prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — -Med hänsyn till önskemålet all vidga tillämpningsområdet för skyddstillsynenhar frivårdskommittén diskuterat om de nu angivna kraven för alt döma tillskyddstillsyn skulle kunna mjukas upp ytterligare eller slopas helt. Kommitténhar för sin del - ochjagdelar här kommitténs uppfattning - ansett atl denutsträckning av gränsen som gjordes bör vara tillräckligäven med tanke på de förändringar av påföljdens utformning som kommitténföreslår. Jag vill emellertid understryka alt vad som skall inbegripas underuttrycket "särskilda skäl" naturligtvis kan väntas undergå enfortlöpande förskjutning i takt med bl.a. de nya reglernas genomslag i praxisliksom den ökade insikten om fängelsestraffens skadlighet. Närdet sedan gäller fömtsättningarna på det personliga planet står det klart attdet alltjämt bör krävas att den tillsyn och den hjälp som frivården kan stå förbehövs för att motverka risken att den tilltalade fortsätter brottsligverksamhet. Enbart etl behov av stöd eller hjälp bör däremot inte vara tillräckligt:i sådana fall bör behovel tillgodoses genom andra organ än frivården, främstsocialtjänsten. Laglexlen bör enligl min mening jämkas någol för att sambandetmellan behovel av övervakning och hjälpåtgärder å ena sidan och risken föråterfall i brott å den andra skall klart markeras. bör en justeringgöras som ger uttryck ål tanken att man inte får ha verklighetsfrämmandeförväntningar på påföljdens effekter i aktuellt hänseende. Jag återkommer tilldetta i specialmotiveringen. Idet följande avser jag att ta upp de olika aktuella delförslagen till ändringari skyddstillsynens utformning. Redan här kan förulskickas all myckel av vad somsägs om skyddstillsynen enligl min mening också bör äga tillämpning pä dem somär villkorligt frigivna från fängelsestraff Till vad som bör gälla för dessaåterkommer jag i avsnitt 2.3.5. 2.3.4.2Tillsynen av den dömde Departementsförslaget:Ansvaret för tillsynen av den dömde flyttas från övervakningsnämnden lillskyddskonsulenlen. Möjligheter öppnas för alternativa former av tillsyn.Övervakare förordnas i regel redan av domstolen. Frivårdskommitténsförslag överensstämmer med deparlemenisförslaget. Remissinslansernaär i regel positiva till kommittéförslagen. (Se bilaga 3 avsnitt 3.2.2.) Skälför departementsförslaget: Övervakningen av dem som har dömts lillskyddstillsyn handhas f n. formellt av övervakningsnämnderna. Nämndernasmöjligheter atl sköta denna uppgift är i praktiken små. Flera utredningar -övervakningsnämndulredningen i betänkandet SOU 1975:16,ungdomsfängelseulredningen och senast frivårdskommittén - har därförföreslagit att ansvaret går över på skyddskonsulenten. Frivårdskommitténutgår från att övervakningsnämnderna skall avskaf- Prop.1982/83:85 76 fas.Jag kommer senare (avsnitt 2.4) att föreslå atl övervakningsnämnderna behållsmed reducerad organisation. Även om nämnderna således kommer alt finnas kvar,delar jag uppfattningen atl skyddskonsulenlen, som i del praktiska arbetetunder lång lid har haft hand om övervakningarna, även formellt bör ha ansvaretför dessa. En ändring med denna innebörd bör alltså göras i . Endomstol som dömer till skyddstillsyn bör i domen, i likhet med vad som nugäller beträffande övervakningsnämnderna, ange vilken skyddskonsuleni som skallhandha övervakningen. Attansvaret för övervakningen och kriminalvården i frihet i övrigt läggs påskyddskonsulenlerna får, som påpekar i sitt remissvar,återverkningar på den slällning som kriminalvårdsverket och då främst kriminalvårdsregionernaschefer har. Den oklarhet som f.n. kan sägas råda om hur regionchefens ansvarför övervakningsverksamheten inom regionen förhåller sig tillövervakningsnämndens ledningsansvar undanröjs som förutsättningarskapas för en väsentlig effektivisering av frivården. Följden av den ordningsom jag här har förordat blir nämligen alt regionchefen får ansvaret församordningen av verksamheten på frivårdens område inom regionen. Han får alltsåäven för frivården