prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Inte heller är det vanligt alt den som har ådömts ett sådantfängelsestraff avger nöjdförklaring beträffande detta. Förhuvudparten av dem som har dömts till fängelse enligl 28 kap. 3 § BrB kan detdärför enligt de allmänna bestämmelserna i strafftidslagen förflyta en inteobetydlig del av övervakningsliden innan fängelsestraffet böljar verkställas. Enav frivården inledd behandling kan då komma alt på etl olyckligt sätt avbrytasav straffavtjänandet. Del kan också vara svårt alt motivera klienten att överhuvud tagel inleda några rehabiliteringsåtgärder sä länge han harfängelseverkställigheten hängande över sig. De nu angivna förhållandena harsagts utgöra ett påtagligt problem för frivården i de aktuella ärendena. Inteminst gäller detta när beläggningen - som -är hög påkriminalvårdsansialterna, och det regelmässigt dröjer länge innan straffet verkställs. Denegativa effekter som den uppskjutna verkställigheten av fängelsestraffetsålunda kan ha på behandlingsarbetet inom ramen för skyddstillsynen talar förall en möjlighel bör öppnas alt få till slånd en omedelbar verkställighet avstraffet på samma sätt som '. 'öre kunde ske när skyddstillsynkombinerades med anstaltsbehandling. Jag kan inte finna någol avgörande hindermot detta. Av rättssäkerhelsskäl måste dock krävas alt omedelbarverkställighet inle kommer lill slånd annat än efter förordnande av domstolen idet enskilda fallet. När domstolen överväger att förordna om omedelbarverkställighet bör den i princip ha atl beakta samma omständigheter som när delgäller frågan om en dom på skyddstiUsyn skall gä i omedelbar verkställighet.Jag vill dock understryka alt stor försiklighel naturligtvis måste iakttas ifråga om att förordna om omedelbar verkställighet, när det som här gäller ellfrihetsberövande. I synnerhet gäller naturligtvis detta, om den tilltalade harbestritt ansvar. Vidare saknas självfallet anledning till ell sådantförordnande, om domstolen förklarar all den tilltalade skall vara häktad iavvaktan på alt domen vinner laga kraft. Ettförordnande om omedelbar verkställighet medför alt regionchefen omgående skallmeddela beslut om anstaltsplacering. Klartär alt etl förordnande om omedelbar verkställighet bör kunna inhiberas av högreinstans när talan har förts mol underrättens dom. Vid beslut om inhibitionskall den dömde friges. 1982/83:85 101 Enligtlagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning kan ekonomiskersättning utgå till den dömde, om högre rätt efter fullföljd talan frikännerhonom eUer ådömer en mindre ingripande påföljd. Departementsförslaget:Inga principiella nyheter införs. FrivårdskommUténsförslag: Vid återfall inom prövoliden efter dom på skyddstillsyn skall, närkriminalvård i frihet bedöms kunna komma i fråga på nytt, i regel meddelas enny dom på skyddstillsyn - inle som elt förordnande att den tidigareskyddstillsynen skall avse även den nya brottsligheten. Remissinstanserna:Kommitténs förslag tillstyrks från flera håll. Några instanser år dockkritiska. (Se bUaga 3 avsnitt 3.2.11.) Skälför deparlemenisförslaget: I 34 kap. BrB finns vissa beslämmelser ompåföljdsval vid återfall i brott m.m. I väsentlig utsträckning är dockprinciperna för påföljdsval, t.ex. valet mellan påföljd som innebär kriminalvårdi frihet och frihetsberövande påföljd, utformade genom domstolspraxis. Densom efter dom på skyddstillsyn begår brott igen och somdomstolen är beredd alt ge förmånen av fortsatt vård i frihet döms enligtnuvarande ordning vanligen till s.k. fortsalt skyddstUlsyn. innebär attförordnande meddelas om att den löpande skyddstillsynen skall avse även den nyabrottsligheten (s. k. konsumtionsdom). I samband därmed kan domstolen på olikasätt skärpa påföljden, t. ex. genom att kombinera den med böter ellerfängelse. Andra möjligheter för domstolen är att förlänga prövotiden tiUmaximalt , förordna om övervakning, besluta om varning eller meddelasärskilda föreskrifter. De sist