prop · G60391 · 1982-12-31 00:00:00 — - Dessutom föresläsalt tvångsåtgärder skall kunna beslutas även efter det atl beslul i själva utlämningsärendethar meddelats och för fall när den som skall utlämnas är på fri fot - attpolismyndighet skall fä befogenhet att i anslutning till verkställighet av ett ullämningsbeslutunder , högst , omhänderta den som skall utlämnas. Promemorieförslagetöverensstämmer med deparlemenisförslaget utom såvitt avser tiden föromhändertagande för verkställighet av ullämningsbeslut, vilken i promemorianföreslagits begränsad . Remissinstansernahar genomgående tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Från någrahåll har framhållits atl den angivna tiden för omhändertagande bordeutsträckas (se bilaga 2 avsnitt 2.3). Närdet gäller frågan om den mest ändamålsenliga utformningen av tvångsmedelsregleringeni utlämningslagstiftningen ansluter jag mig liksom alla remissinstanser i alltväsentligt till vad som har anförts i promemorian (avsnitt 3.3). Jag delaralltså uppfattningen atl man bör befria regeringen och, såvitt gäller vissafall enligt den nordiska utlämningslagen, åklagarna frän uppgiften alt taställning till frågor om användande av mera varaktiga tvångsmedel i utlämningsärendenoch i stället överlämna åt de allmänna domstolarna att handlägga dessa frågor.Den i promemorian föreslagna lösningen innebär vidare att regeringsformensregler om rätt för den enskilde att få till stånd en domstolsprövning av frihetsberövandetillgodoses på ett bättre sätt än f. n. får man ett enklareregelsystem, som i vissa avseenden även bör vara mer effektivt än den nuvarandeordningen. Denenda fråga där under remissbehandlingen erinringar har förts fram motpromemorieförslaget gäller begränsningen av den tidrymd under vilken ettpolisiärt omhändertagande för verkställighet av elt ullämningsbeslut fär ske.I promemorian har sålunda föreslagits att polisen, för fall då den som skallutlämnas är på fri fot, skall få befogenhet att omhänderta den eftersökte underlängst för atl säkerställa verkställigheten av utlämningsbeslutet. Omutlämningen inte kan genomföras , skall enligl vad som anges ipromemorian vederbörande antingen försättas på fri fot eller - om det finnsskäl för en sådan åtgärd - anhållas och eventuellt begäras häktad vid domstol. Prop.1982/83:91 13 Någraremissinstanser har gjort gällande all den angivna fristen på 12 limmar äralltför kort och att den bör förlängas . Framför allt frånpolishåll har det sålunda hävdats att del praktiska genomförandet av enutlämning ofta lar i anspräk än . Man har vidare påpekatatt en övergång från omhändertagande till ett straffprocessuelll tvångsmedel iprincip fordrar att häktningsskäl föreligger, någol som inte kanpåvisas med mindre än att den som skall utlämnas har underlåtit atlinställa sig minst en gång. Hovrätten för Nedre anser också atl man ioch för sig kan diskutera en föriängning av tiden lill 24 fimmar. Enligthovrätten får emellertid 12-timmarsfristen trots allt anses vara väl avvägd medhänsyn lill atl man vid behov kan fillgripa annan frihetsberövandetvångsåtgärd. Själv anser jag att den ipromemorian föreslagna fiden 12 limmar i normala fall borde vara fullttillräcklig. Det är ju här bara fråga om de i och för sig ovanliga fall därhäktningsskäl inte ansetts föreligga i utlämningsärendet. I dessa fall, däalltså flyktfara inte bedömts vara för handen räcker det med ett så kortvarigtomhändertagande som behövs för all själva utlämningen skall kunna genomföras.Däremot är avsiklen i sådana fall inte all den som skall utlämnas skall varaomhändertagen under hela den tid som polismyndigheten sysslar med frågan om utlämningensgenomförande. Alla förberedande kontakter med berörda myndigheter i den främmandestaten, däribland fastställande av tidpunkten för verkställigheten, bör normaltvara avklarade , så alt det enda som återstår är att säkerställa atlden som skall utlämnas finns tillgänglig på uppgjord lid. Ävenom det således står klart atl etl omhändertagande i allmänhet inte skall