den ledningsfunktion som han har förlokalanslalter och häkten. Häri ligger att regionchefen får tillsyns- ochinspektionsskyldighet liksom skyldighet att meddela allmänna riktlinjer förfrivårdsverksamheten inom regionen. I fråga om sådana enskilda beslut enligt brottsbalkensom har rättsverkningar i egentlig mening bör dock skyddskonsulenlen ha etlsjälvständigt ansvar. I enlighet med vad har föreslagitvid remissbehandlingen bör den angivna ordningen markeras i . Jagåterkommer till denna fråga i specialmoliveringen. Somövervakare fungerar f n. dels tjänstemän hos skyddskonsulenten, dels lekmän.Endast en övervakare kan förordnas per klient. övervakades2372 personer av tjänstemän. Motsvarande siffra den var 4703.Ökningen får bl.a. ses mot bakgrund av det ökade inslaget dömda med svår socialmissanpassning, främst alkohol- och narkotikamissbruk, särskilt istorstäderna. Delkan i detta sammanhang förtjäna framhållas att den ökning av resurserna för frivården som blivit en följd av 1974 ärs kriminalvårdsreform har inneburit attfrivårdstjänstemännen successivt har kunnat ta större del i del praktiskaövervakningsarbetet även i fråga om de ärenden där de inte själva ärövervakare. Något tUlspetsat uttryckt skulle man därför kunna säga attskillnaden mellan tjänstemanna- och lekmannaöver-vakningar nu huvudsakligenbestår i alt tjänstemännen i de senare ärendena har en lekman vid sin sida somhjälp med övervakningen. Detkan emellertid inte nog understrykas att lekmannaövervakarna är av mycket stortvärde för frivården. Förutom alt de utgör elt väsentligt resurstillskott, harde i vissa fall lättare än tjänstemännen att hålla kontakt 1982/83:85 77 medde dömda, särskilt i glesbygder och under fritid. Lekmännen har också en viktiguppgift i att föra samman de dömda med personer som är anpassade i samhället.Erfarenheten visar även att lekmännen har betydelse genom att hos allmänhetenöka förståelsen för klienternas-ömtåliga situation och därmed även underlättaderas rehabilitering. Överhuvud taget bör framhållas alt en ordning enligl vilken en tjänsteman och enlekman är engagerade i övervakningen av den dömde erbjuder stora fördelar.Möjlighel finns då atl organisera samarbetet på det sättet att tjänstemannenlägger tonvikten på kontrollfunktionen medan övervakaren kan fungera mera som"kontaktperson" och svara för den verksamhet som går ut på att främjaden dömdes anpassning i arbetslivet liksom hans engagemang i föreningsliv ellerandra fritidsaktiviteter av olika slag. Därmed blir det också lättare attrekrytera övervakare från exempelvis fackföreningsrörelsen, eftersom uppgifterav detta slag har en naturlig anknytning i den sociala och kamratstödjandeverksamhet som denna i stor omfattning redan nu bedriver. Självfallet är det avbl.a. praktiska och ekonomiska skäl dock inte möjligt att tillämpa en sådanordning i alla ärenden. Somnyss har konstaterats har andelen tjänslemannaövervakningar ökat pä senare tid.Ökningen ligger inte fullt ul på den nivå som avsågs vid 1974 årskriminalvårdsreform. Med hänsyn till de fördelar man enligt del anfördakan nå genom en kombination mellan tjänstemanna- och lekman-naansvar anser jaginle att man nu bör sträva efter att ytteriigare öka andelentjänslemannaövervakningar. Angeläget är givelvis att tjänstemän förordnas isådana fall där det från början står klart att klienten erbjuder sådana problemalt det skulle bli en alltför tung uppgift för en lekman att ha det omedelbaraansvaret för tillsynen. Frivårdskommitténhar rekommenderat att man öppnar möjlighet till en större variation itillsynsformerna, främst för atl uppmuntra den strävan atl pröva nyaövervakningsformer som har gett sig till känna inom frivården. Även enligt minmening bör en sådan möjlighet öppnas. I enlighet med de riktlinjer somkommittén har dragit upp kan man tänka sig en rad olika former som i formellthänseende bl.a. kännetecknas av att en eller flera personer förordnas allbiträda övervakaren. Somjag nämnde är del så när en lekmannaövervakare förordnas