beskrivna möjlighelerna står öppna även i delfallet att domstolen låter en tidigare skyddstillsyn stå kvar som dendömer till en särskild påföljd, t. ex. fängelse, för den nya brottsligheten. Frivårdskommitténanser atl den nuvarande ordningen att en tidigare påföljd får omfatta även nybrottslighet är pedagogiskt olämplig. Den kan ge lagöverträdaren intrycket allsamhället inle har reagerat på den nya brottsligheten. Kommittén föreslårdärför alt fortsatt frivård för brott som har begåtts sedan den tidigare domenhar börjat verkställas skall ådömas i form av en ny skyddstillsyn. För attundvika att få ett syslem med flera övervakningstider som löper samtidigtförordar kommittén vidare alt det skall bli möjligt att undanröja den äldreskyddstillsynen, när en ny skyddstillsyn ådöms. Kommittén föreslår därför attbestämmelsen i 34 kap. 1 § 3 BrB ändras så att det blir möjligt att undanröjaden tidigare påföljden även i det fall påföljd av samma slag väljs för den nyabrottsligheten. Medden utgångspunkten att den treåriga prövoliden vid skyddstillsyn enligt mittförslag skall behållas ligger det uppenbarligen inle så nära lill hands allvälja den av kommittén föreslagna lösningen. Även om del låter Prop.1982/83:85 102 sigsäga att nuvarande ordning har sina brister, är jag ocksä av andra skäl tveksamtill om kommittéförslaget skulle medföra några påtagliga vinster; skillnaden äri realiteten liten ejler, om domstolen utnyttjar möjligheten alt förordna omatt övervakning som har upphört skall återupptas, närmast obefintlig. HärtUIkommer att den föreslagna ändringen i systematiken i 34 kap. BrB får betydelsei även andra hänseenden än det som gäller i vilken form en dom på fortsattkriminalvård i frihet bör meddelas. Dessa konsekvenser synes ofullständigtutredda. I avvaktan på alt frågor rörande den framtida kriminalvården i frihetfår en mera fullständig belysning genom kommitténs slutbetänkande är jag inteberedd att biträda kommitténs nu diskuterade förslag. Om sålunda enligl minuppfattning ingen ändring bör göras i möjligheterna alt döma till s. k.fortsatt skyddstillsyn, är det å andra sidan viktigt att peka på de möjlighetersom redan gällande rätt erbjuder att göra den fortsatta skyddstillsynen meraingripande än den som tidigare löpte. Reglerna om dessa möjligheter behöverenligl min mening i princip inle ändras. I första hand rör det sig här om sammaåtgärder som dem jag har berört som åtgärder vid misskötsamhel(avsnitt 2.3.4.9). Jag vill också påpeka att nuvarande lagsiiftning inlehindrar all en ny dom på skyddstiUsyn meddelas trots alt prövoliden på gmnd aven tidigare sådan dom fortfarande löper. Särskilt när den nya lagföringen skerunder slutskedet av prövotiden kan en sådan lösning ibland vara lämplig. Dentillämpas också redan nu inte säUan i praktiken. Detgrundläggande innehållet i påföljden skyddstiUsyn är ju att den dömde slårunder övervakning. Om övervakningen med anledning av den tidigareskyddstillsynsdomen har upphört vid liden för den nya lagföringen och dom påfortsalt skyddstUlsyn meddelas, torde del ofta finnas anledning atl förordna omövervakningens återupptagande. I fråga om övervakningstidens längd i sådanafall blir den av mig tidigare föreslagna regeln om en ettårig övervakningstidför normalfall (avsnitt 2.3.4.4) inle direkt tillämplig. Jag föreslår attdomstolen för dessa fall i domen får ange hur länge den återupptagnaövervakningen skall fortgå. I princip torde del härvid saknas anledning altgöra andra bedömningar beträffande övervakningstidens längd än när fråga är omny dom på skyddstillsyn. Av praktiska skäl kan del emellertid ofta varalämpligt att domstolen i det läge som är aktuellt förordnar attövervakningen skall pågå till prövotidens slut. Detkan finnas anledning all också uppmärksamma det fallet att övervakningen avden som har dömts till skyddstillsyn visserligen inte har upphört vidtidpunkten för den nya lagföringen men att ettårstiden närmar sig sitt slut.Efter ett år skaU ju