prop · G60398 · 1982-12-31 00:00:00 — Det övervägande antalet tillfrågade myndigheter är positivt inställda till lån i eget intresse av konst från annat än statligt håll. En tingsrätt t.ex. hävdar sålunda som skäl för lån frän privata ägare m.fl. att den skulle ha variti stort sett utan konstverk, om inte de privatägda konstverken funnits. Åtskilliga andra myndigheter delardenna inställning. I nägot fall betonas att ett större och mera variationsrikt utbudav konst kan ställas till myndigheternas förfogande. t.ex.anser detta värdefullt frän arbetsmiljösynpunkt. Frän många håll framhålls som skäl för lån utifrån den begränsade möjlighet som står myndigheterna till buds att få låna konst från statens konstmuseer och få tilldelning av konst från . Andra myndigheter däremot menar att kostnaderna för privata lån blir för stora, att det administrativa förfarandet blir för omfattande samt att det är svårt att ha fullständig kontroll över konstverken. pekar på att län från privatpersoner kan uppfattas sommuta och därför bör undvikas. Sairanantaget leder enkätsvaren till bedömningen att övervägande skäl talar för att myndigheterna också i fortsättningen tillåts låna konst frän icke-statliga ägare. De nackdelar som kan åberopas mot privata lån torde mer än väl uppvägas av fördelarna. I åtskilligaenkätsvar föreslås emellertid att bara lån från vissa kategorier av längivare skall tillåtas. Flera myndigheter anser sålunda att lån bara bör få förekomma från kommuner, kommunala museer,privatmuseer och konstföreningar.En myndighet menar att myndigheterna bör få låna konstföremål bara från konstnärer på orten. Lån bör bara få förekomma från allmänna organ såsom kommuner och landsting, menaren annan myndighet. Ett polisdistrikt t.ex. framhåller att med hänsyn till skaderiskerna bör län tillåtas bara frän kommuner men inte från privatpersoner. betonar också att det endast bör vara möjligt att få låna konstverk från kommunala museer,konst-stiftelser m.fl., där någon beroende- eller jävssituation inte behöver befaras. Frän andra håll stryks särskilt under att ingen grund får finnas för misstankar om att myndigheternatar ovidkommande hänsyn till nägon längivare. Därför bör enligt dessa instanser endast sädana lån tillåtas som inte kan grunda någon beroendesituation. Prop,1982/83:98 29 Såsomalltså uttalas i åtskilliga av enkätsvaren bör bara vissa kategorier av långivare komma i åtanke. Därmed undviks bäst att beroende- och jävssituationer uppstår. Det framstår därför som lämpligast att i första hand bara långivare som kommuner och landstingkommer i fråga. Därmed bör likställas kommunalförbund, församlingar, kyrkliga samfälligheter och försäkringskassor. I andra hand bör man som långivare kunna godta sådana stiftelser och ideella föreningar som har till ändamål att främja konst eller kulturhistoria. Meden sådan ordning torde det knappastuppkomma någon risk för att allmänhetens förtroende för en myndighet eller dess tjänstemän skadas till följd av myndighetens konstlån. En del myndigheter anser att lån till alltför betydande värden inte bör tillåtas. Nägon sädan begränsning föreslås inte här. Men man bör införa en viss restriktivitet ochkontroll i fråga om lån av konstföremål till stora värden. Som RRV har fört fram i sitt remissyttrande, bör därför statens konstråds medgivande krävas, när det gäller att låna in ett konstföremål till ett mera betydande värde. Här föreslås en värdegräns på . Fråganom statens ansvar för inlånade konstföremål är av särskilt intresse. Från många häll har framhållits att det mäste göras klart hur vittgående statens ansvar är och vad som skall iakttas vid enlåneuppgörelse. Någraav de hörda myndigheterna för fram tanken att staten i fortsättningen bör skriva sig helt fri från ansvar för inlånings-konsten. En sädan ordning ter sig dock mindre lämplig. Som stryks under av andramyndigheter skulle det troligen bli svårt förmyndigheterna att fä låna in konst,om de skulle blitvungna att alltid skriva sig fria från ansvar vid