande, förverkande avvillkorligt medgiven frihet saml undanröjande av skyddstillsyn. Framställningtill domstol om sådana åtgärder skall göras av skyddskonsulenten, vilket såvittgäller undanröjande av skyddstillsyn även skulle innebära attskyddskonsulenlorganisationen övertar en uppgift som faller pååklagarväsendet. Beslul om villkorlig frigivning skall fallas av regionchefeller styresman. Som framgår av del föregående (avsnitt 2.2) blir det här somregel fråga om beslut enligl obligatoriska regler som inte förutsätter någonprövning i del särskilda fallet. Kommittéförslaget innebär vidare atl skyddskonsulenlernaskall överta ansvaret för ledningen av frivården. Delsamma gäller, med undanlagav de ärenden som förs lill allmän domstol, nämndernas beslutandrält i frågor Prop.1982/83:85 111 För att allmänheten skaU tillförsäkras insyn ikriminalvården skall det finnas en lekmannanämnd inom varje kriminalvårdsregion(se närmare härom avsnitt 2.4.4). Fängelsestrafflcommitténsförslag i denna del har mött stark kritik från remissinstanserna. De argumentsom främst anförts mot atl nämnderna avskaffas är att de fungerar väl och utgören garanti för rättssäkerheten. Man uttalar från flera håll farhågor för alt enöverflyttning till de allmänna domstolarna av de domstolsliknande uppgifter somnu faller på nämnderna skulle medföra tidsutdräkt vid beslutsfattandet ochdessutom belasta domstolarna i en utsträckning som i varje fall i storstädernaskulle förutsätta personalförslärkning. De flesta instanser släller sigemellertid positiva till förslaget att överföra mera mtinbetonade uppgifter påskyddskonsulenterna. Däremotmöter utredningens förslag om alt skyddskonsulenlerna i viss utsträckningskulle komma att åläggas åklagaruppgifter massivt motstånd. Man har ocksåframhållit värdet av atl nämnderna har insyn i anstallsför-hållandena. Deinstanser som ställer sig positiva till nämndernas avskaffande stöder sig islorl sett på de i beläkandet framlagda synpunkterna. Själv vUl jag förstkonstatera att det som också framhålls både i fängelsestraffkommitténsbetänkande och i de flesta remissvaren - slår klart atl övervakningsnämndernapå del hela taget har fungerat väl och utvecklat smidiga, snabba och effektivaarbetsformer. Samlidigt synes enighet råda om att nämnderna i alltför hög gradbelastas med rutinärenden liksom atl nämndernas uppgift att ledafrivårdsarbetet numera med hänsyn lill deras organisation och frivårdensutveckling på de flesta håll har kommit alt framstå som något av en formalitet. Närdel gäller alt bedöma om övervakningsnämnderna bör avskaffas eller om nuvarandeordning bör ändras på något annat sätt måste givelvis först övervägas hur dearbetsuppgifter som nämnderna f. n. har lämpligen bör handläggas ifortsättningen efter de materiella ändringar i fråga om påföljdssystemet som jaghar föreslagit i det föregående. Avremissvaren framgår att del råder delade meningar om huruvida tyngdpunkten inämndernas verksamhet enligl nuvarande ordning kan sägas ligga på anstalts-eller på frivårdssidan. I likhet med anser jag självalt det särskilt efter frivårdsförordningens tillkomst - är påfrivårdssidan som nämnderna har de allra viktigaste uppgifterna. Om detförslag till i princip obligatorisk halvlidsfrigivning för flertaletfängelsedömda som jag har anmält genomförs, kommer vidare under allaomständigheter antalet anstallsärenden som kan bli aktuella för prövning avövervakningsnämnd alt reduceras högst väsentligt. Jag kommer därför att förstbehandla övervakningsnämndernas verksamhet inom fri vården. Beträffandeden principiella frågan om nämndernas ledning av kriminalvården i frihetansåg, som jag har nämnt, redan övervaknings- 1982/83:85 