prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Hänskjutet ärende upp- Hänskjutetärende upptas av den tas av den övervakningsnämnd som övervakningsnämndinom vars bandade övervakningen vid tiden verksamhetsområdekriminalvår- för överflyttningen. den bedrevs vid tiden föröverflytt- Upphör den dömde att ha hem- ningen, vist i den främmande staten, kan Upphör dendömde att ha hem förordna atl visti den främmande staten, kan verkställighet i den staten ej längre kriminalvårdsstyrelsenförordna alt skall äga rum. Görs ej i anslutning verkställigheti den slaten ej längre därtUl framställning om verkstäl- skalläga rum. Görs ej i anslutning lighet av domen i annan främmande därtillframställning om verkstäl- stat, skaU styrelsen förordna atl lighetav domen i annan främmande verkstäUigheten skall åtempptas stat, skallstyrelsen förordna att här i landet av den övervaknings- verkställighetenskall åtempptas nämnd som sist handhade övervak- här i landetav den skyddskonsulent ningen. som sist handhade övervakningen. 26 § Talan mol beslut i fråga somavses i 10 §, 21 § första stycket, 24 § tredje stycket eller 25 § andra stycketföres hos regeringen genom besvär. Mot annat beslut av kriminalvårdsstyrelsenenligl denna lag får talan ej föras. Om den dömde, i fall då begrän- Om den dömde, i fall då begrän- sadverkställighet har anordnats här sad verkställighet har anordnats här i landet, ej är nöjd med övervakningsnämnds beslut omprövotid, övervakning, förordnande av övervakare, föreskrift, varning eller anmälanenligt 14 § tredje stycket, kan han hos kriminalvårdsnämnden påkalla prövningav beslutet. beslut som avses länder dock omedelbartlill efterrättelse, såvida ej annorlunda förordnas. i landet, ej är nöjd med övervakningsnämnds beslut omprövolid, övervakning, föreskrift, varning eller anmälan enligt 14 § tredjestycket, kan han hos kriminalvårdsnämnden påkalla prövning av beslutet.Övervakningsnämnds beslut som avses länder dock lillefterrättelse, såvida ej annorlunda förordnas. enligt denna lag får talan ej föras. I fråga om beslut som avses i 26 kap. 12 § andra meningeneller 13 § andra meningen tilllämpas 37 kap. 7 § samma balk.Övervakningsnämnds beslut i sådan fråga får inle överklagas. Denna lag träder i kraft . Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) Härigenomföreskrivs att 7 kap. 21 § sekretesslagen (1980:100)' skall ha nedan angivnalydelse. 1 kap 21 § Sekretess gäller inom kriminalvården för uppgift om den som har dömts att undergå kriminalvård, om del kan antas att han eUer någon honom närstående lider men eller atl fara uppkommer för atl någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller dock inte beslut av eller någon av kriminalvårdens nämnder och inte heller beslut / annat faU enligt lagstiftningen om kriminalvård i anstalt. Sekretess gäller inom kriminalvården för uppgift om densom har dömts alt undergå kriminalvård, om det kan antas alt han eller någonhonom närstående lider men eller atl fara uppkommer för alt någon utsätts förvåld eller annat allvariigt men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller dock inlebeslut av eller någon av kriminalvårdens nämnder ochinle heller annat beslut i ett kriminalvårdsärende enligt etterlagstiftningen om kriminalvård i an-stall. I fräga om uppgift i allmänhandling gäller sekretessen i högst . Denna lag träder i kraft . ' Lagen omtryckt1982: 1106. 1982/83:85 27 Närvarande: statsministern , ordförande, ochstatsråden I. , , , , , ,S. , , , , B. , , R. , Lagrådsremiss om ändring i m.m. (villkorligfrigivning och kriminalvård i frihet m. Med slöd av regeringens bemyndigande tillkaUade dåvarandechefen för två kommittéer för att utreda vissafrågor om fängelse och kriminalvård i anstalt' resp. kriminalvård i frihet m.m.