inlåningen.Vidare kan det, som ocksåframhålla i enkäten, från allmän synpunkt förefalla säreget att myndigheterna inte skullefå ta på sig något som helst ansvar för det inlånade. Ingen av de i enkäten ingående myndigheterna som f.n. har lånat konstföremål-har heller skrivit sig helt frifrån ansvar gentemot ägaren. Prop,1982/83:98 30 En viss form av ansvar för konstverket bör därför regelmässigt vila på myndigheterna också i fortsättningen. Hur långt bör då detta ansvar sträcka sig? Om en myndighet inte träffar någon särskild överenskommelse med långivaren om på vilket sätt ansvaret skall vara reglerat, får myndigheten som nämnts ett s,k, presumtionsansvar för konstverket. Myndigheten svararalltså i sådana fall regelmässigt för skador som uppstår på föremålet genom oaktsamhet t.ex. från någon anställds sida. Enda möjligheten för myndigheten att komma ifrån detta ansvar är att visa att skadan har uppstått utan myndighetens vållande. De flesta av de myndighetersom har lånat konstverk torde stå ett sådant presumtionsansvar. Huvuddelenav myndigheterna har nämligenförklarat att de inte har träffat någon särskild överenskommelse med långivaren i fråga om ansvar. Som de flesta enkätrayndigheterna - däribland högsta domstolen -påpekar, bör det räcka med att staten har det presumtionsansvarsom följer enligt gällande rätt. Mot ett mer utvidgat ansvarsåtagande talar bl.a, den avsevärda och omfattande ersättningsskyldighet som i så fall skulle kunna bli aktuell. Detgörs visserligen från något håll gällande att myndigheterna inteskulle få låna några konstverk, om de inte ikläder sig ett strikt ansvar. Dessafarhågor torde dock vara överdrivna. Skulle det i några fall visa sig vara motiveratatt en myndighet tar på sigett mer långtgående ansvar än det nuvarande presumtionsansvaret,bör frågan på myndighetens initiativ kunna tasupp av regeringen. Det gäller t.ex.sådana situationer där det är av allmänt intresse att värdefull konst lånas in. Den konstägare som vill vara helt skyddad för all skada som kan uppstå vid en utlåning till staten bör alltså själv ha att försäkra sina föremål, främst mot stöld, brand och andra oförutsedda händelser som låntagaren i vissa situationer inteskulle svara för. Tecknar ägaren ingen försäkring, bör han på vanligt sätt själv få stå risken. 1982/83:98 31 Under remissbehandlingen har väckts tanken att statliga myndigheterskulle få möjlighet att teckna en försäkring som innefattar ett mer ellermindre vittgående ansvarsåtagande, t.ex. en utställningsförsäkring av allrisktyp. Det har även visat sig att några tillfrågade myndigheter har haft inlånade konstföremål försäkrade, trots att det f.n. inte är tillätet. Men med det presumtionsansvar som förordas i denna rapport finns detinte tillräckliga skäl att i detta sammanhang föreslå ett avsteg från den allmänna principen att staten intetecknar försäkringar. Inte heller föreslås nägon regel om att staten i principskall ställa en garanti för värdet av inlånade konstföremål. Denna fråga bör liksom avgöras av frän fall till fall. I linje med flera enkätsvar föresläs att uppgörelserna alltid sker i skriftligform. En sådan regel bidrar till att skapaklarhet och ordning vid läneuppgörelserna. Det föreslås att avtalen skall utformas sä, att därav framgår samtliga villkor som gäller för lånet. Även värdet pä varje konstföremål skall anges. Vad som har förordats i det föregående bör sättas i tillämpning sä snart som möjligt. Men vad bör gälla för sädana äldre län som inte uppfyller de nya kraven? Prop.1982/83:98 32 Genom enkätsvaren har det t.ex. kommit fram att åtskilliga myndigheter har lånat konst av privata långivare - kanske för länge sedan - och att myndigheterna ien del fall inte vet var ägarenkan nås. I några fall är myndigheten inte ens säker på vem som f.n. äger föremålen. Oklarhet om rätta förhållandena råder t.ex. hos många myndigheter som har lånat konstverk från bolag, stiftelser eller föreningar, som har . upplösts eller i varje fall upphört med sin verksamhet. En