112 nämndutredningenår att nämndernas organisation inte lämpar sig för denna funktion.Därefter har antalet klienter i frivården ökat kraftigt.Fängelsestraffkommiltén konstaterar att de som undergår kriminalvård i frihetnumera är sä mänga att nämnderna med sina begränsade resurser saknar praktiskamöjligheter alt bilda sig någon uppfattning om den enskildes behandling ivatje särskilt fall och att i realiteten skyddskonsulenterna har fått ensjälvständigt ansvar för frivårdsverksamheten. Kommittén anser mot dennabakgrund att det är naturligt atl även del formella ansvaret för fri vårdensledning överförs på skyddskonsulenten. Redanav vad jag har anfört i avsnitt 2.3.4.2 framgår all jag ansluter mig tillkommitténs uppfattning i denna del. Som tidigare angetts föreslår jag att deluttryckligen anges i att övervakningen och kriminalvården ifrihet i övrigt skall bedrivas under ledning av en skyddskonsulent.Ledningsfunktionen på högre nivå kommer då atl falla på kriminalvårdsstyrelsenoch utövas i synnerhet genom dess regionchefer. Vaddärefter angår de särskilda arbetsuppgifter som f n. åligger nämnderna gör jagföljande bedömning. Nämndernasbefattning med vissa mera rutinbelonade uppgifter såsom förordnande och byte avövervakare samt överflyttande av övervakningen till annat distrikt framstår somregel som en ren formalitet. Något reeUt inflytande över dessa ärenden harnämnden endasi i sällsynta fall och dess befattning med ärendena framstårotvivelaktigt som en onödig omgång. De aktuella uppgifterna bör enligt minmening även formellt tillkomma skyddskonsulenten, som irealiteten svarar för prövningen. Iavsnitt 2.3.5 har jag föreslagit atl den nuvarande presumtionen för att envillkorligt frigiven skall stå under övervakning ersätts av en regel som medgeren mera fömlsältningslös prövning av behovet i det särskilda fallet. Uppgiftenatl bedöma huruvida den frigivne skall stå under övervakning utgörnaturligtvis inle något rutinärende, men det synes mig ligga närmast till handsall även den uppgiften normall ankommer på skyddskonsulenlen, som ju har godaförulsällningar all bedöma denna fråga. Skyddskonsulenlen bör dock i tveksammafall kunna hänskjuta en sådan fråga lill övervakningsnämndens avgörande ochdenna bör också självständigt kunna ta upp frågan till prövning. Deuppgifter som jag har angett nu kan alltså i normala fall med fördel anförtrosål andra organ än övervakningsnämnderna. Betydligt svårare blir bedömningen närdet gäller de på nämnderna ankommande åtgärder som är av mera ingripandekaraktär för den dömde, främst då omhändertagande med stöd av 26 kap. 22 §eller 28 kap. 11 § BrB, förverkande av villkorlig frigivning (26 kap. 19 § BrB)och ansökan om undanröjande av skyddstillsyn (28 kap. 8 § BrB), men ävenmeddelande av särskild föreskrift (26 kap. 15 § och 28 kap. 6 § BrB) och varning(26 kap. 18 § och 28 kap. 7 § BrB). Fångelsestraffkommiltén har föreslagit attomhändertagande och förverkande av villkorlig frigivning skall beslutas avdomstol efter ansökan av 1982/83:85 113 skyddskonsulenten,medan ansökan om undanröjande av skyddstillsyn och meddelande av föreskrifteroch varning enligt förslagel skuUe åligga skyddskonsulenten. Vad först angåromhändertagande skulle det dock sannolikt som remissinstanserna har påpekat imånga hänseenden vara opraktiskt att förlägga beslul om sådana ingripanden tillallmän domstol. I sin nuvarande utformning får omhändertagandeinstitutetanvändas när nämnden överväger atl vidta vissa angivna åtgärder, nämligen atlförklara villkorligt medgiven frihet förverkad, göra framställning om undanröjandeav skyddstillsyn, förordna om övervakning eller meddela föreskrift ellervarning. Ofta