-Kommittéerna antog namnen fängelsestraffkommiltén (Ju 1979:04) ochfrivårdskommittén (Ju 1979:05). Båda kommittéerna har avlämnatddbetänkanden, fängelsestraffkommittén betänkandet (SOU 1981:92) Villkorligfrigivning samt nämnder och lekmannamedverkan inom kriminalvården och frivårdskommitténbelänkandet (SOU 1981:90) Frivårdspåföljder. I fängdseslraffkommitléns belänkande föreslås bl.a.ändringar beträffande nuvarande ordning för villkorlig frigivning. Denhuvudsakliga innebörden är att sådan frigivning enligl en huvudregel skall skesedan halva strafftiden har avtjänats. Med hänsyn till frigivningssilualionenskall frigivningen dock kunna senareläggas med . För en mindregmpp farliga brottslingar som dömts lill långa straff för allvarligkriminalitet föreslås särskilda regler. Förslagel innebär också att denminimitid som skall ha avtjänats i anstalt innan villkorlig frigivning får ägarum sänks från ' Hovrätlslagmannen , ordförande,riksdagsledamöterna samt pol.sekr. Vid betänkandets avlämnande ingick i kommittén somledamöter lagmannen , ordförande, verkställande direktören samt riksdagsledamöterna i . Prop.1982/83:85 28 Vidare föreslås alt övervaknings-och kriminalvårds-nämnderna skall avskaffas och deras nuvarande uppgifteröverföras på andra organ, främst skyddskonsulentorganisationen. För atlallmänheten skall få insyn i kriminalvården föreslär kommittén atl särskildalekmanna-nämnder skall inrättas. förslag till sänkning avminimitiden före villkorlig frigivning har tagits upp lill särskild behandlingi en proposition som aniogs av (prop. 1981/82: 153, JuU1981/82:51, rskr 1981/82:297) och len tiU lagstiftning som trän i kraft den Ijuli 1982 (SFS 1982:363). Belänkandet Frivårdspåföljder innehåller förslag tilleffektivisering av frivårdspäföljderna. Avsikten är främst att ge underlag fören minskad användning av frihetsstraff. Sålunda föreslås bl. a. atlbestämmelserna om skyddstiUsyn stramas upp och alt en möjlighet att för vissafall förordna om intensivövervakning införs. Den nuvarande villkorliga domenföreslås med vissa förändringar bibehållen under beteckningen straffvarning.Som en ny påföljd föreslås vUlkorligt fängelsestraff, som avses innebära atldomstolen mäter ul etl fängelsestraff men medger anstånd med dess verkställigheteller del därav. Påföljden skall kunna ådömas med eller utan övervakning.Slutligen föreslås i betänkandet nya regler om övervaknings-och prövotider. Sammanfattningar av innehållet i de båda belänkandena börfogas till protokollet i delta ärende som bUaga 1 och 2. Belänkandena har remissbehandlats. En förteckning överremissinslanserna och en sammanställning av yttrandena bör fogas tillprotokollet i della ärende som bilaga 3. Olika frågor med anknytning lill det straffrättsligapåföljdssystemet har varit föremål för stort intresse i den kriminalpoliliskadebatten . Därvid har i vissa hänseenden en omvärdering skeltav ställningstaganden som gjordes i anslutning lill tillkomst.Detta sammanhänger inte minst med den kriminologiska forskning i fråga omverkningarna av olika behandlingsinsatser som har ägt mm såväl i vårt land somi utlandet. Bland de tidigare betänkanden och rapporter som harlagts fram på området bör kanske särskilt nämnas den av kriminalpolitiska arbetsgruppeninom brottsförebyggande rådet (BRÅ) utarbetade rapporten (1977: 7) Nyttstraffsystem - Idéer och förslag, som otvivelaktigt i väsentlig mån har kommilalt stimulera debatten på del kriminalpolitiska fallet. Samma intresse förpåföljdssyslemets utformning och liknande tendenser lill omvärderingar avtidigare ställningstaganden har gjort sig gällande även i våra nordiskagrannländer. Prop.1982/83:85 29 De båda nu föreUggande delbetänkandena skall ses mot denangivna bakgmnden. De innehåller en rad förslag lill ändringar av bådeprincipiell och praktisk betydelse, som dock inle kan sägas innebära någonradikal omgestaltning av påföljdssystemet. Belänkandena har vid remissbehandlingenfått ell någol blandat mottagande. Åtskilliga remissinstanser har uttalat sinanslutning lill förslagen i stora delar, men kritik mol dessa har samtidigtanförts från många håll både vad gäller en del principiella