del avdessa juridiska personer kan vara sådana som av olika anledningar har bildats i samband med attmyndigheterna har förstatligats. Skulle regeringen föreskriva att de nya bestämmelserna inte skall tillämpas på tidigare ingångna lån, skulle några efterforskningar om de rätta förhållandena troligtvis inte initierasoch osäkerhet fortsätta att råda för kanske . En sådan föreskrift förefaller därför mindre tillfredsställande. I ställetföreslås att myndigheterna åläggs att säga upp de låneavtal som har slutits med sådana längivare som inte blir tillåtna i fortsättningen. Konstföremålen skall därvid lämnas tillbaka. Men med hänsyn till att många ägare kan vara okända eller svåra att få tag i bör myndigheterna - sedan alla försök att få tag i ägaren misslyckats - i undantagsfallav regeringen medges att låta sädana äldre lån fortsätta att löpa och således t.v. behålla konstföremålen i sin besittning. När detsedan gäller sndra avtal som inte uppfylleralla de nya kraven, bör föreskrivas att avtalen så långt möjligt skall ändras sä, att de stämmer överens med de nya föreskrifterna, eller också sä längt möjligt sägas upp, varvid återställande av konstföremålen skall ske. För attfä en viss samordning av hur övergångsbestämmelserna tillämpas bör myndigheterna åläggas att redovisa sädana äldre ärenden där här avsedda åtgärder inte har kommit till stånd. 1982/83:98 33 Det föreslås att regeringen inhämtar bemyndigande attutfärda föreskrifter av det angivna innehållet genom en proposition därom. Därefterkan den i rapporten föreslagnaordningen komma till uttryck i en ny förordning. Ett utkast till en sädan förordning bifogas, bilaga 3. 1982/83:98 34 EN SAMMANSTÄLLNING AV REMISSYTTRANDENA Samtliga sex myndigheter som efter remiss har yttrat sigom framställning- JK, RRV, , , statens konstmuseer och i län - synes vara av den uppfattningen att statens ansvar för lånad konst kräver ett klarläggande för att ge de myndigheter som lånar konst bättre möjligheter att bedöma vilka förpliktelser de ikläder sig vid en inlåning av konstverk. Ingen av remissinstanserna kommer närmare in på frågan i vad mån de statliga myndigheterna får eller bör få låna in konstverk. Men RRV pekar på att inlåning av konst från privat håll till statliga myndigheteraktualiserar frågan i vad mån myndigheterna på detta sätt skall få dra på staten förpliktelser. Enligt RRV bör ges i uppdrag att från fall till fall avgöra lämpligheten av sådana inlåningar över en viss värdegräns. Statens konstmuseer anför att man - utan kännedom om den faktiska omfattningenav de depositioner som lämnatsfrån kommunalt och enskilt häll - inte kan ha någon uppfattning om lämpligheten av sådan inlåning. Inte heller kan det ekonomiskavärdet av sådan inlåning bedömas. I fråga omvilket ansvar en statlig myndighet bör ikläda sig, när den lånar in konst etc. från annan än staten, anser RRV att frågan om statsverkets ansvar bör regleras på ett enhetligt sätt, men har inte något eget förslag till sådan reglering. Statens konstmuseerpekar pä att vid utlåning av konstverk från statens konstmuseer till statligamyndigheter den mottagande myndigheten ansvarar för de kostnader som kan vara förenade med konstverkens vård. Samma princip bör enligt konstmuseernas 1982/83:98 35 mening gälla vid inlåningfrån kommunala enheter eller enskildtill statliga myndigheter. Myndigheten bör alltså svara för de kostnader som kan uppkomma isamband med vården. stryker under att statenskonstmuseer vid utlåning till offentliga icke-statligaorgan har krävt att depositionsavtal ingås samt att det i vissa sådana fall även har ställts som villkor att föremålen skall vara försäkrade. Staten bör enligt självfallet ikläda sig samma ansvar som staten kräver vid utlåning till andra än statliga myndigheter. Liknande synpunkter anförs av JK. Han menar sålunda att staten skall stå samma ansvar aom privata låntagare, när dessa lånar från statens konstsamlingar. Statensansvar bör täcka alla typer av risker. För att sådan skadereglering skall