prop · G60391 · 1982-12-31 00:00:00 — av en tingsrätt meddelat beslut om användande avtvångsmedel gäller även enligt den nordiska utlämningslagen tills vidare intilldess att ärendet har avgjorts. Skall ärendet enligt 15 a § prövas av HD, upphörhäktningsbeslutet atl gälla, om domstolen finner alt det föreligger hinder motutlämning. På begäran av den som har förklarats häktad skall nyhäktningsförhandling äga rum frän det alt beslut senastmeddelades. Delta överensstämmer således med vad som gäller enligt den allmännautlämningslagen. Dock föreligger den i det här sammanhanget obetydligaskillnaden att HD i elt nordiskt utlämningsärende inle synes kunna förordna atten häktningsfråga skall tas upp där direkt utan föregående prövning i tingsrält. Frihetsberövande under liden mellan beslut ochverkställighet sker även enligt den nordiska utlämningslagen i form av tagandei förvar. Enligt 16 § andra meningen får det således vid beviljande avutlämning förordnas att den, som enligt beslutet skall utlämnas, i avbidan påverkställigheten skall tas i förvar eller ställas under uppsikt. Den förenkladehandläggning som kan fillämpas i många nordiska utlämningsärenden innebär, somtidigare har framhållits, att en åklagare själv kan besluta att bifalla en ullämnings- 1982/83:91 41 I andra fall prövas ärendet slutligt avregeringen. Av denna ordning följer även att beslut om tagande i förvarmeddelas av åklagare i de fall, då han själv beslutar i utlämningsärendet, ochi andra fall av regeringen. Inte heller den nordiska utlämningslageninnehåller några bestämmelser om vare sig fullföljd av talan mot beslut omtagande i förvar eller rätt lill domstolsprövning av sädana beslut. Den nordiska ullämningslagens bestämmelser om provisorisktfrihetsberövande av den, som kan komma att utlämnas, överensstämmer ocksä i slortmed vad som gäller enligl den allmänna utlämningslagen. Frihetsberövande skeralltså även här i form av ett av en åklagare meddelat anhällningsbeslut.Enligt den nordiska utlämningslagen skall dock delta anhällningsbeslutunderställas rättens prövning endast om den anhållne begär en sådan prövning.Vidare bör påpekas att en utlämningsframställning skall ha mottagits inom tväveckor från det atl underrättelse om anhållningsbe-slutel sändes till polis-eller åklagarmyndigheten i det andra landet. Inkommer inte en sådanframställning , skall den anhållne friges. 3.2 Brister i regleringen 3.2.1 Förvarstagande i utlämningsärenden Som har framgått av.vad som har redovisats innehållerutlämningslagarna inga bestämmelser om domstolsprövning av ett beslutvarigenom regeringen (eller åklagare) i samband med beviljande av utlämningförordnar att den som avses med beslutet skall tas i förvar. Regleringen är idenna del inle anpassad till regeringsformen (RF), där det finns särskildabestämmelser om rättsskydd vid administrativa eller förvaltningsrättsliga frihetsberövanden.I detta hänseende är framför allt 2 kap. 9 och 20 §§ RF av intresse. Bestämmelsen i 2 kap. 9 § första stycket RF tar sikte pådel fallet alt en annan myndighet än en domstol har berövat en medborgarefriheten med anledning av brott eller misstanke om brott. Vederbörande har dä -med visst undantag som här saknar aktualitet - en gmndlagsskyddad rätt att utanoskäligt dröjsmål kunna få lill stånd en rättslig prövning av frihelsberövandetvid en domstol. Andra stycket behandlar det fallet att en svensk medborgare avannan anledning har blivit omhändertagen tvångsvis. Även i detta fallföreligger det en rätt för den omhändertagne att utan oskäligt dröjsmål fäsaken prövad av en domstol (eller en. domstolsliknande nämnd). Enligt 2 kap. 20 § RF har utlänningar som befinnar sig iSverige i väsentliga hänseenden samma fri- och rättigheter som svenska medborgare.En utlänning här i riket är sålunda likställd med svenska medborgare i fråga omrätt lill domstolsprövning av frihetsberövande med anledning av brott ellermisstanke om brott (punkt 3). Om annat inte följer av