övervakningen enligl vad jag har föreslagit iprincip upphöra automatiskt. Domstolen bör här ha samma möjlighet somövervakningsnämnden har att vid misskötsamhel under verkställigheten besluta omförlängd övervakning. Dennuvarande möjligheten atl skärpa påföljden genom all förlänga Prop.1982/83:85 103 prövotiden till högst bör behållas. Framför alltmåste tillses all den övervakningstid som domstolen finner nödvändig"ryms" inom prövotiden. När det gäUer möjligheten att meddela den dömde en varningeller att ge honom särskilda föreskrifter gör sig i stort setl samma hänsyngäUande som när en övervakningsnämnd överväger sådana åtgärder i anledning avmisskötsamhel. Jag kan därför hänvisa lill vad jag sagt i avsnitt2.3.4.9. Vad tillsist beträffar förutsättningarna för all kombinera en dom pä fortsattskyddstiUsyn med ett botes- eller ett fängelsestraff vill jag hänvisa till detsom anförts i avsnitt 2.3.4.3. Den höjning av bölesmaximum som jag har förordatdär bör naturligtvis även bli tillämplig i fall där böterna ådöms i föreningmed en dom som innebär fortsatt skyddstiUsyn. I själva verket är det kanskejust i återfallssituationer som höjningen mest kan bidra till att erbjuda ettkännbart skyddslillsynsalternativ till ett fängelsestraff som annars framstårsom motiverat. I likhet med vad som föreslås beträffande dom på nyskyddstUlsyn jämte fängelse bör domstolen kunna förordna om omedelbarverkställighet även av det fängelsestraff som ådöms jämte en konsumtionsdom. 2.3.5 Kriminalvård i frihet efter viUkorlig frigivning Departementsförslaget: Bestämmelserna om kriminalvård ifrihet efter villkorlig frigivning ges i allt väsentligt samma utformning som förannan kriminalvård i frihet. Prövoliden föreslås vara elt år eller, om dendömde undergår fängelse , lägst ett och högst tre år.Förordnande om övervakning skall meddelas bara om det bedöms som påkallat i detenskilda fallet och övervakningen skaU i så fall normalt äga rum under ett år.Särskild föreskrift skall kunna meddelas om den frigivnes kontaklskyldighet.Vid misskötsamhel utan samband med ny brollslighet skall den villkorligtmedgivna friheten inte kunna förklaras förverkad än en månad. FängelsestraffkommUténs förslag överensstämmer i huvudsakmed departementsförslaget. Kommittén föreslår dock att prövotiden skall motsvaraden tid som vid frigivningen återstår av straffet, dock ochhögst tvä år. Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt eller lämnatkommitténs förslag utan erinran. Flera instanser har framhållit vikten av attbestämmelserna om viUkorligt frigivna överensstämmer med dem som gäller förandra som undergår kriminalvård i frihet. Erinringar har framförts mol det avkommittén föreslagna sättet att beräkna prövotiden. Särskilt förslaget attprövotiden skaU kunna bestämmas till sä kort lid som har möttinvändningar. (Se bilaga 3 avsnitt 3.5.) Skäl för departementsförslaget: F. n. gäller i stort settsamma regler för å ena sidan den kriminalvård i frihet som följer på en domtill skyddstUlsyn Prop.1982/83:85 104 ochå andra sidan den frivård som skall äga rum efter villkorlig frigivning. Somhar påpekats vid remissbehandlingen synes denna enhetlighet i systemet ihuvudsak böra behållas. Ivissa hänseenden är emellertid särskilda beslämmelser om vad som skall gällavid villkorlig frigivning påkallade. Del gäller bl. a. frågorna om prövotid ochövervakning. Dessa frågor har ett nära samband i och med att övervakning intekan pågå än prövotiden. Detta innebär i sin tur att prövotidenmåste bestämmas så att den lämnar utrymme för ell meningsfullt frivårdsarbeteunder övervakningen. Frihelsberövandetutgör ju det centrala sanklionsinnehållel i fängelsepåföljden. Frånsanktionssynpunkl kan inslaget av frivård sägas spela en underordnad roll. Denövervakning som kan förekomma fyller i första hand hjälp-,stöd- och kontrollfunktioner. Övervakningens närmare utformning bör självfalletanpassas till de behov som föreligger i det enskilda fallet. På samma sätt somen