prop · G60322 · 1982-12-31 00:00:00 — - Vid statens brandnämnds utbUdningsenhetsker också fältmässig utbildning där materiel av olika slag används. Samtidigtsamlar utbildningsenheten in erfarenheter från brandförsvaren ute i landetgenom kontakten med brandpersonalen i samband med utbildningen. Genom attutnyttja denna kunskap och erfarenhet skulle förhoppningsvis brandnämndensutbildningsenhet kunna utvecklas till samhällets provnings- och testanstaU förmateriel lämplig att använda inom räddningstjänst. Härigenom skulle initiativkunna tagas till standardisering av därför lämplig materiel m. m. vilketsannolikt i mycket hög grad har betydelse för den samverkan som eftersträvas. anser att räddningstjänstregioner börtillskapas omfattande en eller flera kommuner med gemensam brandchef, vilketger alla regioner möjlighet att få tillgång till brandingenjörskompetens. Varakommun uttalar att det finns behov av en utökad samverkan över kommungränsernamellan styrkor i beredskap och även av förebyggande åtgärder mot brand inomlämpliga geografiska områden samt att samarbete bör ske vid inköpsplanering,övningar och utbildning inom samverkansområdet. framhåller att en viss samverkanförekommer genom det släckavtal som finns mellan och Gullspångskommuner. De olika slag av samverkan över kommungränsen som kan tänkas föratt öka effektiviteten är utbildning och övningar, planering samt förebyggandeåtgärder. Kommittén anser att utvecklingen i räddningstjänsten bäst gagnas omåtgärderna för ett samarbete är frivilliga och detta är också kommunens åsiktdärför att ett samarbete under tvång befrämjar inte effektiviteten. Karlskogakommun vill understryka alt samverkan (regionsamverkan) gynnar småkommuner men ställer stora krav på större kommuner. Då det gäller samverkan harkommittén efter överväganden fastnat för förslaget att man indelar varje län iflera räddningstjänstregioner med tanke på att en olycka sällan omfattar helalänet. Kommunen biträder förslagel att kommuner och länsstyrelse får i uppdragatt i samråd utarbeta förslag till indelning av räddningstjänstregioner i länetoch att förslagen sedan inges till ett centralt räddningsljänstverk somfastställer gränserna. Detta får emellertid inte hindra en kommun från alt i enskildafrågor samarbeta med en annan kommun i en annan region. Skr.1982/83:22 72 understryker jämväl vikten av regional samverkan enligtkommitténs rekommendationer. Regional samverkan existerar redan inom Örebrolän, t. ex. anskaffning av gemensam utrustning i form av miljövårdsbil. Regionsamverkanär dessutom på gång vad gäller utbildningsverksamhet, annan gemensam utrustningoch vad gäller ömsesidigt bistånd i övrigt. ställer sig i stort bakom räddningstjänstkommitlénsprincipbetänkande. Helt klart är, som kommittén framhåller, att mindre kommunermåste samarbeta vid större olyckor och alt det är viktigt alt planering m. m.gjorts innan en sådan olycka inträffar. Avtal med grannkommunerna, vilka nårett område snabbare än den egna kommunens styrkor, är andra exempel påsamverkan där kommunen helt stöder kommitténs förslag. Däremot råder dettveksamhet om vilka ekonomiska fördelar och effektivitetsvinster som kommunenskulle kunna erhålla genom samarbete på den administrativa sidan,utbildningssidan och i del förebyggande arbetet. , 25 000 inv., ärden största kommunen i norra län (= civilförsvarsområde =Lindesbergs polisdistrikt), där de övriga kommunerna 7 000-10 000 invånare. Samtliga kommuners utryckningsstyrkor består avdeltidsanställd personal. I finns en brandingenjör och tvåheltidsanställda brandmästare i den administrativa ledningen, medan det iövriga kommuner finns en heltidsanställd brandmästare som chef. Samtliga dessapersoner har i dagens läge mer än tillräckligt med arbetsuppgifter, vilket bl.a. tillsynsbesök vittnar om, då sanifliga kommuneruppvisade brister vad beträffar brandsyn och planering. Det finns således intei någon kommun resurser i överflöd och har svårt att inse påvilket sätt grannkommunerna skulle kunna