särskilda föreskrifter ilag, gäller detsamma i fråga om frihetsberövande av annan anledning än brotteller misstanke om brott (punkt 5). Prop.1982/83:91 42 Attdessa grundlagsbestämmelser i och för sig blir tillämpliga även på förvarstagandenenligt utlämningslagstiftningen torde stå klart. Visserligen anses frihetsberövanden.som är så kortvariga att en domstolsprövning i praktiken inte hinner komma tillstånd innan de måste upphöra, falla utanför tillämpningsområdet förgrundlagsbestämmelserna. Dessa anses således inle syfta till atl garantera endomstolsprövning som inle kan få annat syfte än att i efterhand avgöra om ettvisst frihetsberövande bort ske (SOU 1975:75 s. 441, jfr även prop. 1973: ll5s.34). Elt beslut av regeringen om tagande i förvar i ett utlämningsärende kanemellertid komma att gälla under relativt läng lid. Varaktigheten begränsassåvitt gäller allmänna utlämningslagen endast av bestämmelsen i 20 § andrastycket, som anger att regeringen, när utlämning beviljas, skall utsätta tidinom vilken den främmande staten skall hämta den som utlämnas samt att dennatid inte utan synnerliga skäl får överstiga en månad från del att den främmandestaten fick del av beslutet. I nordiska utlämningslagen anges i detta hänseendebara att beslut om utlämning skall verkställas sä snart det kan ske. Bestämmelsernai 2 kap. 9 § RF är naturligtvis i första hand avsedda att styralagstiftningsarbetet på del sättet att lagstiftaren skall se till atl det iaktuella författningar alltid finns beslämmelser om sådana domstolar eller domstolsliknandenämnder, vilka är behöriga att pä begäran av en enskild pröva frågor om frihetsberövande.I samband med grundlagsändringar har emellertid i 2 kap. 9 § tredjestycket RF uttryckligen slagits fast att var och en har rätt att vända sig tillallmän domstol - dvs. i första hand en tingsrätt för alt fä en fräga om frihetsberövandeprövad, om dén författning som reglerar själva frihelsberövandet inteinnehåller en hänvisning till en myndighet som är behörig enligl 9 § förstaoch andra styckena (jfr prop. 1978/79: 195 s. 59). Det föreligger sålunda redannu en rätt för den berörde att fä en fråga om förvarslagande enligt utlämningslagstiftningenprövad domstolsvägen. Angelägetär naturligtvis dock atl den aktuella frågan uttryckligen regleras i ufiämningslagarna.Det kan möjligen diskuteras om förvarstagande enligt denna lagstiftning utgör etlfrihetsberövande "med anledning av brolt eiler misstanke om brott" igrundlagens mening. Om man anser att så inte är förhållandet, skulle möjlighetfinnas alt i allmänna utlämningslagen som endast avser utlämning avutlänningar - uttryckligen avskära möjligheten till domstolsprövning. En sädantolkning får emellertid anses tveksam, och härtill kommer att en lösning av nuskisserat slag inte skulle stå i god överensstämmelse med åtaganden enliglEuropakonventionen om de mänskliga rältigheterna och de grundläggandefriheterna (art. 5) liksom om medborgerliga och politiskarättigheter (art. 9).' 'Jfr Utlänningslagkommitténs slutbetänkande DsA 1981: 8. där motsvarande frågor behandlassåvitt gäller förvarstaganden enligt utlänningslagstiftningen (särsk s 84-87och 104-110) samt prop. 1981/82: 146 s. 40-46. Prop.1982/83:91 43 Det är emellertid inte bara frän konstitutionell utanockså från praktisk synpunkt som den nuvarande regleringen företer vissabrister. Dessa yttrar sig i synnerhet i fall då den som skall utlämnas inle harvarit häktad i utlämningsärendet, vilket särskill vid utlämning lill nordiskstat är förhållandevis vanligt. Regeringen anser sig då enligl praxis inteannat än när helt speciella förhållanden föreligger kunna förordna omförvarstagande i samband med atl utlämning beviljas. I dessa situationer kan svårigheter uppkomma för polisensom, fastän uttrycklig bestämmelse härom saknas i utlämningslagarna, anses haatt biträda vid verkställandet av utlämningen. Enligl internationell sedvänja(jfr 20 § andra stycket allmänna utlämningslagen) anses