nog torde emellertid det egentliga syftet med omhändertagandelvara alt genom ingripande förhindra pågående missbruk eller annanasocial livsföring för att därigenom få tillfälle alt planera för vård ellerannan lämplig åtgärd beträffande den omhändertagne. En vanlig orsak till ettomhändertagande är i praktiken ocksä alt personen i fråga är försvunnen ellerannars undandrar sig kontakt med övervakaren. Iavsnitt 2.3.4.9 har jag föreslagit att uttryckliga regler införs om möjlighettill omhändertagande i dessa i praktiken förhållandevis vanliga situationer.Del finns enligt vad erfarenheten visar i synnerhet inom skyddskonsulenldistrikteni de största kommunerna i allmämhet en del klienter, särskill missbrukare, somunder övervakningstiden blir omhändertagna ett flertal gånger. De är i regelväl kända av nämndens ledamöter, nägot som medför atl handläggningen kan blismidig och obyråkralisk. Inte säUan -t.ex. då klienten har försvunnit från ettbehandlingshem och det är en uppenbar fara för återfall i missbmk - är beslutetbrådskande och måste fattas av ordföranden ensam. Särskilt i storstadsdistriktfattas sådana beslut ibland även efter arbetstidens slut och . Ävenupphävande av omhändertagandebesluten kan vara brådskande. Delta gällersärskilt som omhändertagandebesluten inte behöver verkställas,eftersom den som avses med beslutet kommer till rätta eller den planeradeåtgärden visar sig ändå kunna komma till slånd. Detär enligt min mening högst tveksamt om ärenden av den typ som avses nulämpligen bör handläggas av allmän domstol. De är till sin nalur knappastjudicieUa ärenden i vanlig mening och risken är atl den smidighet i handläggningensom förhållandena kräver då skulle gå förlorad. I synnerhet vid de störstatingsrätterna skulle problem säkerligen uppkomma, bl. a. på grund avärendeanhopningen vid dessa. I själva verket ser jag det som en så stor fördelatl dessa ärenden kan handläggas av övervakningsnämnderna att jag anser redandetta utgöra etl mycket starkt skäl för alt nämnderna bör behållas. Ansökanom undanröjande av skyddstillsyn förekommer relativt sällan. Till en del berorsäkerligen detta på att skyddskonsulenterna och nämnderna i slor utsträckning inle sällan efter långvarigt motivalionsarbete med ett eller fleraomhändertaganden lyckas komma tillrätta med före-8 1982/83. 1982/83:85 114 kommandeproblem genom mindre ingripande åtgärder, vanligtvis behandUng mot missbmk.Möjligheten till undanröjande fungerar dä som elt påtryckningsmedel som kanbidra till all motivera den dömde till samarbete. Detta är sannolikt särskiltverkningsfullt när det framförs av nämnden, som genom sin domstolsliknandesammansättning ofta kan få en större auktoritet i förhållande lill klienternaän skyddskonsulenten, som ju handhar del egentliga behandlingsarbetet. Även ombeslutsomgången i de faU då undanröjande av skyddstiUsyn aktualiseras otvivelaktigtkan framstå som komplicerad, anser jag del från de angivna synpunkternavärdefuUt att nuvarande ordning i huvudsak behålls. Motsvarande aspekter kananläggas på förverkande av villkorlig frigivning på gmnd av misskötsamhel, etlinstitut som ju lillämpas mycket sparsamt och där nämnderna f n. själva harbefogenhet att fatta besluten. Ilikhet med anser jag vidare helt allmänt attövervakningsnämndernas verksamhel är av stor betydelse för frivårdsarbetet.Genom sina ingripanden kan nämnderna ofta medverka till atl fortsatt brottsligverksamhet förhindras och alt sådana åtgärder kommer till slånd attfrihetsberövande påföljder kan undvikas. Jag delar också kriminalvårdsstyrelsensuppfattning an nämndernas möjUghet till agerande utan tidsutdräkt och denkännedom som de ofta har i frågorna om