frågor ochbeträffande vissa detaljspörsmål. Huvudintrycket av remissutfallet får docksägas vara gynnsamt. I direktiven till kommittéerna angavs som ett väsentligtriklmärke för utredningarna att man borde fullfölja den linje i detkriminalpoliliska utvecklingsarbetet som går ut på all minska användningen avfrihetsberövande påföljder och avkorta längden på dem som ändå måste göras.Detta har också varit en av utgångspunkterna för de förslag som har lagts frami belänkandena. Flertaletav de remissinslanser som närmare har gått in på frågan har uttryckligen gettsin anslutning till den angivna målsättningen för utredningsarbetet. Från eltpar håll har man dock - främst med hänvisning lill broltsulvecklingen gettuttryck för en viss tveksamhet. Jag kan ha förståelse härför. Den snabbaökningstakt vad gäller broltsulvecklingen som rådde under slutet av 1960-taletoch början av 1970-talel tycks visserligen numera ha dämpats. Åtskilligabrottstyper fortsätter emellertid att öka och del råder ingen tvekan om att dentotala kriminalitelsnivån är oroande hög. Intressetav att brottsligheten bekämpas, alt allmän laglydnad upprätthålls och allmedborgarna liksom samhället som sådant därigenom skyddas från brott måstenaturiigtvis tillmätas grundläggande betydelse när man överväger inriktningenav kriminalpolitiken. Frihetsstraffet framstår av många skäl som det allvarligasteingrepp samhället kan göra i en enskild människas liv, men det torde stå klartall vi inte inom överskådlig lid kan avvara sådana straff som inslag ipåföljdssystemel. Delta gäller inte minsl mol bakgrund av alt kriminalitetenunder senare tid i betydande utsträckning har kommil alt inriktas påbrottstyper som framstår som särskilt farUga från allmän synpunkt, såsomnarkotikabrottslighet och avancerad ekonomisk kriminalitet. Mot brottslighet avsådant slag måste samhället ingripa med särskild kraft. Vad den kriminologiska forskningen numera har lärt oss äremellertid atl tanken att man genom frihetsberövande straff skulle kunnaförbättra den straffade individen är en illusion. Det är tvärtom numera allmänterkänt all dessa straff leder lill dålig rehabilitering och högåterfallsfrekvens liksom alt de ofta har en nedbrytande verkan påpersonligheten. Det är också huvudsakligen denna insikt som har lett lillalt de lidsobestämda frihetsberövande påföljder som ursprungligen fanns ibrottsbalkens syslem, ungdomsfängelse och internering, numera har slopats.Vidare har Prop.1982/83:85 30 dentidigare möjligheten att förena skyddstiUsyn med behandling i anstalt ersattsav en ordning som innebär att skyddstiUsyn kan kombineras med ettfängelsestraff av högst som skaU bestämmas redan i domen.Dessa reformer har inneburit att del i del svenska påföljds-systemet intelängre finns några frihetsberövande brottspåföljder som innebär kriminalvård ianstalt i egentlig mening utan endast det formellttidsbstämda frihetsstraffet fängelse. En utgångspunkt måste ienlighet med det anförda vara att användningen av fängelsestraff endast kanmotiveras av vad man brukar kalla allmänpre-venliva skäl liksom till en delockså utifrån samhällsskyddsaspekler. Effekterna av fängelsestraffen i dessahänseenden är emellertid lill stor del osäkra. Alltillgänglig forskning Uksom internationella jämförelser visar sålunda atlbrottslighetens utveckling inle slår i nägon mera bestämd relation till dennivå i fråga om antalet frihetsberövanden och dessas längd som manupprätthåller. I linje med vad bl.a. har ullalal vidremissbehandlingen torde det i själva verket inte vara någon överdrift att sägaatl kriminalpolitikens betydelse för brottsutvecklingen i detta hänseende ärförhållandevis underordnad, om man ställer den i relation till familje- ochskolpolitik, arbetsmarknads- och socialpolitik, rättsväsendets utformning ochfunktion i stort liksom naturligtvis den ekonomiska strukturen ochmänniskosynen i samhället. Över huvud tagel gäller att etl arbete på ettsolidariskt samhälle med en bättre och