det när annat ej har överenskommitsankomma pä den stal som har begärt utlämning alt hämta den som skall lämnas ut,medan den anmodade staten har att hälla denne lill banda. Detta förutsätter enviss planläggning i samförstånd mellan de båda staternas polismyndigheter.Färdbiljetter skall anskaffas, avgängs-och ankomsttider fastslällas ochuppgifter härom utväxlas mellan myndigheterna. När företrädare förvederbörande polismyndighet i den främmande staten infinner sig pä avtalad tidoch plats, visar det sig emellertid inte sällan att den som skall utlämnas inlefinns tillgänglig. Denne, som ju känner till utlämningsbeslutet och ibland t.o. m. har varskotis om den avsedda tidpunkten för verkställigheten, häller signämligen ofta undan . De utländska polismännen måste dååtervända med oförrättat ärende, och proceduren får återupprepas utangarantier för all den då leder lill bättre resultat. Med hänvisning till denna i praktiken inte ovanligasituation har frän polishäll i olika sammanhang hävdats att polisen, pä sammasätt som i ärenden enligt utlänningslagstiftningen, borde ha möjlighet attberöva den berörde friheten i den utsträckning det behövs för åtgärdensgenomförande, vanligen högst eller någon dag. Vid de nordiska överläggningarna har framkommit attlagstiftningen i , och inte erbjuder problem i dehänseenden som har redovisats för den svenska rättens del. Bl.a. kan nämnas atldel i förarbetena till den norska utlämningslagstiftningen uttryckligen har fömtsättsatl den som skall utlämnas vid behov kan berövas friheten av polisen i denutsträckning som behövs för alt åtgärden skall kunna genomföras. 3.2.2 Tvångsmedel när tillfälligt utlämningshinderföreligger En annan fräga som bör tas upp i det här sammanhanget är ivad mån tvångsmedel skall kunna användas även när det föreligger ett sådant tillfäl-'ligt hinder mot utlämning som hänför sig till pågående lagföring för annatbrott här i landet (se 11 § allmänna utlämningslagen och 6 § nordiska lagen). Fräganhar aktualiserats bl.a. genom etl avgörande av HD i rättsfallet Prop.1982/83:91 44 NJA1980 s. 28. Det var där fråga om en finländsk medborgare, som hade begärtsutlämnad till och som hade förklarats häktad i utlämningsärendet. Enkort tid före häktningsbeslutet hade ett här i landet väckt åtal motvederbörande blivit ogillat. Vid tiden för HD:s prövning av utläm-ningsfräganhade den frikännande domen ännu inle vunnit laga kraft. HD fann med hänsynhärtill hinder "" möta mot utlämning och förklarade -efter särskild föredragning i den delen - alt häktningsbeslutet inle längreskulle gälla. HD uttalade vidare atl del inle förelåg någol annat hinder motutlämning än det som har angetts. Irättsfallet var del alltså fräga om ett formellt utlämningshinder som visseriigenförelåg under ärendets handläggning men som skulle komma att vara undanröjt vidutlämningsfrågans slutgiltiga avgörande. I referatmbri-ken framhålls särskilt atldet gällde ett nordiskt utlämningsärende och att frågan om fortbestånd avhäktningsbeslut enligt den allmänna utlämningslagen i motsvarande situationvar reglerad på annat sätt. Utgången i rättsfalletskall ses mot bakgrund av regleringen i dessa frågor i den nordiska utlämningslagen.Enligt 15 a § första stycket skall, om det finns särskilda skäl, yttrandeinhämtas från HD huruvida utlämning lagligen kan beviljas enligt denna lag. ochbeslut av rätten om användande av tvångsmedel upphör enligt 12 § andra stycketförsta meningen atl gälla, om HD i sådant fall funnit hinder mot utlämningmöta. En i referatrubrikenupptagen hänvisning till vad som i motsvarande fall gällde i fråga omfortbestånd av häktningsbeslut enligl allmänna utlämningslagen antyder att HD:sledamöter ansett att utgången skulle ha blivit en annan, om det hade varitfråga om ett allmänt utlämningsärende. I den delen kan framhållas att ett avrätten meddelat tvångsmedelsbeslut enligl 16 § andra stycket allmänna utlämningslageni dess dåvarande lydelse skulle gälla lills