attminst två personer är engagerade i tillsynen av den dömde, den handläggandetjänstemannen och övervakaren. Att under sådana förhållanden utse ytterligareen lekman i samma ärende bör komma i fråga endasi när det är påkallat avsärskilda behov hos klienten. Sådana behov kan föreligga om den dömde har ensärskilt svär social situation eller om del är motiverat av geografiska skäl,t. ex. därför att klienten vistas tillfälligt på annan ort på grund av placeringpä behandlingshem eller värnpliktstjänstgöring. Lagenbör även tillåta alt man prövar olika former av vad som brukar Prop.1982/83:85 78 kallasgmppövervakning, dvs. flera personer som har etl gemensamt övervakningsansvarför en grupp av klienter. Även i detta fall bör dock gälla att endast en personförordnas som övervakare. En lämplig ordning kan troligen ofta vara atthandläggaren förordnas som övervakare och de övriga att biträda medövervakningen. Enannan form av kompletterande tillsyn av den dömde är atl en kontaktmanengageras på arbetsplatsen eller i anslutning till den dömdes bostad ellerfritidssysselsättning. Anpassningsgmpper och olika former av s.k.fadderverksamhet erbjuder andra exempel. Att på della sätt låta en ytterligareperson överta ett eller flera momenl i övervakningen innebär elt naturligt sättatt koppla in fackliga sammanslutningar, folkrörelser och andra organisationeri ansträngningarna alt anpassa de dömda till samhället. Med hänvisning lill delanförda föreslår jag alt regler om övervakning ändras så alt detblir möjligt för frivården all i större utsträckning än använda sigav olika övervakningsformer. Del saknas anledning alt i styravalet av de former som kan komma till användning på annat sätt än att detuttryckligen bör föreskrivas atl en eller flera personer kan förordnas attbiträda vid övervakningen. Övervakareförordnas f. n. av övervakningsnämnden. Interimistiskt kan ävenskyddskonsulenten förordna övervakare. Om ett namnförslag finns tillgängligtredan under rättegången, kan domstolen direkt utse övervakare i samband meddomen. Den gällande ordningenmedför att det ofta inle finns någon övervakare förordnad när övervakningenböriar. Som jag (avsnitt 2.3.4.10) skall utveckla är den första tidenefter domen myckel viktig från rehabiliterings-synpunkt. Jag kommer därför attföreslå att verkställigheten i regel startar för domen. Det är dåuppenbart atl ocksä övervakaren i regel bör vara utsedd vid denna tidpunkt.Domstolen bör således som regel utse övervakare som den dömer lillskyddstillsyn. Bara i undanlagsfall, såsom när verkställigheten avövervakningen skjuls upp eller del lill följd av särskilda omständigheter intehar gäll att finna en lämplig person före domen, bör domstolen underlåta altförordna övervakare. För alt systemet skallkunna fungera bör del åligga frivården atl i samband med personundersökningenlämna förslag till övervakare. Om det inte står klart att fråga är om ett fallmed speciella komplikationer, bör i första hand en lekman föreslås. Är dettainte möjligt, bör som övervakare föreslås den handläggare påskyddskonsulentexpedilionen som ansvarar för ärendet. Att del finns enövervakare förordnad vid övervakningslidens början får nämligen anses som ettså väsentiigl intresse atl det väger tyngre än den nackdel det innebär attklienten eventuellt får byta övervakare . Om en domstol överväger alldöma lill skyddstillsyn utan alt någon aktuell personundersökning eller ettyttrande från skyddskonsulenten föreligger, bör domstolen som regel på annatsätt inhämta upplysning om vem som kan förordnas som övervakare. Prop.1982/83:85 79 Mittförslag i den här delen leder till atl vissa ändringar bör göras i brottsbalken.Jag ålerkommer lill delta i specialmoliveringen. Jagvill i detta sammanhang också peka på att det i många fall finns möjlighet atlinleda frivårdsarbetet redan före övervakningstidens början genom att enförtroendeman enligt lagen (1964:542) om personundersökning i brottmålförordnas. Enligl lagen kan skyddskonsulenten förordna en förtroendeman för