behövapågå under längre lid än , kan det tänkas uppstå situationer då dennatidsgräns behöver överskridas. Jag tänker exempelvis på sådana fall då ufiämningskall ske till avlägset liggande länder och då man för säkerhels skull kanbehöva omhänderta den som skall utlämnas, innan företrädare för den främmandestatens polismyndighet anträder resan lill . I andra fall - t.ex. vidstörningar i kommunikationerna -kan det uppstå etl behov avatt kunna förlänga omhändertagandet. Jag har förståelse för att det skullekunna uppfattas som en onödig omgång, om polisen i dessa och liknande fallskulle nödgas vända sig lill åklagare för alt utverka ell anhällningsbeslut förenbart några timmars förlängning av frihelsberövandet. Del ligger ocksä isakens natur att ett sådant anhållande i normalfallet inte skulle följas av enhäktningsframställning utan avbrytas genom att utlämningen verkställs. iMedhänsyn härtill bör enligt min mening maximitiden för omhändertagande kunna görasnågot längre än som har föreslagits i promemorian. Den aktuella tiden får juockså ses i relation lill det förhållandet atl utlämning normalt sker för attmöjliggöra verkställighet av förhållandevis långvariga fängelsestraff eller lagföringi fall dä sådana straff är alt förvänta. Motbakgmnd av det anförda föreslår jag att promemorieförslaget jäm- 1982/83:91 14 kas på det sättet att omhändertagande för verkställighetav ullämningsbeslut får pågå högst . Det bör betonas att detta utgören maximigräns och att i normalfallen väsentligt kortare tider bör kunnatillämpas. Jag vill också framhålla att det endast i helt särpräglade fall -såsom vid ett opåräknat avbrott i kommunikationerna - bör kunna förekomma attden aktuella bestämmelsen tillämpas mer än en gång i samma utlämningsär-ende. Jag föreslär med hänvisning till del anförda att 16, 20och 22 §§ allmänna utlämningslagen samt 12 och 16 §§ nordiska utlämningslagenändras enligt promemorieförslaget med den avvikelse somjag har redovisat. 2.4 Decentralisering av ullämningsbeslut enligt nordiska utlämningslageni uppenbara fall Deparlemenisförslaget innebär atl beslut om utlämning tillandra nordiska länder i icke medgivna men uppenbara fall decentraliseras frånregeringen till riksåklagaren. Promemorieförslaget överensstämmer meddepartementsförslaget. Remissinslanserna har samtliga tillstyrkt förslaget, inågra fall med vissa särskilda kommentarer (se bilaga 2 avsnitt 2.4). Även när det gäller frägan om atl decentraliserabeslutanderätten i nordiska utlämningsärenden ansluter jag mig i likhet medremissinstanserna till vad som har anförts i promemorian (avsnitt 4). Jagdelar således uppfattningen att flertalet nordiska utlämningsärenden därsamtycke till utlämningen inte har lämnats är av den arten atl regeringensställningstagande i frågan inte kan anses nödvändigt. Riksåklagaren blir redannu ibland inkopplad på de nordiska utlämningsärenden som med gällande ordningprövas av regeringen, och inom riksåklagarens kansli finns också en ingåendekännedom om ullämningsrätlen representerad. Del framstår mot den bakgrunden somnaturligt atl fill riksåklagaren överlämna beslutanderätten i de ärenden somhär avses. När erfarenhel har vunnits av den nya ordningen, kanske det ocksåblir möjligt att fullfölja en i riksåklagarens remissyttrande framförd tanke atlöverlämna beslutanderätten i dessa ärenden till statsåklagare. Jag ansluter mig ocksä till de i promemorian framfördasynpunkterna rörande gränsdragningen för riksåklagarens beslutanderätt.Bortsett från sådana fall då det är fråga om ufiämning av svenska medborgare,om politiska brott eller om konkurrerande utlämningsframställningar från fleraländer bör alltså riksåklagaren ha befogenhet atl besluta i alla ärenden, därdel är uppenbart att utlämning skall ske. Hovrälten för Nedre -som ioch för sig tillstyrkt förslaget - har pekat på möjligheten att riksäkla- 1982/83:91 15 garen kommer alt besluta om utlämning även i sådana falldär det kan framstå som tveksamt huruvida det är uppenbart att utlämningsframställningenskall