rättvisare fördelning av inkomster,bostäder, utbildning, arbetsmiljö och kultur är ägnat att förebygga de riskerför social missanpassning som ofta utgör en grogrund för kriminalitet ochdärmed säkerligen har slörre betydelse än straffrättsliga reaktioner mot redanbegångna broll. Om man håller detta iminnet och beaktar fängelsestraffens förut berörda skadeverkningarfrån humanitära och effektivitetsmässiga synpunkter, finns det enligt minmening allt skäl alt ge kriminalpolitiken en inriktning som innebär atlfrihetsstraffens användning och deras längd fortlöpande minskas. Delta gällerså myckel mera som beläggningen på kriminalvårdens anstalter under de senasteåren har ökat i en utsträckning som har gett upphov till betydandekapaciletsmässiga problem. För mig står del klart att det även frånsamhällsekonomiska synpunkter måste vara ett önskemål alt denna utvecklingbryts. Frågan om användningen avfrihetsstraff måste ses mot bakgrund av det straffrättsligapåföljdssyslemets utformning i stort. Detta system har genom tiderna undergåttstora förändringar säväl i fråga om den praktiska utformningen och tUlämpningensom beträffande det teoretiska underlaget. Från tid lill annan ökas ocksåintresset för mera principiellt inriktade diskussioner på kriminalpolitikensområde rörande den ideologiska motiveringen för påföljdssystemets utformning.En sådan diskussion pågår också f. n. sedan elt par år tillbaka. 1982/83:85 31 Företrädareför en riktning på området - ofta kallad den nyklassiska strömningen har gettuttryck för uppfattningen att del nuvarande påföljdssystemel präglas av enbehandlingstanke som inte är rationeUt motiverad. I konsekvens med dettasynsätt har man menat alt straffrättsliga påföljder aldrig bör få motiveras avett förmodat behov av behandling hos den dömde. Man har från detta håll istället fäst avgörande vikl vid förutsebarhet och proportionalitet vidpåföljdsbestämningen och hävdat atl påföljdens stränghet i princip bör bedömasmed utgångspunkt i del begångna brottets svårighetsgrad. Brottspåföljder börenligt denna uppfattning i princip vara - och öppet erkännas vara obehagligaför den brottslige nägot som inte avses hindra alt man inom påföljdens ramerbjuder den dömde stöd och hjälp. Redan av vad jag förut haranfört framgår atl denna ståndpunkt så lill vida har vunnit allmän anslutningsom det numera knappast från någol håll hävdas att de påföljder som verkställsi anstalt kan utformas på ell sådant säll atl de får övervägande positivaeffekter för den dömde. I övrigt har emellertid den nyklassiska strömningeningalunda varit oomstridd. Man har befarat att det synsätt som harbeskrivits skulle medföra alt tillämpningen blir alltför stel ochschablonmässig. Det har också hävdats att det särskill vad gällerkriminalvården i frihet skulle innebära både principiella och praktiskaolägenheter alt utforma påföljderna utifrån tanken atl dessa skall utgöra ettstrafflidande eller obehag för den dömde, eftersom strävandena att ge frivårdenett positivt innehåll då skulle försvåras. Över huvud taget måste endifferentiering av påföljderna och deras verkställighet ske med hänsyn till denbrottsliges person och individuella förhållanden, har man menat. I betraktande av de skildauppgifter som har tilldelats de båda kommittéerna kan del sägas vara naturligtatt dessa i vissa principiella frågor av del slag som har antytts nu utvecklardelvis olika synsätt. Mot denna bakgrund är det inle förvånande alt olikauppfattningar beträffande hithörande frågor har gjort sig gällande även vidremissbehandlingen av belänkandena. I många fall har också frånremissinstansernas sida intressanta och tankeväckande synpunkter utvecklats påfrågor som rör det teoretiska underlaget för påföljdssystemet. Själv vill jag härvidlagförst understryka alt våra insikter om fängelsestraffets negativa effektersjälvfallet inte får hindra alt man inom straffets ram i all möjlig mån vidtarsådana åtgärder som kan mildra och motverka