prop · G603103 · 1982-12-31 00:00:00 — Jagvill i detta sammanhang nämna att det inom f.n. övervägs omde regionala utvecklingsfonderna kan utnyttjas i ökad utsträckning när detgäller regionalpolitiskt stöd till små och medelstora företag. Det står vidareutredaren fritt att i dessa sammanhang lämna förslag till förenklingar ochsamordning av de industripolitiska stödinsatserna. Beträffande industriverkets verksamhet påföretagsserviceområdet bör utredaren närmare överväga vilka uppgifter verketskall ha. Detta bör göras mot bakgrund av de förändringar av SIFU och deregionala utvecklingsfonderna som jag har redogjort för. 1 anslutningtill detta bör utredaren också överväga vilken roll verket skall spela gentemotde regionala utvecklingsfonderna. F.n. faller verkets uppgifter i dettaavseende i huvudsak inom två områden. För det första utövas statenshuvudmannaansvar för fonderna av industriverket. För det andra svararindustriverket för service till fonderna i frågor med anknytning till statlignäringspolitik. Utredaren bör närmare precisera hur dessa uppgifter skallfullgöras i fortsättningen. Vissa frågor rörande de regionalautvecklingsfondernas verksamhet utreds f.n. av statens industriverk. Resultatetav detta arbete, som beräknas föreligga före utgången av , bör beaktasav utredaren. När det gäller industriverkets utredningsverksamhet bördenna främst inriktas mot att förse med underlag för dessarbete. Sådant underlag kan bestå dels av återkommande rapporter t.ex. underlag till långtidsutredningarna, dels av studier över specifika ämnensom på uppdrag kan utföras med kort varsel. Jag vill emellertid påpeka attindustriverket är en bland flera instanser som kan vända sigtill vid behov. utredningsverksamhet skall vidare geunderlag för verkets egna verkstäUande uppgifter. Utredaren skall också undersöka om önskemål från externaintressenter såsom myndigheter, organisationer och näringsliv kantillgodoses genom en 50 ökad andel uppdragsfinansieradutredningsverksamhet. ävenöverväga möjligheten att samordna industriverkets utredningsverksam- Skr.1982/83:103 het med den regionalpolitiska utrednings- och prognosverksamhetsom Dir. 1981:73 bedrivs inom ramen för länsplaneringen. Utredaren skalldärvid även beakta i vilken utsträckning den initiering, samordning m.m. avregionalpolitisk forskning som sker inom ramen för expertgruppen (I 1979:E) förforskning om regional utveckling kan komma att beröras. har sinaförvaltningslokaler på i . Utredaren skall undersökavilka möjligheter till administrativ samordning som föreligger mellan verket-och övriga till lokaliserade myndigheter. Utredaren skall mot bakgrund av vad jag har anfört lämnaförslag till verksamhet vid och framtida organisation för statens industriverksamt redovisa vilka resurser som verket behöver för sin-verksamhet. I den månförslaget påverkar industriverket närstående organ skall detta redovisas. Om utredaren under sitt arbete skulle finna attmöjligheterna till besparingar och decentralisering av verkets uppgifter är såstora att ett bibehållande av statens industriverk som en självständigmyndighetsorganisation bör ifrågasättas, skall detta omgående anmälas. När förslagen redovisas bör också de författningsförslagsom föranleds av ställningstagandena läggas fram. Utredaren skall när utredningsarbetet börjar samt vidareunder arbetets gång informera berörda huvudorganisationer och i förekommandefall annan berörd central arbetstagarorganisation med vilken staten har ellerbrukar ha avtal om löner och andra anställningsvillkor samt bereda demtillfälle att framföra synpunkter. Utredaren skall därutöver informera berördaarbetstagare om utredningens arbete. Utredaren skall med förtur överväga frågan om det ärlämpligt att föra över handläggningen av det regionalpolitiska stödet tillnäringslivet på central nivå från AMS till industriverket. Därvid skallmöjligheterna att överföra vissa ärenden om finansiellt företagsstöd i olikaformer som f.n. beslutas av regeringen till industriverket beaktas. Utredaren skall därefter mot bakgrund av vad han harfunnit behandla resterande delar av utredningsuppdraget. Utredarens slutUga överväganden bör redovisas så atteventuella organisationsförändringar kan genomföras . Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagatt regeringen bemyndigar chefen för industridepartementet att tillkalla en särskild utredare för att utreda fråganom statens industriverks framtida verksamhet och organisation m.m., att besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt utredaren. Vidare hemställer jag att regeringen beslutar att kostnaderna skall belasta fjortonde huvudtitelnskommittéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch bifaller hans hemställan. 1982/83:103 Tilläggsdirektiv tillkollektivtrafikberedningen Dein (K 1979:07) Beslut vid regeringssammanträde . Chefen för , , anför. Med stöd av regeringens bemyndigande den 13 september 1979tillkallades en beredning för den kollektiva tätortstrafiken (K 1979:07).Kollektivtrafikberedningen (KTB) har enligt sina direktiv (Dir. 1979:120) iuppgift att i samlade former närmare analysera behovet av nya trafiklösningarpå kollektivtrafikområdef, att initiera, följa upp och utvärdera försöksverksamhetmed nya trafiksystem, följa den nationella och internationella utvecklingen påområdet och pröva olika utvecklingsåtgärder för den kollektivatrafikförsörjningen i tätorter av olika struktur. Beredningen är parlamentariskt sammansatt med åttaledamöter. Till beredningen finns ett sekretariat. Beredningen ärsamlokaliserad med transportrådet (TPR). Beredningen har även ett nära samarbetemed TPR:s verksamhet på kollektivtrafikområdet. Beredningens verksamhet omfattar främst praktisktinriktade demonstrationsförsök men har även inslag av utvecklingsarbete.Beredningen sysslar inte med stöd till forskning i gängse mening. Beredningensarbetsplan för /82 innehåller projekt som avser planering ochsamordning av trafiken, trafikens tiUgänglighet och framkomlighet i gatunätet,fordon och anläggningar samt vissa övergripande frågor. Beredningens framtida ställning har behandlats avtransportforskningskommittén (K 1980:01) i betänkandet (Ds K 1981:5)Transportforskning-Organisation och Samverkan. Kommittén har bl. a. föreslagitatt beredningen, transportforskningsdelegationen och en viss del av styrelsenför teknisk utveckUng, sammanförs till en ny organisation benämndtransportforskningsstyrelsen. Beträffande KTB har kommittén förordat attsammanföringen senareläggs med hänsyn till beredningens pågåendeverksamhet. Vid min anmälan tidigare denna dag till budgetpropositionen(prop. 1981/82:100, bil. 9) har jag redovisat mina förslag omtransportforskningens framtida organisation, samverkansformer m. m. Förberedningen innebär förslagen att den bibehålls , dvs. t. o. m. utgångenav . En utvärdering av verksamheten bör då göras. Det blir därefteraktuellt att ta ställning till verksamhetens inriktning och omfattning pålängre sikt liksom till hur den skall vara organiserad. Men jag anser inte attutvärderingen eller den ev. förändrade organisationen skall innebära någotavbrott i pågående verksamhet. Beredningen bör sålunda vara oförhindrad attengagera sig i nya projekt som kan beräknas bli avslutade efter utgången av år1983. Mitt förslag är vidare att beredningens verksamhet under denna tidsramutvidgas till att även omfatta kollektiv landsbygdstrafik. Mot denna bakgrundåterkommer jag nu tiU frågan om en utvidgning av beredningens verksamhetsområde. Kollektivtrafiken har ökat sin andel avtransportarbetet. Bakomdenna utveckUng Ugger bl. a. ökade drivmedelskostnader, lågpris- 52 linjen i taxesättningen ochbildandet av ett gemensamt huvudmannaskap för den lokala och regionala kollektivtrafiken. Det ökadeintresset för kollek- Skr. 1982/83:103 tivtrafiken har främst kommit tilluttryck i de större tätortsområdena. De Dir. 1981:74 omfattande och tidsmässigtkoncentrerade arbetsresorna i dessa områden förutsätter också transportsystemmed bl. a. stor