bifallas. Jag vill med anledning härav betona - vilket också framhållitsi promemorian - att kravet på att det skall vara uppenbart alt ufiämningsframställningenskall bifallas bör tolkas så att riksåklagaren vid minsta tveksamhet är skyldigatt överiämna ärendet till regeringen. Detta gäller vare sig tvekan uppkommer ien lagtolkningsfråga eller rörande spörsmålet huruvida framställningen, ibetraktande av förhållandena i det särskilda fallet, bör avslås med tillämpningav den fria prövningsrätt som alltid föreligger i de aktuella ärendena. Jag anser inte atl det finns anledning all iöverensstämmelse med etl uppslag från sida särskilt åläggariksåklagaren atl i de ärenden som del här gäller samräda medutrikesdepartementets rätlsav-delning. Den brukar normalt inte kopplas in pä denordiska utlämnings-ärendena utan biträder i aktuellt hänseende huvudsakligenvid kontakterna med främmande stater när del gäller sådana ärenden som prövas enliglden allmänna utlämningslagen och frågor om utlämning lill . Skulleomständigheterna i ett utlämningsärende vara sädana att riksåklagaren anser sigha behov av att samräda med finnsnaturligtvis möjlighel härtill, men i sä fall torde det knappast vara uppenbartalt ufiämning skall ske. Ett sådant ärende synes redan av det skälet böraöverlämnas till regeringen för ställningstagande. Förslaget medför ändringar i 15 och 15 a §§ nordiska utlämningslagen.Dessutom bör två nya paragrafer (20 och 21 §§) införas. 2.5 Utlämning till för lagföring i vissa fall Departementsförslaget innebär att det införs en möjlighelatt från svensk sida begära tillfällig utlämning av en person som undergårfrihetsstraff i en främmande stat för att en rättegång mot honom skall kunnagenomföras här i landet. Promemorieförslagel avviker från deparlemenisförslaget.Där föresläs att man inle skall införa några bestämmelser av angivet slag. Remissinstanserna har i flertalet fall lämnatpromemorieförslaget utan kommentarer. Riksåklagaren anser emellertid att beslämmelseri ämnel bör införas. Samma uppfattning kommer till uttryck irikspolisstyrelsens remissvar. I promemorian (avsnitt 5) diskuteras vissa problem som kanuppkomma, när en person undergår verkställighet av etl långvarigt frihetsstraffi ell annat land och är misstänkt för brott här i landet. Lagföringeni går då inle att genomföra, förrän den misstänkte har avtjänat sittstraff. Även om man från den främmande statens sida kan tänkas vara Prop.1982/83:91 16 beredd att utlämna vederbörande lill förrättegången men på villkor att han därefter återlämnas dit, kan åtgärden integenomföras. Den svenska utlämningslagstiftningen anses lägga hinder i vägen förett sådant återlämnande. När det gäller bakgrunden till della hänvisar jag lillframställningen i promemorian. Såsom framgår av promemorian finns det i och för sig intenågot principiellt hinder mot atl ändra utlämningslagarna på sådant sätt attdet skulle bli möjligt atl efter en avslutad rättegång och utan hinder av etteventuellt därvid ådömt straff återiämna en tillfälligt utlämnad person tillden stat varifrån utlämning har skett, om etl sådant villkor ställts upp fränden främmande statens sida vid utlämningen till . Enligt promemorian kan en ändring av detta slag motiverasframför allt av processekonomiska skäl. Rör det svenska målet flera tilltalade,varav en är intagen i kriminalvårdsanstalt utomlands, och skall många vittnenhöras, är det givelvis ofta en klar fördel, om rättegången kan genomföras i ettsammanhang och omfatta samtliga tilltalade. I promemorian påpekas å andra sidan att det praktiska behovelav en sådan ändring är ganska begränsat. Beslämmelser av detta slag skullenämligen fä aktualitet endast när det straff som verkställs i det främmandelandet är mycket långvarigt och då särskilda processekonomiska skäl talar föratt rättegången i bör äga rum innan vederbörande har avtjänat straffet.Det påpekas vidare att det i dessa fall sannolikt ofta skulle vara fråga ominternationell brottslighet av sådant slag alt organiserade fritagningsförsökkan