skadeverkningarna och om möjligtockså leda lill positiva effekter i enskilda fall. På motsvarande sätt är detenligl min mening självklart alt målsättningen med de åtgärder som vidtas inomfrivårdens ram måste vara att bidra till att den dömde inte återfaller i broltoch att hans anpassning i samhället även i övrigt främjas. Detta hindrar inteatl frivården förenas med krav på den dömde och möjligheter till ingripanden omdessa inte uppfylls, men den angivna målsättningen måste enligt min mening Prop.1982/83:85 32 beaktas både när det gäller alt avgöra vilka krav somskall ställas och vilka ingripanden som bör göras. Som jag ser del är det emellertid klart att de principiellafrågor som jag förut berörde inle lämpligen nu kan las upp lill behandling avstatsmakterna i hela sin vidd. Det material som föreligger i dettalagstiftningsärende ger inte underlag för nägon mera radikal förändring i frågaom den avvägning mellan allmän- och individualpreventiva synpunkter sombrottsbalken representerar. Någon sådan förändring har inte heller varitavsikten med de båda delbetänkandena. Kommittéernas arbete fortsätteremellertid, och i samband med behandlingen av deras slulbelänkanden kanprincipiella frågor av denna typ komma alt få en mera ingående och generellbelysning. Detta för tanken till ett annat spörsmål som också harägnats uppmärksamhet av remissinstanserna, nämligen om lämpligheten avpartiella reformer på påföljdssystemets område. I ell beslul med anledning avmotioner om vissa kriminalpolitiska frågor de båda kommittéernaskulle tillkallas gav regeringen till känna alt del planerade utredningsarbetetinle fick leda lill dröjsmål i fråga om reformarbetet på området. I den mån enfråga med hänsyn lill sitt samband med andra övergripande spörsmål ellereljest avsägs bli behandlad inom ramen för della arbete skulle enligtriksdagsbeslutet möjlighelerna noggrant prövas atl med förtur lägga framförslag till dellösningar (JuU 1978/79:9, rskr 1978/79:53). Vidremissbehandlingen har en del instanser ställt sig tveksamma lill lämplighetenav partiella reformer på delta område och pekat på riskerna för atlhelhetsperspektivet på kriminalpolitiken går förioral och alt en samladöverblick försvåras. Flertalet av de frågor som har aktualiserats ibelänkandena är dock enligt min uppfattning av den arten all de ulan någrasådana risker kan behandlas redan i detta ärende. Beträffande en del avförslagen har jag emellertid stor förståelse för de angivna remissinstansernassynpunkter. Jag återkommer till detta i det följande vid min genomgång av deolika aktuella förslagen. I del följande lar jag först upp olika frågor beträffandevillkorlig frigivning, elt problemkomplex som har behandlats avfängelsestraffkommiltén (avsnitt 2.2). Därefter går jag in på kriminalvård ifrihet (avsnitt 2.3) och behandlar därvid främst frågor som frivårdskommitténhar aktualiserat men även ett par förslag frän fängelsestraffkommiltén.Sistnämnda kommitté har som framgått också utrett vissa frågor om nämnder ochlekmannamedverkan inom kriminalvården. De frågorna tar jag upp i etl särskillavsnitt (2.4). Villkoriig frigivning infördes i svensk rätt . början hade institutet ett begränsat tillämpningsområde. Genom en seriereformer un- 1982/83:85 33 der1900-talet har emellertid tiUämpningsområdet vidgats väsentiigl somtillämpningen har kommit alt få en alltmer obligatorisk karaklär. Från atlursprungligen kanske främst ha haft syftet all främja gott beteende underanslaltsvislelsen och motverka återfall har institutet också fåll delvisändrade funktioner. Den villkorliga frigivningen har alltmer brukats som enverksam metod att generellt förkorta anstaltstidernas längd. Att lagstiftarenför ändamålet vall den vägen hänger till en del samman med att den frivård somförekommer efter frigivningen har kommit alt ses som en viktig integrerad delav fängelsepåföljden. De som dömts till fängelse har ofta svåra sociala ochpersonliga problem och tiden efter frigivning