enbrollsmisstänkt som är i behov av personligt stöd eller annan hjälp. Enytterligare förutsättning är att den misstänkte samtycker till etlförordnande. EnUgt min uppfattning bör förtroendeman kunna utses oftare än vadsom f.n. synes vara förhåUandet. Genom atl förordna den lUltänkte övervakarensom förtroendeman kan skyddskonsulenlen verka för att övervakningsarbetet fåren så god start som möjligt. Departementsförslaget:Möjligheten atl i vissa fall kombinera en dom på skyddstillsyn med böter ellerfängelse behålls. Del högsta antalet dagsböter som härvid kan ådömas höjs från120 till 180. Frivårdskommitténsförslag överensstämmer med departementsförslagei. Remissinstansernamotsätter sig inte kommitténs förslag atl höja bölesmaximum. Mänga anser dockall förslagel har endast liten praktisk betydelse. Enligl nägra instanser börpåföljdskombinationen skyddstiUsyn och fängelse slopas, om villkorligt fängelseinförs. (Se bilaga 3 avsnitt 3.2.3.) Skålför departementsförslagei: Enligl 28 kap. 2 och 3 §§ BrB kan skyddstillsynförenas med ett bötesstraff om högst 120 dagsböter eller med ett fängelsestraffom lägst och högsl . Böter kan ådömas både avallmänprevenliva skäl och av individualpreventiva. Kombinationen avskyddstiUsyn och fängelse kan däremot väljas bara av allmänpreventiva skäl. Enligt34 kap. 6 § BrB kan böter eller fängelse användas också i förening med en dompå fortsatt skyddstillsyn. Möjlighetenatt jämte skyddstillsyn döma lill böter fyller ett klart behov och bör finnaskvar. Liksom bör böter kunna utdömas både av allmänprevenliva ochindividualpreventiva skäl. Denär 1976 införda möjligheten all döma till böter även i förening med dom påfortsatt skyddstillsyn har visat sig fä särskild betydelse för att vidgaskyddstillsynens användningsområde. För all ytterligare vidga ramarna föranvändningen av skyddstillsyn kan man i enlighet med frivårdskommitténsförslag överväga att höja bölesmaximum från 120 till 180 dagsböter. Visserligentorde man inte kunna räkna med atl den övre delen av den utvidgadeböleslalituden får praktisk betydelse lika ofta som den föreslagna övre delenav skalan för böter som döms ut vid sidan av en villkorlig dom (jfr avsnitt2.3.3). Den som döms till skyddstillsyn, särskilt fortsatt skyddstiUsyn, tordenämligen inte sällan sakna möjlighet att betala 1982/83:85 80 Denna omständighet bör dock som jagser det inle hindra en ändring av angiven innebörd. Det är enligt min mening enfördel att lagen rymmer möjligheten att döma till skyddstillsyn jämte etlmyckel kännbart bötesstraff för de fall, låt vara inte alltför frekventa, då endomstol med hänsyn till bl.a. den tilltalades ekonomiska förhållanden bedömerdet som realistiskt all välja en sådan påföljdskombinalion, som otvivelaktigtfår etl högt allmänprevenlivt värde och därigenom kan vara elt alternativ lillfängelse. Jag förordar alltså att kommittéförslaget i den här delen genomförs. Påföljdskombinationenskyddstillsyn och elt kortvarigt fängelsestraff, som infördes när institutenungdomsfängelse och skyddstillsyn jämte anstaltsbehandling avskaffades är1980, har visat sig praktiskt betydelsefull och bör finnas kvar. TillgängUgastatistiska uppgifter visar i själva verkel att kombinationen har använts i enomfattning som inte fullt ut torde ha varit förutsedd vid lagstiftningenstillkomst. Jag vill med anledning härav erinra om att denna påföljdskombinationfår användas bara av allmänprevenliva skäl. Avsikten har framför allt varitalt den skulle ersätta resp. vara ett alternativ lill längre frihetsberövandeni form av ungdomsfängelse och vanligt fängelse. Syftet med anslaltsvislelsenskulle vara alt för det gränsskikt där valet står mellan skyddstillsyn och enbetydligt allvarligare påföljd tillföra skyddstillsynen ett ytterligare momentav skärpa. Del betonades särskilt atl kombinationen inte skulle användas somett medel alt skärpa skyddstillsynspäföljden för fall då tidigare skyddstiUsynutan an-stallsbehandUng tillämpats (prop. 1978/79:212 s. 54-55 och 74). Någonanledning alt ändra