skyddstillsynsdom förutsätter atl övervakning kan antas bidra till alt dendömde avhåller sig från vidare brotlslighet bör beslut om övervakning eftervillkorlig frigivning begränsas till motsvarande fall. Övervakning bör endasianvändas i de fall den kan förväntas fyUa någon positiv funktion. Defrivårdsresurser som finns bör koncentreras till fall där de kan fylla någotbehov. F.n.gäller enligt 26 kap. 11 § BrB som huvudregel att den som friges villkorligtskall ställas under övervakning. Även om lagrummet ger möjligheter att avståfrån övervakningen i de fall då den inle bedöms erforderlig, förordnar man ipraktiken tämligen schablonmässigt om övervakning. Det förekommer dockotvivelaktigt ell räll betydande antal fall där en övervakning knappast kanförväntas fylla nägon sådan funktion som gör den lillräckligt motiverad. Deltagäller naturligtvis särskilt korttidsdömda. har i dessa fallfrihetsberövande ansetts påkallat med hänsyn lill brottslighetens art utan atlnågon påtaglig ålerfallsrisk kan antas föreligga. I vissa fall kan också eneventuell ålerfallsrisk förväntas vara oberoende av om övervakning förekommer.I och med att minimitiden för erhållande av vUlkorlig frigivning har sänkts grupp som jag nu avser ökat i omfattning. Enligl min mening är detmotiverat med en noggrannare prövning av behovel av övervakning i det särskildafallet än vad lagen nu föreskriver. Jag föreslår därför atl en förutsättningför förordnande om övervakning skall vara att sådan bedöms som påkallad. Lagenbör alltså inte innehålla samma starka presumtion som för atl denvillkorligt frigivne skall ställas under övervakning. Frågan vilka omständighetersom bör beaktas när ställning tas till om den frigivne skall ställas underövervakning återkommer jag lill i specialmotiveringen. Ävenmed en noggrannare prövning av behovet av övervakning kommer sannoliktförordnande därom att meddelas i ett betydande antal fall. Som jag redantidigare har framhållit bör övervakningens innehåU anpassas efter de behov somföreligger i det enskilda fallet. Det är här nödvändigt atl 1982/83:85 105 lagstiftningenger utrymme för både en omsorgsfull behandlingsplanering och meningsfullabehandlingsinsatser. förutsälter alt arbetet kan ske ulan onödigtidspress och' även innefatta mer långsiktiga målsättningar. Enligt min meningkan etl effektivt frivårdsarbete försvåras om övervakningsliden för en mycketstor andel av de frigivna begränsas eller strax däröver. Föratt säkerställa en meningsfull frivård i de fall övervakning kommer till ståndbör övervakningen normalt pågå på samma sätt som har föreslagitsför skyddstillsynsdömda. Att resurserna i första hand bör koncentreras tilltiden närmast efter frigivningen och att övervakningsbehovel i allmänhetreduceras väsentiigl ju från frigivningen som förflutit utesluterinte att det i många fall kan vara angeläget att göra insatser även på ettsenare stadium. Ifråga om prövoliden gäller f. n. all denna skall fastställas till minsl ett ochhögst eller, om den tid som vid frigivningen återstår av straffetöverstiger , högst . Om övervakning normallskall kunna pågå förutsätter detta att prövotiden ocksä uppgår tillminst . En sådan prövotid lär å andra sidan regelmässigt vara fullttillräcklig i fall då den dömde undergår mindre än fängelse. Med hänsyntill intresset av enhetliga regler för denna grupp synes del lämpligl attprövotiden för samtiiga som dömts lill mindre än fängelse fastställstill . På detta sätt får man en enkel och lätt tiUämpbar bestämmelse. För dem som har dömts tillfängelse kan en prövotid framstå somalltför kort. I dessa fall kommer de frigivna i allmänhet att ha en återståendestrafftid som överstiger etl år. Gör de sig skyldiga till ny brottslighetriskerar de atl den återstående tiden kommer att förverkas. Om prövotidengenerellt blir elt år även för dem, skulle detta innebära att den tid som kanförverkas ofta väsentiigl skulle överstiga prövotiden. En sådan ordning kanknappast accepteras. Det kan