utgör i allmänhet en mycketkänslig period där behovet av slöd och hjälp för atl anpassa sig till normalasociala förhållanden är utomordentligt stort. Enligtnuvarande bestämmelser om ovillkorlig frigivning får den som undergår fängelsefriges villkorligt när tvä tredjedelar eller, om särskilda skäl föreligger,halva tiden har avtjänats. I praktiken lämnar också det helt övervägandeantalet intagna anstalten senast när två tredjedelar av liden avtjänatsantingen till följd av villkorlig frigivning eller också på grund av s. k.frigivningspermission. Frågor om villkorlig frigivning prövas av övervakningsnämnderna,om strafftiden inte överstiger , och annars av den centralakriminalvårdsnämnden. Fördem som dömts lill långa strafftider, med vilket normall avses och sexmånader eller mera, lillämpas - med vissa undanlag tiU vilka jag straxåterkommer - en fast praxis hos kriminalvårdsnämnden. Deninnebär ätt villkorlig frigivning i regel sker sedan halva tiden har avtjänats.För unga - i princip intagna som var vid brottets begående - ochäldre intagna medges i allmänhet halvlidsfrigivning redan vid strafftider påett år och eller mera. Fördem som har kortare straff än som har angetts nu sker frigivning i regel förstsedan två tredjedelar av tiden avtjänats. Endasi om frigivningssilualionen inågot hänseende framstår som speciellt gynnsam eller andra myckel speciellaomständigheter föreligger beviljas tidigare frigivning. En viss s.k.avlrappningsregel lillämpas dock för dem som har strafftider närmast under deangivna gränserna. Avdem som har dömts till långa strafftider är det en kategori som särbehandlas ochinte beviljas frigivning innan två tredjedelar av liden avtjänats. Del gällerdem som har gjort sig skyldiga till särskill allvarlig brottslighet som harriktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa i fall där påtaglig riskbedöms föreligga för fortsatt brottslighet av samma slag. Denvillkorliga frigivningen har varit föremål för överväganden iskilda sammanhang. Institutet har härvid utsatts för kritik i olika hänseenden.Vad man främst tryckt på har varit risken alt den fakultativa utformningen avbestämmelserna skulle kunna leda lill alt den.i slraffmätningen förutsattaproportionalilelen mellan brott och straff åsidosätts liksom atlförutsägbarheten och därmed rättssäkerheten vid verkställande av 3 Riksdagen1982/83. 1982/83:85 34 Också principen med skilda kvotdelar för olika grupper av intagnahar mött kritik. Del har ansetts innebära en vilseledande ordning alt, som iprincip gäller enligl nuvarande system, frihetsbe-rövandel i praktiken blirlika långt exempelvis för den som har dömts till fängelse som för densom dömts till fängelse och . Denarbetsgrupp inom BRÅ som utarbetade den förut nämnda rapporten ansåg atl övervägande skäl talade för alt den villkorligafrigivningen borde avskaffas. Som en förutsättning såg gruppen dock alt man pånågot sätt kunde försäkra sig om att anstallsliderna därigenom inte skulleökas. Om instUutet ansågs böra behållas menade man atl frigivning regelmässigtborde ske vid viss kvotdel av straffet och alt denna kvotdel borde bestämmastill hälften av strafftiden. Också den nordiskastraffrällskommillén framhöll i betänkandet (NU A 1978:6) Villkorlig frigivningall flera skäl talade för atl slopa den villkorliga frigivningen. Med hänsyntill de motargument som fanns - främst risken för ökning av de faktiskastrafftiderna och behovet av atl i efterhand kunna företa en strafflindring -rådde dock inom kommittén enighet att i detta skede inte föreslå alt institutetavskaffades. Däremot ansåg kommittén att man i samtliga nordiska länder bordesträva efter atl införa en allmän halvtidsregel för villkorlig frigivning ochalt förutsättningar för senareläggning av denna skulle göras ytterst striktaoch anges i lag. Deursprungliga direktiven till fängelsestraffkommiltén innebar atl kommittén ifråga om den villkorliga frigivningen skulle göra en förutsättningslösutredning.