förutsättningarna för atl välja den nu aktuellapåföljds-kombinationen finns inle enligt min mening, och de angivna uttalandenabör alltjämt äga giltighet. Här kan ytterligare hänvisas lill etl av högstadomstolen nyUgen avgjort rättsfall (NJA 1982 s. 17). Departementsförslaget: Övervakningsliden för normalfallenförkortas från två till elt år samlidigt som övervakningen intensifieras. Denlid skyddstillsynen varar, prövoliden, blir oförändrad, . FrivårdskommUténs förslag: Både övervakningstiden ochprövotiden sänks till . Remissinstansernasreaktioner är blandade både när del gäller förslagel till förkortning avövervakningsliden och när det gäller förslagel lill förkortning av prövotiden. (Se bilaga 3 avsnitt 3.2.4.) Skäl fördepartementsförslagei: Skyddstillsyn pågår f. n. under en prövotid av tre år.Denna tid kan inle förkortas. Från prövotidens början skall övervakning ägarum. Om övervakning inte längre behövs, skall den upphöra. skallbehovet av övervakning alltid omprövas. Övervakning, som inte upphörttidigare, upphör automatiskt . Vid särskilda skäl kan den dömdedock ställas under övervakning även under Prop.1982/83:85 81 Så länge prövotiden pågår kan övervakning återupptas, omdet behövs. Sammanfattningsvis innebär alltså gällande ordning att övervakningenpågår i regel minsl etl år, normalt och högst . Övervakningav den dömde är det grundläggande innehållet i skyddstillsynen. Övervakningenbör rimligen pågå så länge alt frivården får möjlighet att fylla sinauppgifter, dvs. att verka för atl den dömde inle återfaller i brott och för atlhans anpassning i samhället även i övrigt främjas. Olikaundersökningar (se SOU 1981:90 s. 80-82) visar an risken an de som dömts tillskyddstillsyn återfaller i brott är störst avverkställigheten. Några studier visar t. ex. atl, av dem som återfallit från domen, hälften har återfallit och tre fjärdedelarinom . Av undersökningarna har vidare framkommit att, om man successivträknar bort dem som redan återfallit, risken för återfall är störst under deallra första månaderna efter domen. Risken kan därefter sägas sjunka konstantfram till omkring tolfte månaden, då den stabiliseras pä en tämligen låg nivå. Intressetatt motverka återfall i brott synes alltså i flertalet fall knappast kräva enlängre övervakningstid än . Å andra sidan ger de återgivnaundersökningsresultaten anledning att överväga om inle de brottshindran-deinsatserna kan förstärkas efter domen. Frånfrivårdens sida har man åtminstone tidigare ansett det värdefullt att ha sålång tid som på sig i behandlingsarbetet. Föreningen framhåller vid remissbehandlingen all en majorilet avfrivårdarna alltjämt hyser denna uppfattning. Arbetet med alt motiveraklienterna, få i gäng en mognadsprocess hos dem och utveckla deras förmåga attreda sig i samhället tar enligt föreningen . Enannan omständighet som skulle tala mot att förkorta övervakningstiden inormalfallen är att en avkortning skulle kunna uppfattas som en mildring avskyddstillsynen. En sådan effekt, som uppenbarligen måste undvikas om man villbehålla och helsl vidga skyddslillsynens användningsområde, skulle dock kunnamotverkas genom alt man intensifierar övervakningens innehåll. Föregen del har jag, liksom kommittén, funnit alt övervägande skäl talar för altövervakningstiden i normalfallen avkortas från två till ell år. Redan med enövervakningstid läcker man nämligen som har framgått väl den tid dåslörsla återfallsrisken år för handen. Genom att det andra övervakningsåretslopas för flertalet fall uppnås den väsentliga vinsten att man frigör resursersom kan användas till en effektivare insats och altfrivårdsorganisationen stimuleras atl intensifiera ansträngningarna underdenna tid. Detta fömtsätter bl. a. att slörre uppmärksamhet än ägnas åtatt övervakningsarbetet snabbt kommer i gång. Jag vill här erinra om vad jagtidigare sagt om möjligheten all förordna förtroendeman och andra åtgärder föralt övervakningsarbetet skall få en 6 1982/83. Prop.1982/83:85 82 sågod start som möjligt (avsnitt 2.3.4.2). I