också antas att behovet av att förlängaövervakningstiden på grund av misskötsamhel gör sig oftare gällande i fråga omlångtidsdömda. För att detta behov skaU tUlgodoses bör prövotiden kunnafaststäUas till längre lid än etl år i dessa faU. Fängelsestraffkommitténhar i fråga om prövotidens längd föreslagit att den i princip skaU vara likalång som den återstående strafftiden. Även om ett sådant system frånprincipiell synpunkt kan synas tiUtalande, är det enligt min mening uppenbartatt det inte kan tillämpas fullt ut. Prövoli-derna skulle i vissa fall blialUför långa för att vara kriminalpolitiskt acceptabla. Kommittén föreslårdärför också att prövotiden aldrig skulle få överstiga . Med en sådanordning får principen att prövotid och återstående strafftid skallöverensstämma endast begränsad betydelse. Det framstår inte heller som rimligtatt den som ansetts vara särskilt återfallsbenägen och därför frigivits förstefter att ha avtjänat två tredjedelar av tiden därefter skulle ha en kortareprövotid än den som dömts till lika långt straff men blivit frigiven efterhalva tiden. 1982/83:85 106 Enligtvad jag har föreslagit skaU det i princip åligga kriminalvårdsnämndenatt pröva frågan om villkoriig frigivning om strafftiden uppgår till två åreller mer. I stället för att ha en automatiskt verkande regel ställer det sigdå enligl min mening naturligt att nämnden i samband med att den prövar omvillkorlig frigivning skall medges också bedömer vilken omfattning prövotidenbör ha. Prövotiden kan då anpassas efter strafftidens längd, den frigivnespersonliga förhållanden och övriga omständigheter. Prövotidenbör inle heller i dessa fall kunna undersliga . Enligt nuvarande reglerkan prövotiden, i de fall när den tid som återstår av straffet överstiger treår, bestämmas till längst . Kommittén har föreslagit att denna maximitidsänks till två är. Även jag anser att en sänkning av de längsta prövotidernabör genomföras. Med hänsyn lill atl fråga kan vara om ett mycket svårbehandlatoch återfallsbenäget klientel med långa återstående strafftider bör dockprövotiden kunna uppgå tiU . Att prövotiden vid mycket långa straff dåkommer atl bli kortare än den strafftid som återstår efter viUkorlig frigivningsynes inte innebära någon avgörande olägenhet. Som jag tidigare berörtanser jag atl samma regler i princip bör gälla för den Förden som har dömts till skyddstillsyn fär en särskild föreskrift meddelas omvad som skall gälla för övervakningen. Därvid får bl.a. anges på vilket sättoch i vilken omfattning den dömde skall hålla kontakt med övervakaren. Som jagredan tidigare (avsnitt 2.3.4.8) har förutskickat föreslår jag i likhet medfängelsestraffkommiltén all en möjlighel alt meddela föreskrifter av sådantslag införs även beträffande villkorligt frigivna. Omen villkorligt frigiven ställts under övervakning bör, som jag redan har nämnt,övervakningen normalt upphöra . Prop.1982/83:85 107 lidenelt år bör dock övervakningsnämnden vid misskötsamhel kunna besluta om längreövervakningslid liksom också förordna om övervakning av den som inle ärunderkastad sådan. Bl.a. med hänsyn härtill är del angeläget att det klartframgår av lagen alt den frigivne är skyldig att på kallelse inställa sig hosskyddskonsulenten. Skyddskonsulenten måste under hela prövoliden ha praktiskamöjligheter atl undersöka den dömdes levnadsförhållanden, oavsett omövervakning pågår eller inle. Vid sidan av eltförordnande om övervakning bör samma sanktionsmöj-Ugheter föreligga när enfrigiven inte iakttar vad som åligger honom oberoende av om han står underövervakning eller inte. Så långt möjligt bör regleringen vidare överensstämmamed vad som gäUer i samband med skyddstiUsyn. Samma regler bör således gälla ifråga om meddelande av föreskrift och beslul om varning. Även i fråga omomhändertagande bör bestämmelserna utformas på samma sätt. Beträffande detnärmare innehållet i de här aktuella reglerna hänvisar jag tiU avsnitt2.3.4.9. Somyttersta sanktion mot atl den som