kompensera den arbetsinsats, somLindesbergs brandchef, regionens enda brandingenjör, skulle utföra utanför denegna kommunen enligt räddningstjänstkommitlén. Över huvud taget synes det somom kommitténs förslag leder till att största kommunen inom regionen skulle fåbjuda på sina resurser tiU de mindre kommunerna, något som i sig självt kanvara rikligt om det inte vore så att brandförsvaret i den större kommunen intehinner med sina egna uppgifter. framhåller atl ökad avtalsbunden samverkaninom föreslagna regioner skulle utjämna effektivitetsskillnader mellan kommuneroch förbättra insatserna inom de mindre kommunerna. kommun anser att del borde ingå i brandförsvaretsåligganden att ta initiativ till bUdandet av lokala samrådsgrupper förräddningstjänst. Detta skulle väsentligt förbättra möjligheterna till etteffektivt utnyttjande av samhällets totala resurser vid ett större nödläge.Kommunen delar kommitténs förslag att varje län bör indelas i fleraräddningstjänstregioner. ser positivt på etl ökat samarbetemellan kommuner i räddningstjänstsammanhang. Redan nu förekommer ett ganskaomfattande samarbete inom kommunförbundets länsavdelningars ram. Skr.1982/83:22 73 Detta samarbete gäller främst utbildning, övning ochinköp. Kommunen kan också tänka sig ett totaU räddningstjänstsamarbete mellankommuner i vissa regioner där avstånden är små, i första handstorstadsregionerna. De av kommittén som exempel redovisade regionerna tordetillhöra de mest gynnsamma. Samgående i räddningsljänstfrågor mellan kommunersom inte har en naturlig anknytning kan emellertid i ogynnsamma fall ha ennegativ inverkan på räddningstjänstens effektivitet särskilt i orter iregionernas ytterområden även om ledningen för organisationen rent kompelensmässigthar blivit högre. Kommittén har enligt kommunens uppfattning en övertro på vadheltidsanställd räddningstjänstpersonal kan prestera i förhållande tilldeltidsanställda. Eftersom räddningstjänsten vid större tillbud kräver storainsatser av personal måste deltidsanställda och även frivilliga av typenbrandvärn tas i anspråk för att fylla delta personalbehov. Kommunen vill starktunderstryka nödvändigheten av frivillighet vad gäller regionindelning ochdeltagande i samarbete mellan kommuner i en viss region. Någon form avstraffåtgärder för kommuner som inte deltar, exempelvis hinder för utlåning av civilförsvarsmaterieleller liknande bör inte förekomma. Angekommun anser att en bestämmelse om att det i varje region skall finnas ettsamarbetsorgan är en förutsättning för att samverkan skall komma till stånd ochbli effektiv. Varje län som en räddningsljänstregion blir för stora enheter,speciellt i , och skulle skapa en allt för komplicerad organisation ochadministration. Länen bör därför uppdelas i flera räddningstjänslregioner, t.ex. landskapsindelning. Samgående i räddningstjänstfrågor mellan kommuner sominte har en naturlig anknytning kan emellertid i vissa fall ha en negalivinverkan på räddningstjänstens effektivitet, särskilt i orter i regionernasytterområden. Det bör därför vara en frivillighet av kommunen att deltaga ilämpliga samverkansformer inom regionerna. Redan nu förekommer samarbete inomkommunförbundets länsavdelnings ram med närliggande kommun, detta samarbetegäller främst alarmering, utbildning och övning saml vissa inköp. Krokomskommun anser atl del synes vara en farlig väg att gå i samarbels-ochsamverkansfrågor mellan kommunerna att på något sätt inlvinga kommunerna inågon form av regioner. Engagemanget för den egna kommunen både från politikeroch anställda i räddningstjänsten måste med alla medel värnas om och behållas.Samarbetsformer samt t. ex. utbildningsfrågor, övningsverksamhet, inköp avviss speciell materiel, planläggningsfrågor, intern och extern information m. m.bör kunna utvecklas i Svenska kommunförbundets länsavdelningar och vidlänsstyrelserna. Enligt kommuns förmenande borde gällande lagstiftningäven fortsättningsvis tillämpas, där kommunerna vid svårare nödläge kan begärahjälp från annan