kapacitet. Kollektivtrafiken har i dessa fall fördelar framförandra transportsystem. Kollektivtrafiken är vidare ett medel när det gäller attkomma dll rätta med miljöproblemen i tätorterna. En utvecklad kollektivtrafikkan också spara energi och investeringar i vägar och gator m. m. Enligt min mening finns det från regional- ochtrafikpolitiska utgångspunkter lika stor anledning att ägna intresse åtlandsbygdens trafikförsörjning. Erfarenheter från bl. a. beredningensverksamhet visar också att många frågor inom kollektivtrafiken ärgemensamma mellan tätort och landsbygd. Detta gäller både åtgärder somförbättrar nuvarande kollektivtrafik och nya former för trafiklösningar ochtrafiksystem. Den organisatoriska samordningen som skett av kollektivtrafikentill följd av beslut om ett gemensamt huvudmannaskap för den lokalaoch regionala trafiken skapar vidare förutsättningar för ett helhetsperspektivpå trafik i såväl tätort som landsbygd. Jag ser det därför som naturUgt attberedningens verksamhet vidgas till att omfatta all lokal och regionalkollektiv persontrafik. Beredningen bör mot denna bakgrund närmare analyserabehovet av nya trafiklösningar samt initiera, följa och utvärderaförsöksverksamhet med nya trafikformer anpassade till olika regionersförutsättningar. Bland frågor som har särskild betydelse förlandsbygdsområden är formerna för samverkan och samordning mellan olikatransportföretag och transportmedel. Erfarenheten visar att det i många områdenär ekonomiskt orealistiskt att grunda kollektivtrafiken på konventionelllinjetrafik med buss. Detta gäller till stor del på landsbygden därresunderlaget är begränsat. För att ändå kunna uppfylla det trafikpolitiskamålet om att människor och näringsliv i landets olika delar skall erbjudas entillfredsställande trafikförsörjning kan därför andra trafikformer behövautvecklas. På flera håll, både i utlandet och i , prövas också en radmellanformer mellan konventionell busstrafik och privatbilism, som taxibuss,linjetaxi och samåkning. Beredningen bör utvärdera, initiera och vid behovsjälv genomföra försök med nya trafikformer och trafiklösningar i samarbete medbl. a. trafikföretag och huvudmän för den kollektiva länstrafiken. Beredningenbör i detta sammanhang samråda med delegationen för glesbygdsfrågor (I1977:02). Den ekonomiska situationen för staten, landstingskommuneroch kommuner gör att något nämnvärt utrymme för nya kostnadskrävande åtagandeninte kan anses föreligga . Detta nödvändiggör att enutveckling av kollektivtrafiken främst bör finansieras med effektivitetsvinsteroch genom avgifter.. En viktig uppgift för beredningen bör mot denna bakgrundvara att överväga olika former för kollektivtrafikens finansiering. Forsknings- och utvecklingsfrågor påkollektivtrafikområdet handläggs även av transportforskningsdelegationen. Ienlighet med vad som redan gäller för beredningens verksamhet förordar jag attden gränsdragning som gäller för tätortsfrågor även bör utsträckas till attgälla för landsbygdsfrågor. Detta betyder att FoU-projekt avtillämpningskaraktär på kollektivtrafikområdet bör handhas av beredningen. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagatt regeringen Skr.1982/83:103 utvidgar uppdraget tillkollektivtrafikberedningen till att även omfatta frågor Del II om den kollektiva landsbygdstrafiken. Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandeoch bifaller hans hemställan. Beslut vid regeringssammanträde Chefen förjustitiedepartementet, statsrådet , anför. Rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1972:429), RHL, utgåri fyra skilda former, nämUgen som aUmän rättshjälp, rättshjälp åt misstänkt ibrottmål, rättshjälp genom offentligt biträde samt rådgivning. Allmän rättshjälp lämnas i princip i varje rättsligangelägenhet där behov av sådant bistånd föreligger, om inte rättshjälp skallutgå i annan form. Det är därvid utan betydelse om angelägenheten skall prövasav domstol eller annan myndighet eUer om det är fråga om en angelägenhet sominte