vidare intill dess HD prövatärendet och, om utlämning enligt dess beslut lagligen kunde beviljas, lill dessregeringen avgjort ärendet. Eftersom HD:s prövning huruvida utlämning lagligenkunde beviljas enligt 18 § första stycket endast kunde avse sådana definitiva utlämningshindersom är upptagna i 1-10 §§ och inte tillfälliga hinder enligt 11 §, innebar denangivna bestämmelsen i 16 § andra stycket en betydande inskränkning i HD:sbefogenhet atl pröva ivångsmedelsfrågan. Förelåg det ett tillfälligt hinder motutlämning men kunde, bortsett från detta, utlämningen lagligen bifallas,skulle det inte ankomma på HD utan på regeringen att pröva om tvångsmedel ävenfortsättningsvis skulle användas. Genom lagstiftning år 1981har numera de aktuella bestämmelserna i allmänna utlämningslagen närmast avredaktionella skäl ändrats i vissa avseenden. Sålunda föreskrivs nu i 16 §andra stycket den allmänna lagen, liksom i 12 § andra stycket nordiska lagen,alt ett tvångsmedelsbeslut skall upphöra att gälla, om HD funnit hinder möta molutlämning. En ordning som innebär atttvångsmedel inte kan användas i utlämningsärenden endast av det skälet att delföreligger ett temporärt ullämnings- 1982/83:91 45 hinderav nu aktuellt slag framstår som ofillfredsslällande ur flera synpunkter. Blirden eftersökte försatt på fri fot, mäste man ju räkna med risken att hanavviker och eventuellt även lämnar landet. Svårigheter kan då uppkomma försvenska myndigheter att fullgöra konvenfions-enliga åtaganden attsäkerställa att utlämning kan ske när fömtsättningarna härför är uppfyllda.Lämpligen bör även det nu diskuterade problemet få sin lösning i dettasammanhang. Omman i det hänseende som har nämnts under 3.2.1 vill anpassa utlämningslagstiftningentill regeringsformens bestämmelser om domstolsprövning av frihetsberövanden,skulle en möjlighet vara att i den aktuella lagstiftningen införa uttryckligaföreskrifter om sådan prövning av beslut om förvarstaganden. Beslut avregeringen i en sådan fråga skulle i så fall fä prövas av högsta domstoleneller regeringsrätten. Tanken på atl införa en särskild möjlighet filldomstolsprövning av regeringsbeslut av nu aktuellt slag har emellertid avvisatsi etl framlagt förslag (prop. 1981/ 82:146) om ändring iutlänningslagen, som bl. a. avser frägan om förvarstagande enligtutlänningslagstiftningen. I den propositionen uttalas också att beslut i frågorav förevarande art inte bör ankomma pä ett departement som sådant eller - medundantag för fall som uppkommer under etl ärendes beredning - pä det ansvarigastatsrådet. Medhänsyn till vad som har anförts nu och lill ullämningsförfarandets övervägande judicieUanalur skulle del emellertid otvivelaktigt vara en fördel, om regeringen kundebefrias från uppgiften alt i dessa ärenden handlägga frågor om frihetsberövande.Delta resultat synes kunna uppnås genom en utsträckning av giltighetstiden försådana beslul om tvångsmedel som en domstol har meddelat under självaförfarandet. Somförut har framgått är ett häktningsbeslut som har meddelats under handläggningenav ett utlämningsärende enligt nuvarande ordning pä det sättet tidsbegränsatatt det upphör att gälla senast i och med alt beslut meddelas i själva utlämningsfrågan.Giltighetstiden för etl sådant häktningsbeslut bör emellertid utan olägenhetkunna utsträckas till att avse även liden fram fill dess atl utlämningenverkställs. I så fall bortfaller i praktiken behovet av institutetförvarstagande i utlämningsärendena. En lösning enligt denna modell bör fä engenerell tillämpning och således även omfalla andra slag av tvångsmedel efterbeslut om utlämning. Den nuvarande möjligheten för regeringen och åklagare attförordna att den som skall utlämnas skall ställas under uppsikt behövs då inteheller. Etl under utredningen meddelat beslut om reseförbud elleranmälningsskyldighet bör i stället få fortsätta att gälla även efter det alt utlämningsframställningenhar bifallits. Av16 § tredje stycket allmänna utlämningslagen