kunnafungera krävs enligt JK att all konst som är inlånad till statliga myndigheter blirföremål för värdering. Vidare bör parterna enligt JK alltid upprätta ett skriftligt depositionsavtaldär villkoren för depositionen och egendomens värde anges. Beträffandefrågan huruvida staten, ifall denskall ikläda sig ansvar för inlånade konstföremål, bör teckna försäkring eller inte anser RRV stt skäl inte föreligger att frångå principen att staten inte tar försäkringar. Statens konstmuseer är av samma uppfattning. Länsstyrelseni län anser däremot att myndigheterna bör teckna försäkring vid nu aktuell inlåning. JK tar inte någon slutgiltig ställning till frågan.Han betonar emellertid att staten själv ställer som villkor för utlåning frän sina konstsamlingar att låntagaren håller föremålen försäkrade. JK uppger att försäkringsbranschen tillhandahåller speciella utställningsförsäkringar av all-risk-typ. Staten kansålunda antingen teckna försäkring eller som självförsäkrare bära riskerna. Men i båda fallen bör skaderegleringen följa samma principer som gäller vid allriskförsäkring, menar JK. Prop.1982/83:98 36 Mot bakgrunden av framställning har genom en enkät ställts vissafrågor till 75 statliga myndigheter.Avsikten med enkäten har varit att inte bara belysai hur stor omfattning statliga myndigheter lånarin konstverk eller andra värdeföremål från kommunala, privata eller andra ägare.Genom enkäten har också inhämtats ettstort antal myndigheters uppfattning om vilken ordning som bör tillämpasi fortsättningen i fråga om sådanalån. Följande frågor har ställts,i en del fall skriftligen, i andra fall per telefon. 1.1 Har myndighetenkonstverk, t.ex. tavlor eller andra värdeföremål inlånade (deponerade) eller förhyrda frånandra än statliga institutioner, t.ex. från anställda,privatpersoner, föreningar (t.ex. konstföreningar), kommuner eller privat-moseer? 1.2 Ange i så fall vad det ärför föremål samt antal och långivare. Vet myndigheten i samtliga fall exakt vemsom äger föremålen? 1.3 Ange ett sammanlagt, uppskattat värde på föremålen. 1.4 Harnågon för lånet överenskommits? 1.5 någon ersättning till ägaren? 1.6 Betalarägaren någon ersättningtill myndigheten? 2.1 Har myndigheten(staten) iklätt sig några garantier eller annat ansvar för värdet av föremålen? 2.2 Hur harmyndigheten uppfyllt sin skyldighet att värdaföremålen? Kostnader för vården? Anmärkning: Av handelsbalkens 11 och 12kap. följer att en låntagare (depositarie) endast svarar för saker som han genom oaktsamhet förstör. Blirsakerna t.ex. stulna eller förstörda genom brand e.d. ansvarar han icke för skadan, såvidainte någon oaktsamhet ligger honom tilllast. Myndigheten svarar i så fall - ominte annat har avtalats - för oaktsamhetsom har vållats av arbetstagare vidmyndigheten (3 kap. 1 § skadeståndslagen). Prop, 1982/83:98 37 3.1 (staten) tecknat någon försäkring för föremålen? Lämna i så fall uppgifter om bolag, premie, värde m.m. 3.2 i vad män ägaren själv har tecknat försäkring? 4 Andra omständigheter av intresse i sammanhanget? Framtida ordning (ange gärna synpunkter även om myndigheten inte har någon konst eller andra värdeföremål) Bör destatliga myndigheterna få låna eller hyra konstverk ellerandra värdeföremål från andra än statliga institutioner (t.ex. från anställda, privatpersoner, föreningar, kommuner, privatmuseer)eller bör de enbart vända sig till och statens konstmuseer (närmast nstionalmuaeet) för att få konstverk etc. tilldeladerespektive inlånade? 2.1 Bör en läntagande myndighet helt friskrivasig från ansvar gentemot ägaren? 2.2 Bör en läntagande myndighet bara få ikläda sig det begränsade ansvar som följer av reglerna i handelsbalken (d.v.s.myndigheten ansvarar bara för skada som orsakats av oaktsamhet)? 2.3 Bör myndigheten gentemot ägaren ikläda sig fullt ansvar för de föremål som myndigheten lånar frän annan än statlig institution? 3.1 I vad män bör en låntagande myndighet i fallen 2.2eller 2.3 försäkra konstföremålen? 