handläggs vid någon myndighet. Den rättssökande skall efter förmåga, självbidra till kostnaderna (rättshjälpsavgift). Återstoden betalas av staten. Denlägsta rättshjälpsavgiften uppgår till av basbeloppet (2 procentfr.o.m. den Ijanuari 1982). Avgiften kan i vissa fall sättas ned eller eftergeshelt. Den viktigaste ersättningsgilla kostnaden är kostnaden för biträde. Rättshjälp åt misstänkt i brottmål innefattar dels rätttill offentlig försvarare, dels annan rättshjälp (bl.a. rätt till ersättning förkostnad för bevisning). Någon rättshjälpsavgift betalas inte. Den som döms förbrott kan dock åläggas att, inom vissa gränser, återbetala kostnaden förrättshjälpen. Rättshjälp genom offentligt biträde kan lämnas i vissa ilagen särskilt angivna förvaltningsärenden, som rör den personligarörelsefriheten eller den kroppsUga integriteten. I huvudsak gäller det mål ochärenden inom den psykiatriska sjukvården, den sociala vårdlagstiftningen,kriminalvården samt på utlänningslagstiftningens område. Ersättning tilloffentligt biträde betalas av allmänna medel. Någon återbetalningsskyldighetkan inte åläggas. Rättshjälpkan slutligen utgå i form av rådgivning. Den rättshjälpsformen omfattar rådgivning och därmed jämförliga åtgärder i rättsUga angelägenhe ter under högst . Rådgivning meddelas av advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå. Avgiften, som beror på konsultationens längd, är för lägst . Avgiften kan sättas ned eller efterges.I så fall betalar staten kostnaderna för rådgivningen till den del de inte täcksav 54 avgifterna. Rättshjälpsreformen, som trädde 1973, innebaren upprustning Skr. 1982/83:103 av samhällets rättshjälp och ett förbättraträttsskydd för stora grupper av Dir. 1981:75 medborgare. gjordesomfattande ändringar i lagstiftningen (SFS 1979:240), vilka trädde i kraft den1 januari.1980. Ändringarna hade till syfte att effektivera de olikarättshjälpsformerna och förenkla rättshjälpssystemet. Reformen innebar bl.a.att beslutsbefogenheter i stor omfattning flyttades från de dåvarande sexrättshjälpsnämnderna dels till advokater och biträdande jurister vidadvokatbyråer, dels till ett stort antal myndigheter, främst domstolar, somhandlägger de mål eller ärenden där rättshjälp kan bU aktuell. Överflyttningen av beslutsbefogenheter har inneburit enbetydande rationalisering. Antalet anställda hos rättshjälpsnämnderna harkunnat minskas med närmare hälften. Någon motsvarande ökning av antaletanställda hos domstolarna har inte skett. De påfrestningar som omorganisationenoch det nya regelsystemet medfört har numera i aUt väsentligt bemästrats, menvissa problem kvarstår. Statens utgifter för rättshjälpen har ökat kraftigt undersenare år. Från ca 60 milj. kr. för /74 har de stigit till ca216 milj. kr. för /81. I syfte att begränsa kostnaderna förrättshjälpen höjdes nivån för rättshjälps- och rådgivningsavgifter fr.o.m. den1 . har med anledning av prop. 1981/82:28 beslutatom ytterligare avgiftshöjningar och vissa andra ändringar i RHL, påkalladefrämst av besparingsskäl. När det gäller allmänhetens efterfrågan på de olikarättshjälpsformerna kan nämnas följande. Antalet ärenden om allmän rättshjälpkan för /81 beräknas till omkring 76 000. Rättshjälp åtmisstänkt i brottmål förekom i omkring 45 000 fall. Antalet ansökningar omrättshjälp genom offentligt biträde uppgick till omkring 6 000. Det uppskattadeantalet rådgivningsärenden var mellan 25 000 och 30 000. I omkring 16 000 avdessa sattes avgiften ned eller eftergavs helt. Tillkallande av en kommitté I samband med ändringar i RHL uttalade riksdagenatt en förnyad översyn av lagstiftningen borde komma till stånd sedanytterligare erfarenheter vunnits av tillämpningen på området (JuU 1978/79:30,rskr 268). 