befaras. Proceduren skulle enligt promemorian över huvud taget skapa vissaproblem i fråga om bevakning m.m. med hänsyn särskilt fill den folkrätlsligaskyldighet som uppkommer för atl uppfylla det villkor som ställs frånden främmande statens sida. Med hänsyn lill det anförda har i promemoriangjorts den preliminära bedömningen att någon ändring i denna del inte börföreslås i utlämningslagstiftningen, om inte remissbehandlingen skulle geanledning fill annat ställningstagande. Promemorians ståndpunkt har lämnats utan erinran avflertalet remissinslanser. Riksåklagaren har emellertid i sitt yttrandeframhållit atl man enligt hans mening i detta sammanhang bör göra sådanaändringar i utlämningslagstiftningen att det i fortsättningen blir möjligt attefter en avslutad rättegäng och utan hinder av.det ädömda straffet återlämna entillfälligt utlämnad person lill den främmande stat varifrån utlämning harskett. De fall som här avses är enligt riksåklagaren inte helt ovanliga ochvållar stora problem av såväl praktisk som processekonomisk natur.Rikspolisstyrelsen har framfört liknande synpunkter. Även om alltså majoriteten av remissinslanserna här ställtsig bakom promemorieförslaget anser jag mig ha anledning att fästa särskildvikt vid vad riksåklagaren och har anfört. Tydligt är här diskuterade situationen inle är helt ovanlig. Prop.1982/83:91 17 ökande internationalisering jag tänker här inte minst pånarkotikakriminaliteten - kan det också väntas bli allt vanligare alt en här ilandet för brott misstänkt person undergår straff utomlands när en rättegång iSverige blir aktuell. Det är givet att praktiska och processekonomiska problemkan uppkomma, när flera personer är misstänkta för allvarliga brott och rättegängenmåste genomföras i orngångar därför alt en eller flera av gärningsmännenavtjänar straff i ett annat land. Målet kan ju ocksä efter det första rättegångstillfällelbli vilande . När ullämningshindret har undanröjts, kan detvisa sig att andra inblandade och eventuellt tidigare dömda är oanträffbara.Intresset av att samlidigt kunna höra alla tilltalade mot varandra och motåberopade vittnen kan då inte tillgodoses, något som naturligtvis kan varaägnat att äventyra inte bara effektiviteten utan också rättssäkerheten i deaktuella målen. Till det anförda kommer alt den europeiskautlämningskonventionen direkt förutsälter en möjlighet atl genomföra entillfällig utlämning i fall av den typ som här diskuteras. har ocksåenligt särskilda regler möjlighet att bevilja sådan utlämning (11 § andrastycket allmänna utlämningslagen och 6 § andra stycket nordiska lagen). Ävendet principiella intresset av reciprocitel på utlämningsrättens område synestala för atl det för del skapas ett utrymme för utlämning också i denandra riktningen. Jag förordar mot bakgrund av det anförda lagändringar avden innebörd som riksåklagaren och har föreslagit. Lämpligenbör en bestämmelse i ämnel avfattas sä alt, om utlämning till har ägtrum för rättegång på villkor att den utlämnade senare överlämnas till myndigheti den främmande staten, överlämnandet skall ske utan sådan prövning somföreskrivs i utlämningslagstiftningen. I bestämmelsen bör dessutom anges att överlämnandetankommer på polismyndigheten och att denna får omhänderta den utlämnade i denutsträckning det behövs för alt åtgärden skall kunna vidtas. Regelmässigt är juden utlämnade förklarad häktad här i landet i det aktuella målet, och under dentid då så är förhållandet behöver elt omhändertagande enligt den nu aktuellabestämmelsen inle tillgripas. Skulle häktningen upphöra, t.ex. på den grundenalt den svenska domstolen inle finner sannolika skäl föreligga atl deneftersökte har begått det brott som har föranlett hans ufiämning, måsteemellertid polisen som regel omhänderta honom för att hansåterlämnande till den främmande staten skall kunna säkerställas. Ett sådantomhändertagande kan förutsättas bli helt kortvarigt, eftersom del naturligtvisär angeläget att den utlämnade möjligt befordras lill den främmande slaten.Det bör vidare understrykas atl, när skyldigheten att återlämna den dömde ienlighet med det villkor som den främmande staten har ställt upp inträder,denna skyldighet avses bryta verkställigheten här i landet av beslul omhäktning liksom av eventuellt ådömt straff. Har den utlämnade dömts förbrottet, torde det normalt bli 2 1982/83. 