3.2 Bör en låntagande myndighet ställa som villkor att ägaren själv har tecknat försäkring? Har myndigheten nägra andra synpunkter? 1982/83:98 38 Enkätenhar besvarats av följande 71 myndigheter: högstadomstolen, riksåklagaren (), , , , , Kristinehamnsoch Jämtbygdens tingsrätter, , ,, , och Landskronapolisdistrikt, försvarets civilförvaltning, (), försvarshögskolan, , statensbakteriologiska laboratorium, försäkringsöverdomstolen, postverket, (), luftfartsverket,transportrådet, statens geotek-niska institut,(), statistiskacentralbyrån, kammarkollegiet, statensarbetsgivarverk (SAV), (KB), och statens historiskamuseer, statens konstmuseer, livrustkammaren, och Hallwyllskamuseet, , museet, statens , statens institutför läromedelsinformation, universitets-och högskoleämbetet (UHÄ), centrala , lantbruksstyrelsen,kommerskollegium, patent- och registreringsverket, , ,styrelsen för arbetarskyddsfonden, statens förliknings-mannaexpedition, statensinvandrarverk, , statens brandnämnd, länsstyrelserns i ,, , , , , ,, , och , länsstyrelsernas organisationsnämnd, lokala skattemyndigheterna iHelsingborg, , , och samt kronofogdemyndigheterna i , , , och . Samtliga myndigheter har redovisat sin uppfattning i frågorna huruvida lån bör förekomma och på vilket sätt ansvaret i sä fall bör vara reglerat. Att märka är att svaren,som har avgetts ganskainformellt, delvis per telefon, inte utgör remissyttranden i egentlig mening. 1982/83:98 39 Enkätenvisar att omkring hälften av de 71 statsmyndigheternasjälva har lånat konst och andra värdeföremål frän privata ägare eller från institutioner etc. som inte är statliga. Den andra hälften av myndigheterna uppger att några sådana län inte har förekommit hos dem. I de fall där lån har skett gäller det ofta föremål för icke obetydliga värden. I regel har ingen ersättning från myndigheten betalats till ägaren. Inte heller har ägaren betalat någon ersättning till myndigheten för att föremålen har förvarats där. Bara i några fä fall har lånen varit tidsbegränsade. har överenskommits att de lånade föremålen skall återställas vid anfordran. Högstadomstolen och hovrättsamt , , och Jämtbyqdens tingsrätter hör till de domstolar sora har lånat konst för icke obetydliga värden. t.ex. uppskattar värdet på "sina" låneföremål till , så även för sin del. I en del fall hardomstolarna lånat frän privatpersoner, men län har skett även från länsmuseer m.fl. uppger att i samband meddomstolsväsendets förstatligande är 1971 lät kommun de kommunalt ägda konstföremål som fanns i domstolsbyggnaden blikvar hos den nye ståtlige ägaren. Enligt tingsrätten kommer kommunen troligtvis inteatt återkräva föremålen och någon uppfattning om omfattningen avoch värdet pä föremålen torde kommunen inte heller ha. Även har konstföremål som härstammar från tiden före det att domstolen förstatligades. Möbler, mattor m.m. till ett värde av minst 150 000kr., somtidigare var kommunalt ägda, är nu inlånade frän Sunnebo härads kulturförening. Denna förening bildades av tingshusbyggnadsskyldigei samband med förstatligandet. Tingshusbyggnsdsskyldigehar upphört att existera som särskild kommun. Till vem Föremålen i förekommande fall skall återlämnas är därför enligt tingsrätten oklart. Tingsrätten har även lånat sex tavlor värda ca . 1982/83:98 40 Bland de förvaltningsmyndigheter som har lånat in konst från kommunala museer kan nämnas polisdistrik', försvarets civilförvaltning, länsstyrelsernai , , och , lokala skattemyndigheterna iHelsingborg, och Trelleborg samtkronofogdemyndigheterna i och . Lokala skattemyndigheten i förklarar sålunda att lånade ut konstföremål till uppbördsverket i , som då var en inrättning. Det tedde sig då naturligt med en inlåning. När uppbördsverket förstatligades tog lokalaskattemyndigheten över lånen. Om kommunen skulle inrätta ett nytt större museum, så kommer föremålen att ätertas. Två särskilt värdefulla tavlor kan värderas till . Men även i övriga fall är antalet konstföremål och värdet på föremålen icke obetydliga. polisdistrikt och statens bakteriologiskalaboratorium har