1980/81:20 framhöll min företrädare att kostnadsutvecklingeninom rättshjälpen var sådan att det i det rådande statsfinansiella läget varpåkallat ätt göra en allmän översyn av det allmännas åtaganden inomrättshjälpssystemet. Detta uttalande mötte inte någon erinran underriksdagsbehandlingen (JuU 17, rskr 65). Åven jaganser att inte minst den ekonomiska utvecklingen gör det angeläget att en grundlig översyn av rättshjälpen kommer till stånd. En sådan översyn behövs också för att i enlighet med vad har uttalat göra en utvärdering av reform och undanröja vissa probem som har visat sig i tillämpningen av RHL. Översynen av RHL har redan inletts i justitiedepar tementet. Som nämnts har på min hemställan regeringen för sedan föreslagit vissa ändringar i RHL, betingade av främst besparingsskäl. Förslagen har, med något undantag, antagits av (JuU 1981/82:19, rskr 105). Skr.1982/83:103 Det sålunda inledda översynsarbetetfortsätter i departementet. Del II tet av detta arbete kommer att redovisas i endepartementspromemoria tidigt Avsikten är att det bl.a. skall föreslås ettnytt avgiftssystem samt ändrade regler för rättshjälp vid bodelning och vidtvister om fel i fastighet. Det finns emellertid åtskiUiga frågor som rörrättshjälpen och som är av den karaktären att de lämpligen bör anförtros åt enkommitté med parlamentarisk förankring. Jag förordar därför att en sådankommitté tillkallas för att se över rättshjälpssystemet. Vid översynen får den grundläggande målsättningen förrättshjälpssystemet inte förloras ur sikte, nämligen att den enskilde skall hamöjlighet att tillvarata sina rättsliga intressen oberoende av sin ekonomiskasituation. Rättshjälpen bidrar på det sättet till att främja principen om allaslikhet inför lagen. Det finns emellertid anledning att undersöka vilkaförändringar i rättshjälpslagstiftningen som kan göras för att öka effektivitetenoch åstadkomma besparingar. Såsom justitieutskottet uttalat i sitt av riksdagengodkända betänkande (JuU 1978/79:30 s. 45, rskr 268) bör kommittén ha frihetatt överväga en total revidering av RHL. En begränsning ligger dock i kravet påatt åstadkomma besparingar. Det är därför troligt att man måste behållahuvudprincipen att den rättssökande skall efter förmåga bidra till kostnadernaför rättshjälpen. Gör man det, blir utrymmet för radikala förenklingar avrättshjälpssystemet mera begränsat. Det är emellertid ändå av största vikt attkommittén undersöker varje möjlighet att göra systemet mindre arbetskrävandeoch enklare att handskas med. När det gäller den närmare inriktningen av kommitténsarbete vill jag som exempel på angelägna frågor framhålla följande. En viktig fråga för kommittén att ta ställning till ärtillämpningsområdet för institutet allmän rättshjälp och omfattningen avrättshjälpsförmånerna. Allmän rättshjälp kan enligt huvudregeln beviljas fysiskperson i varje rättslig angelägenhet, om han behöver sådant bistånd. Rättshjälpsformen allmän rättshjälp har alltså ett mycket vidsträckt tillämpningsområde. Vissa begränsningar har emellertid funnits alltsedan lagens tillkomst. Andra har tillkommit efter hand. Bl.a. har beslutat att allmän rättshjälp inte längre får beviljas! ärenden om äktenskapsförord, testamente och boskillnad efter gemensam ansökan. En huvuduppgift för kommittén blir att överväga var de ytterligare begränsningar av tillämpningsområdet som måste göras lämpligen bör sättas in. Den prioritering som krävs måste givetvis göras så att i första hand de mest angelägna behoven tillgodoses. Detta torde förutsätta en kartläggning av olika huvudtyper eller grupper av rättsliga angelägenheter vari frågan om allmän rättshjälp kan aktualiseras. Jag vill i detta sammanhang peka på några områden som påkallar särskild uppmärksamhet. 56 Rättshjälp i förvaltningsärendenhar beviljats mycket restriktivt. Denna praxis, som har ett uttryckligt stöd i förarbetenatill RHL, får ses mot Skr. 1982/83:103 bakgrund av den skyldighet att i skildahänseenden gå allmänheten tillhanda Dir. 1981:75 som åvilar olika myndigheter.