kommun samt att när den finner det lämpligtförordnar om särskild räddningsledare. Åre kommunanser också att det skulle vara en farlig väg att gå i samarbets- och samverkansfrågor mellan kommunerna alt "inlvinga" Skr.1982/83:22 74 kommunerna i någon form av regioner. Engagemanget förräddningstjänstfrågor i den egna kommunen både från politiker och anställdamåste med alla medel värnas om och behållas. Samarbetsformer som t. ex.utbildningsfrågor, övningsverksamhet, inköp av viss materiel,planläggningsfrågor, intern och extern information m. m. bör kunna utvecklas iSvenska kommunförbundets länsavdelning och . Enligt Åre kommunsförmenande bör nu gällande lagstiftning vara helt tillfyllest vad gällersamarbetet mellan kommunerna vid större nödläge, där drabbad kommun kan begärahjälp från annan kommun, samt att när så beslutar tillsätta särskUdräddningsledare. Kommunen finner det ej heller så angeläget att enbrandingenjör placeras centralt i länet, från den kommun som han vidvissa tillfällen skall verka i, och därifrån då leda planering avräddningstjänsten, och förebyggande åtgärder. Det rätta bör vara att vid behovge det lokala brandbefälet kompletterande utbildning samt, som i Åre kommun,skapa förutsättningar för det egna befälet att utföra planering, förebyggandeåtgärder, utbildning o. dyl. På detta sätt borde en fungerande decentraliseradräddningstjänst med direktinflytande från politiskt och fackligt håll blifallet i alla kommuner. Umeåkommun framhåller att det är helt klart att kommunerna skulle vinna på ensamordning framför allt då det gäller att få tillgång till kvaUficerad personalför administrativ ledning, särskild befälsberedskap, gemensamma utmstnings- ochmaterielresurser, bättre övningsplanering och utbildningsverksamhet, bättresamordnad planering för räddningstjänstinsatser och förebyggande åtgärder. Omdetta är poUtiskt möjligt är svårt att fömtsäga . Det är inte meningen attt. ex. huvudkommunen skall bära samtliga kostnader för detta arbete varförnågon typ av regioner borde inrättas. För att snabbt erhålla fungerandesamarbete över kommungränserna kan det vara välbetänkt med någon typ avstatsbidrag. - I principbetänkandet anges att de samarbetsområden som skallbildas även skall överensstämma med de civilförsvarsområden som skall föreslåseller fastställas enligt försvarskommitténs betänkande. Om civilförsvarsverksamhetenoch den kommunala räddningstjänsten skall bedrivas helt samordnad måsteverksamheten ha en enhetlig ledning och samtlig personal även vara frikalladfrån militära verksamheter och kunna övergå till civilförsvarsverksamhet vidofred. Detta medför även att kommunalförbund skulle vara den väg som kommunernabör eftersträva vid ett samarbete inom regionerna. kommun framhåller att en samverkan mellan flerakommuner inom större områden för vidkommande knappast kan skapa deresurser som krävs för en utökad räddningstjänst. Den studie som kommitténgjort i är knappast tillämplig i övriga delar av länet eftersomavstånden mellan samverkande kommuners brandkårsenheter är betydligt större änvad som är fallet i den studerade . Kommittén menar att enutvecklad samverkan inom räddningstjänsten innebär bland andra fördelar, enligtden samverkansmodell inom räddningstjänsten som 1982/83:22 75 kommitténskisserar, att det skall vara möjUgt för alla kommuner i landet att få tillgångtill brandingenjörer för den administrativa och operativa ledningen avräddningstjänsten. Eftersom endast och kommuner i Västerbottenslän har brandingenjörsutbildad personal måste en samverkan över hela länet tillstånd för atl möjliggöra en brandingenjörsberedskap. Om kommunalthuvudmannaskap väljes bör samordna denna beredskap. kommun anser attdel är helt klart att kommunerna skulle vinna på en samordning framför allt dådel gäller att få tillgång till kvalificerad personal föradministrationsledning, särskild befälsberedskap, gemensamma utrustnings- ochmaterialresurser, bättre övningsplanering och utbildningsverksamhet, bättresamordnad planering för