1982/83:91 18 aktuelltatl på nytt begära honom utlämnad, i anslutning till atl straffverkställigheteni den främmande staten avslutas. Jagföreslår att en bestämmelse av detta innehåll tas in i den allmänna utlämningslagensom en ny 26 a § och i den nordiska som en ny 22 §. Medhänvisning lill vad som har anförts i promemorian ulgår jag från att man från åklagarhållkommer alt iaktta försiktighet, när det gäller att använda sig av dennamöjlighet till provisorisk utlämning till , och att den inte utnyttjas iandra fall än då det bedöms som nödvändigt med hänsyn lill processlägét. Iförsta hand bör alltid prövas om man kan låta anslå med utlämningen till dessatt den eftersökte har avtjänat sitt straff i den främmande staten. I de falldå möjligheten till tillfällig utlämning utnyttjas är del givetvis av särskildvikt atl den utlämnade under vistelsen i hålls under sådan bevakningatt någon risk för rymning eller fritagning inte uppkommer. Att denneåterlämnas i enlighet med det villkor som den främmande staten har ställt uppblir ju en folkrältslig skyldighet för . Jag vill i sammanhangetslutligen hänvisa lill utlåtande i anslutning till 2kap. 7 § regeringsformen såvitt gäller utlämning av svenska medborgare (/76:56 s. 32). 2.6Ikraftträdande m. m. Dehär förordade lagändringarna bör träda i kraft den . Denya reglerna om häktning och andra tvångsmedel bör inte äga tillämpning pä falldä framställningen om utlämning har inkommit före ikraftträdandet. Detsamma börgälla i fräga om den utvidgade beslutande-rätlen för riksåklagaren i nordiska utlämningsärenden.I övrigt bör lagändringarna få omedelbar tillämpning efter ikraftträdandet. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom justitiedepartemenlet upprättatsförslag till 1. lag om ändring i lagen(1963:193) om samarbete med , , och angåendeverkställighet av straff m. m., 2. lag om ändring i lagen(1957:668) om,utlämning för brott, 3. lag om ändring i lagen(1959:254) om utlämning för brott lill , . Förslagetbör fogas till protokollet som bUaga 3. 1982/83:91 19 Jaghemställer alt lagrådets yttrande inhämtas över lagförslagen. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. Prop.1982/83:91 20 Närvarande: justilierådel . regeringsrådet ,justifierådel . Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 16 september1982 har regeringen på hemställan av dåvarande statsrådet beslutatinhämta lagrådets yttrande över förslag till 1. lag om ändringi lagen (1963:193) om samarbete med , , och angåendeverkställighet av straff m. m.. 2. lag om ändringi lagen (1957:668) om utlämning för brott och 3. lag om ändringi lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , ochNorge. Förslagenhar inför lagrådet föredragits av revisionssekreterare . Förslagenföranleder följande yttranden av lagrådet: Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:193) omsamarbete med , , och angående verkställighet avstraff m. m. 8 och 9 §§ I dessa paragrafer ges bestämmelser om verkställighet aven svensk fängelsedom i annat nordiskt land. Då det visat sig attverkställigheten i vissa fall kunnat undgås om den dömde återvänt till ,föreslås nu att svensk polismyndighet skall erhålla befogenhet att under vissaförutsättningar återföra den dömde till del land där verkställigheten skallske enligt vad som överenskommits mellan länderna. I lagtekniskt hänseende innebär förslagel ändringar i både8 och 9 §§. Det åliggande för att ombesöija att dendömde förs lill verkställighelsstaten, som stadgas i tillämpningskungörelsen(4 § andra stycket), flyttas enligl förslaget över till lagens 8 § som ett nyttandra stycke. Den nya bestämmelsen om bemyndigande för polismyndighet attåterföra den dömde i vissa fall föreslås införd som etl nytt tredje stycke i Att dessa beslämmelser enligl förslaget delats uppmellan 8 och 9 §§ synes delvis vara betingat av att 7 och 18 §§ nordiska utlämningslagen, vartill hänvisas i 9 § första stycket, försläs vara tillämpliga, i likhet med vad som gäller, i de fall då omhänderhar över flyttningen av den dömde till verkställighetsstaten, medan de däremot inte skall tillämpas då den dömde återförs genom polismyndighets försorg med stöd av den nya bestämmelsen i 9 § tredje stycket. 