del följande kommer jag att gå in påandra förslag som syftar till att intensifiera övervakningen. Alljag sålunda har stannat för alt prioritera en mera intensiv insats underkortare tid framför den nuvarande ordningen innebär emellertid inte all jaganser alt det bör helt saknas möjligheter lill en längre övervakningstid.Denna fråga hänger emellertid samman med spörsmålet huruvida ordningen med ensärskild lid för skyddslillsynens varaktighet, prövotiden, alltjämt bör bestå.Jag övergår därför till att först behandla den frågan. Frivårdskommitténhar föreslagit atl även tiden för själva varaktigheten avskyddslillsynspåföljden förkortas lill etl år. Kommitténs motivering ärväsentligen atl prövo- och övervakningsliderna därmed skulle sammanfalla ochbegreppet prövolid kunna utmönstras, vilket skulle göra systematiken enklare. Tillförmån för kommittéförslaget talar det förhållandel atl skyddstillsynensinnehåll sannolikt skulle bli mera lättbegripligt för olika kategorier berörda,främst naturligtvis de dömda, om man låter prövo- och övervakningstidernasammanfalla. Enligl min uppfattning finns del dock en påtaglig risk allpåföljden skyddstiUsyn skulle uppfattas som mindre användbar än annars ompåföljdstiden minskas till en tredjedel. Atl prövoliden är så lång som tre årinnebär att det under förhållandevis lång lid finns möjlighel att, framför alltvid återfall men även vid annan misskötsamhel, undanröjaskyddstillsynen och bestämma en annan påföljd. Detta har otvivelaktigt sillvärde från allmänprevenliv synpunkt och torde inverka på domstolarnasbenägenhet alt i tveksamma fall välja skyddstillsyn framför fängelse. Ävenmöjligheten att övervakning i vissa undanlagssiluationer, som jag straxåterkommer till, kan komma till stånd också under tid senare än elt år efterdomen torde ha betydelse i angivet hänseende. För all inle etl grundläggandemål för reformförslagen - att öka utrymmet för kriminalvård i frihet skallmotverkas föreslår jag atl ordningen med en särskild prövolid behålls och alläven längden av liden får vara oförändrad. Dellaställningstagande innebär alt del alltjämt finns utrymme för möjlighelerna attförlänga resp. återuppta övervakningen. Enligt min mening måste det emellertidstarkt understrykas att denna möjlighet bör förbehäF las undanlagsfall och altfrivårdsorganisalionens ansträngningar normalt bör koncentreras till del förstaåret. Förlängning eller återupptagande av övervakning bör inte som fåbeslutas enbart på den grunden att den dömde anses ha behov av övervakning. Jagföreslår atl sådana beslut i fortsättningen skall kunna meddelas endasi som enåtgärd vid misskötsamhel eller av domstol i samband med nylagföring. Att del därvid även måste förutsättas atl den dömde behöverövervakning är självklart. Departementsförslagei:Kontakterna mellan frivården och de dömda skall intensifieras underövervakningsliden. Kontaklfrekvensen i det en- 1982/83:85 83 skilda fallet skall alltjämt bestämmas med hänsyn lill dendömdes individuella behov. förstag: Kontaklfrekvensen skall varaså hög atl kontakten av den dömde upplevs som etl regelmässigt inslag i hanslivsföring. Kontakten bör regleras fastare. Konlaktliden bör normalt uppgå lill minsl . Remissinstanserna instämmer genomgående i förslaget allkontakten skall innebära ell regelmässigt inslag i den dömdes livsföring menmånga är kritiska mot förslagel alt ge generella normer för kontaklfrekvensen. (Se bilaga 3 avsnitt 3.2.5.) Skäl för deparlemenisförslaget: Det grundläggande innehålleti skyddslillsynen utgörs som jag har sagt av alt den dömde slår underövervakning. F. n. åligger det i princip frivården atl ta initiativ till attkontakten upprätthålls mellan frivården och den dömde (26 kap. 13 § BrB).Övervakningsnämnden kan vidare enligt 28 kap. 6 a § BrB ge den som dömts tillskyddstillsyn - men inte den som är villkoriigt frigiven - en särskildföreskrift om vad som skall gälla för övervakningen, t.ex. på vilket sätt och ivilken omfattning den dömde skall hälla kontakt med övervakaren.