räddningstjänstinsatser och förebyggande åtgärder. Detär inte meningen atl endast en kommun skall bära samtliga kostnader för dettaarbete varför någon typ av regioner borde inrättas. För att erhålla deltasamarbete över kommungränserna kan det vara på sin plats att erhålla någon typav statsbidrag. skulle vara den väg som kommunerna böreftersträva vid samarbete inom regionerna. kommun ser positivtpå en samverkan men ifrågasätter effekten av förslaget med hänsyn tillde geografiska avstånden i . Den samverkan som blir aktuell förPiteås del är sekundärsamverkan. Dessutom ifrågasattes om den föreslagnaräddningstjänstregionen där ingår är den riktiga med hänsyn till bl. a.de nuvarande sjukvårds- och civilförsvarsområdena. Inom femkanlen, dvs. mellanBoden, , , och brandförsvar, förekommer det idagregelbundna träffar på brandchefsnivå. Vid dessa träffar byts erfarenheter omräddningstjänst, diskuteras olika tolkningar av förebyggande åtgärder,sammanställs resursförteckningar, planeras samköp, m. m. Det nuvarandesamarbetet bör således vara en bra gmnd för en utvecklad samordning medpolitisk representation. Samarbetet får dock inte inkräkta på det politiskainflytandet över den egna räddningstjänstorganisationen. Kommunen anser attsamordningssträvandena bäst gynnas om de får utvecklas på frivillig väg utan tvinganderegler om samordningsorgan med i förlängningen kostsamma samordningskanslier. kommun anser, attkommunerna själva på gmndval av oUka lokala förhållanden, avstånd, risker ochliknande bör kunna träffa överenskommelser om lämpliga samverkansformer.Kommitténs förslag tUl räddningstjänstregioner bör kunna tillämpas, varvidhänsyn bör tas tiU respektive kommuns egna synpunkter och önskemål. Enväsentlig fördel vore om civilförsvarsområdet kunde utgöra grunden för enräddningstjänstregion. Basen för en samverkan finns då redan lagd,eftersom civilförsvarsorganisationen till stora delar bygger på ensådan organisation. Skr.1982/83:22 76 framhåller att elt omfattandesamarbete mellan kommuner inom den allmänna räddningstjänsten förekommer redanidag och förbundet är positivt till att denna samverkan byggs ut. Förutsättningenhärför är dock att samverkan baseras på frivilliga överenskommelser mellankommunerna. Att statliga myndigheter ger ut allmänna råd i syfte atl stimuleraett utvecklat samarbete ligger inom myndigheternas kompelens och föranlederingen erinran. Däremot motsätter sig kommunförbundet helt föreskrifter i dettaavseende. - anser att ett utbyggt samarbete mellan kommunernaär både önskvärt och behövligt för att den allmänna räddningstjänsten skallfungera så effektivt som möjligt inom ramen för tillgängliga resurser. Sedanett beslut om fortsatt kommunalt huvudmannaskap fattats är förbundet berett attvia förbundets länsavdelningar ta initiativ till överläggningar mellankommunerna i syfte att få till stånd ett utvidgat samarbete inom lämpligaregioner. Däremot är kommunförbundet tveksamt till effekterna av en för helariket fastställd indelning av kommunerna i samarbetsregioner. Förbundet har denerfarenheten att samarbetet fungerar bäst om det har vuxit fram helt påfrivillig väg som uttryck för behov av att samordna resurserna lillkommuninvånarnas nytta. Att ovanifrån trycka på kommunerna en vissorganisatorisk ram för samarbetet kan komma att snarare försvåra än stimulerasamarbetet. Det ligger en motsättning i kommitténs ställningstagande attsamarbetet och formerna för detta skall vara frivilligt medan indelningen i samarbetsregionerskall vara obligatorisk och fastställd av statlig myndighet. - Behovet avräddningstjänstinsatser kan i den enskilda kommunen tillgodoses genom egnaresurser eller genom samarbete med en eller flera grannkommuner. Ilänsstyrelsens tUlsynsfunktion ingår att se till att den allmänna räddningstjänstenfungerar tillfredsställande i de olika kommunerna. Om den därvid konstaterarbrister kan den ta initiativ till en samverkan som kan avhjälpa dessa brister.Kommunförbundet anser att en frivillig samverkan bör