1982/83:91 21 Mothuvuddragen i de föreslagna stadgandena har lagrådet inte någon erinran. Fördelningenav bestämmelserna pä två paragrafer synes dock medföra att lagtexten onödigtkompliceras. En bättre överblick skulle enligl lagrådets mening kunna vinnas omde föreslagna stadgandena sammanförs till 8 §. Lagrådet kan vidare inle finnaalt det föreligger anledning att göra någon skillnad mellan de båda fallen avöverförande i fråga om tillämpligheten av 7 och 18 §§ nordiska utlämningslagen.De villkor som enligt 7 § nämnda lag gäller vid utlämning för brott till annatnordiskt land synes i lika mån böra tillämpas vid tvångsförflyltning av enperson för verkställighetsändamål, oavsett om förflyttningen sker påkriminalvårdsstyrelsens initiativ eller inte. Lagrådet förordar därför alt denföreslagna bestämmelsen i 9 § tredje stycket fär sin plats i 8 § som ett nytttredje stycke och atl hänvisningen till 7 och 18 §§ nordiska utlämningslagenfår avse båda de nya stadgandena i 8 §. Bestämmelseni del nya andra stycket av 8 § tar sikte på de fall då beslut meddelats omöverförande av straffverkställighet till annat nordiskt land. I likhet med vadsom gäller skall det åligga att som eltled i verkslällighelssamarbelel ombesörja all den dömde överförs från Sverigetill verkställighetsstaten. Det inträffar dock inte sällan alt den person somavses med verkställighetsbeslutel befinner sig i verkställighetslandet ellersjälv beger sig dit, t.ex. därför att han har hemvist där. Styrelsensbefattning med ärendet kommer dä alt avslutas utan alt tvångsförflyttning sker.Med hänsyn till sådana fall synes åläggandet för styrelsen böra begränsasgenom tillägg av uttrycket "vid behov". Detbemyndigande för polismyndighet som enligl del förut sagda bör tas upp i elltredje stycke av 8 § avser fall då en person som omfattas av beslut omöverförande av straffverkställighet påträffas här i landet före frigivningen.Som berörts inledningsvis kan dessa fall uppkomma om personen i frägaåtervänder till frän verkställighetsstalen antingen innan straffetbörjat avtjänas eller, om straffverkställigheten påbörjats, efter alt ha avvikitfrån kriminalvårdsanstalt. Enligt förslagel är polismyndighetens befogenhet attåterföra honom till verkställighelsstaten beroende av att myndighet i denstaten framställt begäran härom eller utfärdat efleriysning. Undanlagsvis kansituationen vara sådan att misstanke föreligger om annat brott ochatt hans närvaro erfordras här för förundersökning eller lagföring för sådantbrott. Stadgandets utformning bör i ett sådant fall inle leda lill att hanmåste återföras. Vadangår bestämmelsens närmare innebörd är det klart, all om straffet harverkställts till fullo eller om beslul har meddelats om villkorlig frigivningsom inte har förklarals förverkad det inte kan bli tal om att återföra dendömde till verkställighetsstaten. I bilaga I (avsnitt 2.3) till remissprotökolletuttalas att bestämmelsen ej är avsedd atl omfatta det fall all villkorlig frigivningförverkals i samband med lagföring i verkställighetslandel för nytt brolt.Härmed torde avses det fall att del föreligger en ny grund för Prop.1982/83:91 22 straffverkställigheten som trätt i stället för den iSverige meddelade domen. Däremot torde återförande enligt den föreslagnabestämmelsen kunna ske, om myndighet i verkställighetslandet förklaratvillkorligt medgiven frihet förverkad på grund av misskötsamhel utan sambandmed ny brottslighet. En viss redaktionell jämkning torde böra vidtas i del nyatredje stycket av 8 §.