lånat tavlor från resp. myndighets konstförening. Länsstyrelsernai och län har lånat konstföremål frän stiftelser för . Det är obekant om stiftelserna alltjämt består. Från en privat minneskonstsamling harlänsstyrelsen i lånat en tavla, polisdistrikt förklarar att en privatperson har lånat polismyndigheten ca 300 tavlor,värda . Det rör sig om bl,a. verk av , Chagalloch andra betydande konstnärer. Tavlorna har hängts upp i myndighetens lokaler, men också i ett särskilt förvaringsrum. Förhällandet anmäldes tilljustitieombudsmannen, som endast betonade att en myndighets förmån i nu nämnda avseende inte på något sätt får rubba allmänhetens förtroende för att myndigheten - utan att taovidkommande hänsyn till långivaren - fullgör sina arbetsuppgifter med oväld och nit. Även lokala skattemyndigheterna i och har lånat 16 respektive 31 tavlor frän privatpersoner. 1982/83:98 41 i har lånat två tavlor från konstnärerna själva. Myndigheten känner inte till var konstnärerna vistas. Frånbibliotek och museer rapporteras följande. KB uppger att man lånat ett tiotal av konstnären. Ingen har gjort anspråk på att få igen tavlorna, som f.n. torde varavärda . Även privata brevsamlingar av främst vetenskapligt värde har KB lånat av privatpersoner.Riksantikvarieämbetet och statens historiska museerhar arkivalier (handskrifts- och handteckningssamlingar) somVitterhetsakademien förframtiden har lånat ut. Dessa är mycket värdefulla på antikvitetsmarknaden. Myndighetenlånar emellertid ofta in konstföremål och andra objekt som är i privat ägo för tillfälliga utställningar, som anordnas i museet.Etnografiska museet har lån från . Det är samlingar från "folk i tredje världen". Samlingarna är mycket gamla och betingar nu etticke obetydligt värde pä grund av intresset för s.k. exotisk konst. har lånat tavlor och föremål från privat håll för ca . En tavla värd . har ett privatägt rederi lånat ut. Det är även ovisst vem som äger flera av tavlorna. En tavlahar, framlidne ägt. En annan tavla har ett numera nedlagt privatägt rederi varit ägare till. Postmuseum, som ingår i , har lånat 141 föremål från 15 olika långivare. Föremålen är bl.a. porträtt, pokaler, medaljer, foton, frimärkssamlingar m.m. Långivarna är privatpersoner, föreningar, bolag, m.fl. Värdet uppgår till ca . I flera falltorde långivaren ha avlidit eller upphört att existera. Postmuseum lånar också i övrigt in föremål och frimärkssamlingar för tillfälliga utställningar. I övrigtuppger statliga museer att de bara för tillfälliga utställningar har lånat och brukar låna in konstföremål från främst privatpersoner. Prop.1982/83:98 42 1.2.1 £ri_s] Såvittframgår av enkätsvaren, har ingen myndighetskrivit sig helt fri frånansvar gentemot ägaren för inlånade konstföremål e.d. övervägande antalet myndigheter förklarar att de vid länets ingående inte har träffat nägon särskild överenskommelse med längivarna i fråga om ansvar. Dessa myndighetersvarar sålunda för uppkomna skador enligt reglerna ihandelsbalken. De har alltså ett presumtionsansvar. Såvittframgår, har inte nägon av de tillfrågade myndigheterna haft nägra kostnader för vården av inlånade konstföremål. Åtta myndigheter uppger att de har tecknat ett depositionsavtal med långivaren. I samband med detta avtalhar samtliga inlånade konstföremål förtecknats och värderats och myndigheterna iklätt sig ansvar för föremålens värde intill det äsatta beloppet. Sådant ansvar har i regel omfattategendomens totalförstörelse genom bl.a. stöld, brand eller vattenskada. Iandra fall har den låntagandemyndigheten åtagit sig att i händelse av skada eller förlust svara för det åsätta värdet. Det har vid avtal med museer ocksä förekommit att den låntagande myndigheten har åtagit sig att svara Tör uppkommen skada eftermuseiintendentens bedömande. Ett mindre antal läntagande myndigheter, däribland de som bedriver museiverksamhet,har i depositionsavtalet begränsat sig till att förklara att de skall väl värda de lånade föremålen. Nägra utfästelser i övrigt har inte gjorts.