prövas innan några beslutom en obligatorisk indelning i samarbetsregioner fattas. Ett riksdagsbeslut omett kommunanknutet civilförsvar kan medföra ytterligare behov av interkommunalsamverkan. Frågan om formerna för samverkan får då tas upp till nyaöverväganden. anser all etl utbyggt samarbete mellansåväl kommuner och landsting som andra organ är önskvärt och behövligt för atträddningstjänsten skall fungera så effektivt som möjligt inom ramen förtillgängliga resurser. Förbundet anser emellertid inte att införandet avsärskilda samverkansregioner därvidlag skulle medföra några påtagliga fördelar.Landstingens erfarenheter är i stället att införandet av ytterligareorganisationsformer mellan den rent primärkommunala och landstingskommunalanivån ofta varit svåra alt administrera och styra. och biträder synpunkterna på ökad samverkan mellan kommuner i denallmänna räddningstjänsten och att samarbetet skall få utvecklas genomfrivilliga 1982/83:22 77 En sådan ökad samverkan är ur effektivitets- ochkostnadssynpunkt en förutsättning för det oförändrade kommunalahuvudmannaskapet. Kommittén bör under det fortsatta arbetet ytterligare övervägahur denna samverkan skall ske i praktiken. () framhåller att kommittén föreslår ett utvidgat samarbetemellan kommunerna. Därvid skulle ett bättre utnyttjande av resurserna kunnaske. LRF delar denna uppfattning men anser att sådana samarbetsformer ej fåromfatta för många kommuner då det kan finnas risk för att administrationen blirför byråkratisk. - LRF kan inte biträda räddningstjänstkommitléns förslag tillatt landet indelas i räddningsljänstregioner inom vilka kornmunerna skallsamverka i räddningstjänstfrågor. Visserligen anför kommittén att kommunernasjälva får bestämma i vilken omfattning och i vilka former denna samverkanskall ske samt all räddningstjänstregionerna ej skall ha någon rättsverkan.Dock skall regionindelningen fastslällas av en central myndighet. Enligt LRF;suppfattning är detta elt steg mot ökad centralisering av den allmännaräddningstjänsten vilket kommer att hota det lokala inflytandet överdem. En till gränserna fastställd regionindelning utgör enligt LRF:s meningbörjan till en ny stallig indelning vars verksamhel fastare och fastare knyterde ingående kommunerna samman i en byråkratisk administration. LRF anser ändåatt samverkan i frågor rörande den allmänna räddningstjänsten börstimuleras och kan säkert leda lill många fördelar. Det är dock viktigt attkommunerna kan känna att denna samverkan sker helt på frivillig väg och i dentakt de själva bestämmer. Förslaget att indela landet i räddningstjänstregionermed av central myndighet fastställda gränser för samverkan mellan de i regioneningående kommunerna utgör enligt LRF:s uppfattning ett steg mot ytterligarecentralisering av den allmänna räddningstjänsten som det finns riskför etl minskat lokalt inflytande. LRF avvisar därför förslaget. () anser att en ökad effektivisering kan ske motbakgrund av flera av kommitténs förslag bl. a. genom en utökad samverkan mellankommunerna. Men TCO vill påpeka att del inle räcker med samverkan.Både nya personella och materiella resurser måste tillföras allmännaräddningstjänsten om en hög beredskap med god kvalitet skall kunnatillförsäkras medborgarna. När det gäller samverkan har TCO inget att erinramot den "katalog" på uppgifter som skulle kunna bU föremål församverkan. Samverkan bör ske på frivillig grund och får inte påverka denkommunala självstyrelsen i negativ riktning. Samverkan får inte heller betydaatt räddningstjänsten centraliseras på ett sådant sätt att insalsberedskapénförsämras. TCO tror inte att personalstyrkan kan minskas i någon slörre grad ioch med samverkan medan däremot vinster kan göras på materialsidan. I fråga omregionindelning tillstyrker TCO kommitténs förslag om att flera räddningstjänstregionerskall finnas i varje län och alt kommunerna och länsstyrelserna bör ges iuppdrag att i samråd utarbeta Skr.1982/83:22 78 förslag till indelning i räddningstjänstregioner. Centralorganisationen