Åven i fortsättningen bör allmän rättshjälp i förvaltningsärenden förekommaendast när speciella omständigheter påkallar det. Emellertid tyder vissauppgifter på att de myndigheter som efter har fåttbefogenhet att bevilja allmän rättshjälp ofta anlägger en mer liberal syn vidtolkningen av än som tidigare gjordes avrättshjälpsnämnderna. Kommittén bör undersöka vilka åtgärder som kan vidtas föratt återhållsamheten skall kunna vidmakthållas. Kommittén bör i dettasammanhang också uppmärksamma vilken utformning reglerna i förvaltningslagen(1971:290) om väglednings- och serviceskyldighet kan komma att ges iframtiden. En fråga som alltsedan RHL:s tillkomst tilldragit sig storuppmärksamhet är i vilken utsträckning allmän rättshjälp skall kunna ges ennäringsidkare när det gäller rättsliga angelägenheter som rörnäringsverksamheten. gjordes en försiktig utvidgning av möjlighetentill rättshjälp i dessa fall. uttalade i samband därmed attutvecklingen på området borde följas med uppmärksamhet och att frågan borde tasupp till nya överväganden bl.a. från statsfinansiella synpunkter vid denkommande översynen av rättshjälpssystemet (JuU 1978/79:30 s. 49). Kommittén börnu undersöka tillämpningen av regeln. Mot bakgrund av de riktlinjer föröversynen som jag tidigare angett bör det övervägas om regeln bör göras merrestriktiv. Vid reformen togs under riksdagsbehandlingen uppfrågor om förmånerna vid rättshjälp i angelägenheter som behandlas utom riket.Det uttalades att även denna fråga borde tas upp vid en kommande översyn.Kommittén bör undersöka regelns tillämpning och vid behov lägga fram förslagtill ändringar. Härvid bör också uppmärksammas frågan om omfattningen avbeslutad rättshjälp i situationer då en rättslig angelägenhet som behandlas iSverige står i samband med rättsliga förfaranden utomlands (jfr NJA 1980 s.346). Avsikten är att i den departementspromemoria som ärunder utarbetande ta upp frågan om att inskränka rättshjälpen i tvister som rörfastigheter, i första hand fel i fastighet, under förutsättning att behovet avrättsligt bistånd kan tillgodoses genom rättsskyddsförsäkring. Kommittén bör gåvidare på den linjen och undersöka i vad mån rättsskyddsbehovet kan tillgodosesi någon annan form än genom allmän rättshjälp. Förutom rättsskyddsförsäkringkan här pekas på att medlemskap i en intresseorganisation i vissafall för med sig att medlemmarna kan få det rättsskydd som behövs iangelägenheter som rör organisationens verksamhetsområde. Ett sättatt minska behovet av allmän rättshjälp kan vara att för vissa rättsliga angelägenheter ordna förfarandet inom-den berörda-myndigheten på sådant sätt att behovet av vägledning i rättsliga frågor åtminstone delvis kan tillgodoses därigenom. Härvid kan jämföras med den ordning som gäller beträffande vissa tvistemål om mindre värden vid allmän domstol. Det är emellertid inte självklart att det alltid blir billigare för samhället attlägga rådgivningsuppgifterna på myndigheten i stället för att låta en rättshjälpsfi- nansierad rådgivning skötas av advokater eller motsvarande. Det är heller inte säkert att uppgifterna kan tillgodoses lika bra av myndigheten som av en fristående rådgivare. I fråga om mål som handläggs vid tingsrätt kommer de aktuella frågorna att tas upp av rättegångsutredningen (Ju 1977:06) i ett 57 1982/83:103 delbetänkande som läggs fram ibörjan av . Kommittén bör, bl.a. på Del II grundval av vadrättegångsutredningen kommit fram till, överväga om det är möjligt att minska samhällets totala kostnader genom attlägga över rådgivningsuppgifter på myndigheten i stället för att finansierarådgivningen genom rättshjälpen. I detta sammanhang vill jag också peka på de förslag tillbl.a. vägledningsskyldighet för myndigheterna som förvaltningsrättsutredningen(Ju 1978:09) har lagt fram i sitt delbetänkande (SOU 1981:46) Ändringar iförvaltningslagen. Förslagen övervägs f.n. inom departementet. I syfte att förhindra missbruk av rättshjälpen finns i RHLen bestämmelse om att allmän rättshjälp inte får beviljas den som inte har ettbefogat intresse av att få sin sak behandlad. Om allmän rättshjälp redan harbeviljats men den rättssökande kan anses ha befogat intresse av attfå saken prövad skall rättshjälpen upphöra.