övervakningsklientelet är ägnade att geökad trovärdighet åt kriminalvården i frihet med åtföljande ökad benägenhet hosdomstolarna att använda icke frihetsberövande påföljder. Dessutom erbjudernämnderna en naturlig plattform för medborgerlig insyn i kriminalvården. Tilldelta kommer som jag redan delvis har varit inne på alt övervakningsnämndernasuppgifter såvitt avser de mera ingripande sanktionerna enligt min mening intepå elt lika ändamålsenligt sätt skulle kunna fullgöras vid de allmännadomstolarna. Jag delar också den av många remissinstanser framfördauppfattningen att det skulle kunna medföra nackdelar för frivårdsarbetet omskyddskonsulenterna skuUe åläggas alt överta vissa av de uppgifter som i dagankommer på åklagarväsendet. Med beaktande av det anförda har mina övervägandenlett mig till den slutsatsen att det inte skulle vara välbetänkt att avvecklaövervakningsnämnderna. En annan sak är att flera skäl - däribland även statsfinansiella- talar för all nämnderna får en ändrad organisation. Redan på den vägen kan eninte obetydlig utgiftsminskning åstadkommas. Jag återkommer i det följande tillden frågan. Omman alltså utgår från an övervakningsnämnderna behålls, bör lämpligen sådanafrivårdsfrågor där beslutet kan vara av repressiv karaktär eller annars av meraingripande betydelse för den dömde läggas på nämnderna. Hit hör till en börjansom redan nämnts beslut om omhändertagande eller förverkande samt framställningom undanröjande av skyddstillsyn. Andra sådana ärenden är beslut om särskildaföreskrifter, upphävande av sådana och meddelande av nya föreskrifter (26 kap.15 och 16 §§ och 28 kap. 6 § Prop.1982/83:85 115 BrB)och meddelande av varning samt beslut om att övervakningen skall förlängasutöver eller alt den skall återupptas (26 kap. 18 § och 28 kap. 7 §BrB). Detsamma gäller vissa frågor om passtillstånd och ålerkallelse av pass(19, 21 och 24 §§ passlagen). Vadanstaltsvården beträffar har jag tidigare (avsnitt 2.2) förordat en ordning sominnebär att villkorlig frigivning efter halva strafftiden blir obligatorisk förintagna som har dömts till fängelse understigande underförutsättning alt verkställigheten pågått . Atl fastställatidpunkten för frigivningen bör lämpligen i dessa fall ankomma påkriminalvårdsstyrelsen. Det kan ske redan i slrafflidsre-solutionen.Övervakningsnämndernas uppgifter i dessa hänseenden kommer alltså alt fallabort. Detbör emellertid ankomma på övervakningsnämnden att för den kategori intagna somundergår fängelse än bestämma om placering utanföranstalt med stöd av 34 § KvaL. I fräga om sädana beslul enligt somi egentlig mening har rättsverkan gentemot den dömde bör nämnden även varaöverinstans i förhällande lill skyddskonsulenlen. Nämnden bör vidare på denneseller egel initiativ eller på begäran av den dömde kunna ta upp sädana ärendenav della slag som normall handläggs av skyddskonsulenlen. Enligtsin instruktion skall övervakningsnämnderna genom besök vidkriminalvårdsansialterna skaffa sig kännedom om förhållandena och göraframställning lill om eventuella missförhållanden. Dettaär en viktig uppgift, och den bör enligl min mening fortfarande ankomma pånämnderna. Väsenlligl är bl. a. alt nämnderna i samband med sådana besök bUdarsig en uppfattning om hur bestämmelserna om isoleringsåtgärder tillämpas (jfrJuU 1980/8l:8s. Till vissa yllerligarefrågor om övervakningsnämndernas uppgifter får jag återkomma ispecialmoliveringen. bibehålls med uppgift atl fatta beslut om villkorligfrigivning m. m. beträffande dem som har dömts till fängelse i två är eller mersamt all vara överprövningsinslans i förhällande till övervakningsnämnderna iärenden som rör villkorligt frigivna. Fängelsestraffkommiiténsförstag: avskaffas. Remissinstanserna:Endast ell fåtal remissinstanser har direkt uttalat sig omkriminalvårdsnämnden. Dessa har emellertid som regel förordat atl nämndenbibehålls med i huvudsak arbetsuppgifter av del slag som anges idepartementsförslagei. (Se bilaga 3 avsnitt 4.2.) Skälför departementsförslaget: arbetsuppgifter reglerasfrämst genom och dess promulgationslag (16 §) jämte kungörelsen(1965:625) om inskränkning i övervakningsnämnds be- 1982/83:85 116 fogenhetatt pröva fråga om villkorlig frigivning, lagen om kriminalvård i anstalt ochinstruktionen (1981:234) för kriminalvårdsnämnden. Nämndenbestår av fem ledamöter. Ordföranden och vice ordföranden skall vara eller havarit innehavare av domarämbete. I ärenden som angår kriminalvårdsnämndensadministration är nämnden beslutför med ordförande och två andra ledamöter. Iandra ärenden krävs för beslutförhet all nämnden är fulltalig. Ordföranden hari brådskande fall och i ärenden av mindre vikl befogenhet all besluta ensam pånämndens vägnar. Kriminalvårdsnämndenprövar frågor om villkorlig frigivning beträffande dem som avtjänar fängelse imer än elt år, liksom frågor om frigivningspermission och s. k. 34 §-vistelsebeträffande denna kategori. I övrigt fungerar nämnden huvudsakligen somöverprövningsinstans för övervakningsnämndernas beslut i frågor som rörfängelsedömda. Fängelsestraffkommilténhar som en konsekvens av sina förslag beträffande villkorlig frigivning ochövervakningsnämnderna föreslagit atl även kriminalvårdsnämnden avskaffas. Deremissinstanser som har motsatt sig dessa förslag har som regel också uttalatsig för att kriminalvårdsnämnden behålls. I övrigt har endasi ett fåtalinstanser uttalat sig direkt om kriminalvårdsnämnden. I avsnitt 2.2.5 har jagförordat ell avsteg från principen om halvlidsfrigivning med sikte på detklientel som undergår fängelse för brottslighet som harriktat sig mot eller medfört påtaglig fara för liv eller hälsa. Villkorlig frigivningskall enligt förslaget i dessa fall kunna ske först efter två tredjedelar avstrafftiden, om påtaglig risk för fortsatt brottslighet av samma slag bedömsföreligga. För all en enhetlig tiUämpning skall kunna åstadkommas är det avvikt att den prövning som här blir aktuell görs av en central, frånkriminalvårdsmyndighelerna fristående nämnd med lekmannarepresentanter.Erfarenheterna från den nuvarande kriminalvårdsnämnden är goda och denna bördärför behållas och även i fortsättningen pröva ärenden om villkorligfrigivning av dem som dömts lill långa straff. I samband med frigivningen börnämnden som fastställa prövolid och vid behov också kunna meddela särskildaföreskrifter. Bestämmelser om detta bör tas in i , vilket innebäratt den provisoriska reglering som finns i balkens promulgationslag och dendärtill hörande kungörelsen kan upphävas. Nämden bör liksom ocksåpröva ärenden som avser frigivningspermission (33 § KvaL) och placering utanföranstalt med stöd av 34 § KvaL för den kategori som avses här. Skillnadengentemot nuvarande ordning blir bl. a. atl gränsen för nämndens prövningförskjuls från alt avse dem som är dömda till fängelse till attavse dem som har dömts till fängelse , någol som år ägnat allmedföra en betydande minskning av nämndens arbetsbörda. liksom vara överprövningsinstans med avseendepå beslut som övervakningsnämnd har meddelat beträffande villkorligt frigivna(37 kap. 7 § BrB). 1982/83:85 117 2.4.3Nämndernas verksamhetsområden och sammansättning samt huvudmannaskap. Departementsförslagei:Antalet nämnder minskas ungefärligen med hälften. Deras verksamhetsområdenanpassas i huvudsak lill landstingsindelningen. I storstäderna och vid behov iövrigt inrättas avdelningar.