SACO-SR framhåller att kommitténanför angelägenheten av att räddningstjänsten i fortsättningen kan samordnas istörre regioner. Denna samordning bör ske på frivillig grund. För varje regionskall bildas elt samverkansorgan bestående av företrädare för de berördakommunerna och dess ledningspersonal. delar uppfattningenom att en bättre samordning och ett.bättre samarbete bör komma till slåndmellan kommunerna och brandförsvaren och att detta kan ske genom tillkomsten aven geografisk regionindelning. förutsätter attledningspersonalen ges stort inflytande vid bildandet av lämpliga geografiskaregioner. Med tanke på räddningstjänstens effektivitet bör antaletbrandingenjörsbefattningar utökas så att en brandingenjörsberedskap kanåstadkommas i de flesta av landets räddningsregioner. Det av kommitténföreslagna samverkånsorganet stämmer väl överens med försvarskommitténsförslag om lämpligt administrativt ledningsorgan för den framtida civilförsvarsverksamhetenpå lokal nivå. i anser att möjligheterna tillsamverkan genom indelning i regioner inom länen förefaller tilltalande och välstämma in på det synsätt landsorganisationen har. Dock måste den regionalaindelningen få sådan flexibilitet att nuvarande problem vid kommungränser ellermotsvarande ej uppstår vid regiongränsen. Det kan därför bli nödvändigt att förläns- eller riksnivå skapa bestämmelser där de lokala eller regionalainstanserna åläggs att ingripa också på ett stadium då ingen risk föreligger,men där utvecklingen kan leda till allvarliga konsekvenser särskilt vidoklarheter rörande de geografiska områdena. delarräddningstjänstkommitténs bedömning att en ökad effektivitet i den allmännaräddningstjänsten kan uppnås i en väsentligt utökad samverkan mellankommunernas räddningstjänstorgan. Den redovisade obalansen i de olikabrandförsvarsorganisationerna avseende effektivitet, slagkraf etc. skulle i enutökad samverkan kunna elimineras till stor del. Det bör understrykas att enutjämning av de totala resurserna mellan kommunerna inte får ske på de störrekommunernas villkor. I motsats till nämnda villkor kan konstateras att destörre kommunernas brandförsvar - inom oförändrad ekonomisk ram - i regel inteförfogar över någon överkapacitet i form av personal med kompetensbrandingenjör (motsvarande) för planeringsuppgifter, förebyggande brandskydd m.m. Med hänsyn till kommunernas rätt till inflytande, insyn osv. på bildandet avräddningsljänstregioner så bör den föreslagna samverkansformen bygga påfrivillig grund. Av särskild betydelse är att bildandet av samverkansorgan förrespektive region inte ålägges kommunerna från statsmakternas sida. I ställetbör kommunerna med dess personal ges stort inflytande påräddningstjänstregionens storlek m. m. Förbundet finner det angeläget att brandbefälelsorganisationer får en reell möjlighet att påverka brandförsvarets framtidaindelning i regioner. 1982/83:22 , 79 anser att kommitténs principiella bedömning avsamordningsbehovet förefaller rimlig och riktig. Kommittén bör under detfortsatta arbetet ytterligare överväga hur denna samverkan skall ske ipraktiken. Föreningen finner också naturligt att samordningssträvandena av denfredstida och krigstida räddningstjänsten på lokal nivå leder till att dencentrala verksamheten samordnas i en myndighet såsom kommittén har föreslagit.En samordning av det lokala arbetet förutsätter enligt föreningens bedömningockså att en gemensam central myndighet i form av det tänkta räddningsverketkommer till stånd. Ambitionerna bör vara en total integration av verksamheten.De föreslagna åtgärderna, med ökad samordning mellan kommunerna och en centralsamordning mellan civilförsvar och brandförsvar, bör reducera behovet avtillsyn och kontroll via länsstyrelserna. framhåller att om kommunerna även fortsättningsvis - såsomkommittén föreslår - skall vara huvudmän för den allmänna räddningstjänstenmåste en ökad effektivitet uppnås via en väsenfligt ökad samverkan i störregeografiska områden, räddningstjänstregioner.