dömts till skyddstiUsyn allvarligtåsidosätter sina åligganden (utan att därför begå nytt broll) kan skyddstillsynenundanröjas. Beträffande den som har en löpande prövotid efter villkorligfrigivning finns f n. i stället möjlighel atl förverka den villkoriigafrigivningen. Enligtnu gällande regler kan övervakningsnämnden förklara hela eller en del av denvillkorligt medgivna friheten förverkad. Möjligheten till delförverkandeinfördes med den uttryckliga motiveringen alt längden av det förverkadestraffet då kan ställas i direkt proportion lill den visade misskötsamheten.Ett momenl av "straffmätning" tillfördes härigenomförverkandesanktionen. En motsvarande ändring har även gjorts i fråga omdomstolsbeslut om förverkande i samband med ny brottslighet. Dessa ändringarhar inneburit uppenbara fördelar eftersom man numera kan anpassa sanktionenefter förhållandena i det enskilda fallet och undvika en tillämpning som kanframstå som opåkallat hård eller orättvis. Dethelt övervägande antalet förverkanden meddelas av domstol i samband medlagföring för ny brottslighet. Det har från vissa håll ifrågasatts om inlemöjligheten till förverkande borde begränsas till sådana situationer. Del bördock enligl min mening beaktas alt den som blivit viUkorligt frigivenfortfarande undergår en brottspåföljd. Särskilda krav mäste därför kunnaställas på honom. Även om han inle har gjort sig skyldig lill nya brott, kanhan på etl mycket allvarligt sätt ha åsidosatt sina åligganden. För attåliggandena skall ha trovärdighet måste de på någol sätt vara sanktionerade.Föreskrifter och varningar är ibland otillräckliga för detta ändamål. Detställer sig då naturligt att som yttersta sanktion låta den som bryter mot devUlkor som är förenade med den villkorliga frigivningen avtjäna en del av detreststraff han sluppit ifrån. Åandra sidan måste det gmndläggande krav som kan ställas på den frigivne varaatt han avhåller sig från vidare brottslighet. Det bör inle vara 1982/83:85 108 I såatt han riskerar att utsättas för mer ingripande åtgärder vid enmisssköt-samhet som inte innefattar broll än när så är fallet. Detta talar föratt möjligheten till förverkande när någon ny brollslighet inte föreligger börbegränsas till omfattningen. I likhet med fängelsestraffkommiltén förordar jagalt förverkande i dessa fall skall begränsas lill av högsl en månad. Dettorde knappast kunna förekomma fall av misskötsamhel som inte innefattar nyabrolt men ändå är av så allvarlig art all de motiverar en längre tidsfrihetsberövande än en månad. Förverkande bör alltid ses som en yttersta sanktion. Enförulsällning för förverkande bör därför Uksom hitintills vara att det kanantas att den frigivne inte kommer att låta sig rätta genom nägon annan åtgärdsom man kan vidta från frivårdens sida. I de fall då förverkande beslutas är det å andra sidanangeläget att åtgärden kan verkställas snabbt. Liksom f n. bör därför gälla atlbeslutet kan verkstäUas utan att den tidpunkt då det vinner laga kraftavvaktas, om annat ej förordnas (jfr 37 kap. 10 § BrB). Om den dömde äromhändertagen när beslutet meddelas, kan det därmed verkställas ,vilket självfallet normalt är en fördel. 2.4 Nämnder och lekmannamedverkan inom kriminalvården Departementsförslagei: Övervakningsnämnderna behälls,huvudsakUgen för de domstolsliknande arbetsuppgifterna. Huvudansvaret förfrivården läggs på skyddskonsulenterna. Nämndernas mera rutinbelonade arbetsuppgifteröverflyttas till skyddskonsulenterna. förslag: Övervakningsnämndernaavskaffas. Nämndernas nuvarande arbetsuppgifter överflyttas lill skyddskonsulenternaoch de allmänna domstolarna. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna avstyrkerförslaget om nämndernas avskaffande. Åtskilliga instanser förordar emellertidatt de mera rutinbelonade arbetsuppgifterna överförs till skyddskonsulenterna. (Se bilaga 3 avsnitt 4.1.) Skäl för departementsförslaget: Övervakningsnämnderna isin nuvarande form tillkom i samband med att trädde i kraft år1965.