och 12 § tredje stycket 1982/83:91 46 nordiskautlämningslagen följer att den som är häktad i ett utlämningsärende har rättatt päfordra atl ny förhandling skall äga rum från det attbeslut i häktningsfrägan senast meddelades. Denna regel.kommer med den nuförordade lösningen att gälla även beträffande den som är häktad efter ettbifall fill en ufiämningsframställning. Vid en omhäktningsförhandling som ägermm efter det att beslul föreligger i själva utlämningsärendet får domstolenliksom i andra fall möjlighel att förordna att vederbörande skall bli kvar ihäktet, att han i stället skall åläggas reseförbud eller alt tvångsmedel inlelängre skall användas. Åtminstone i ärenden somhandläggs enligt den allmänna utlämningslagen torde regeringen f.n. habefogenhet att förordna om förvarstagande inte bara i samband med själva utlämningsbeslutetutan också senare genom särskilt beslut. På motsvarande sätt bör ifortsättningen fräga om anhållande, häktning eller annat tvångsmedel kunna lasupp efter utlämningsbeslutet. Detta kan få betydelse om den som skall lämnasut har varit på fri fot under proceduren och flyktfara uppstår efter utlämningsbeslutet.Det är tänkbart att en sådan möjlighet att i ett senare skede av utlämnings-ärendetshandläggning vidta snabba och effekfiva åtgärder för att säkerställaverkställigheten av beslutet i en del fall kan komma att minska behovet avlänga häktningstider under ärendets handläggning. Ienlighet med det anförda förordas att det i 16 § allmänna utlämningslagen och12 § hordiska ufiämningslagen anges alt beslul av rälien om tvångsmedel underförutsättning att utlämningsframställningen bifalls gäller tills utlämningenverkställs saml att tvångsmedelsbeslut kan meddelas även efter utlämningsbeslutet.Vad som i 20§ i den allmänna och 16 § i den nordiska lagen föreskrivs omförvarstagande och ställande under uppsikt bör dä utgä. Det anförda innebär attåklagarväsendets befattning med utlämningsärendet inte nödvändigtvis upphörsedan ärendet överlämnats till regeringen för prövning. Detta torde ocksä varagällande lags innebörd. Avfattningen av 15 § andra stycket nordiska utlämningslagenhar emellertid i praxis föranlett tvekan i aktuellt hänseende. För alt dennaskall undanröjas bör en mindre justering göras i lagrummet i samband méd attdetta - på skäl som senare skall redovisas - ändras även i andra hänseenden. Med den föreslagnalösningen kan det tänkas förekomma att en försvarare efter HD:s prövning utförarbete inte bara med avseende på själva utlämningsfrågan, som prövas avregeringen, utan även beträffande tvängsmedelsfrågor, som enligt förslagetprövas i annan ordning. Del kan t. ex. bli aktuellt att hålla en nyhäktningsförhandling i tingsrätt mellan ett ullämningsbeslut ochdess verkställande. Ersättning för sådant arbete bör i sedvanlig ordningbestämmas av den tingsrätt, där häktningsförhandlingen äger rum. Delta kansägas följa av de generella bestämmelserna i 16 § allmänna och 12 § nordiska utlämningslagensom anger alt vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål skall gälla äveni fråga om 1982/83:91 47 'tvångsmedeli utlämningsärenden. Det torde därför inte vara påkallat att införa en särskildbestämmelse om försvararersätlning för dessa fall. Däremot bör 22 § allmänna utlämningslagen- där det nu föreskrivs att regeringen fär tillerkänna en offentlig försvarareersättning för arbete efter HD:s prövning jämkas på det sättet atl detuttryckligen anges alt den ersättning som här avses endast avser arbete hosregeringen. En motsvarande bestämmelse bör i tydlighetens intresse införasäven i den nordiska lagen i en ny 20 §. Denlagändring som har föreslagits nu är till en del även ägnad att undanröja depraktiska svårigheter som har påtalats från polishåll. Om den som skallutlämnas är på fri fot och avviker i syfte att undkomma utlämningen, kan hanförklaras anhållen i sin frånvaro. Etl anhällningsbeslut kan i sin tur leda tillalt han efterlyses och grips, när han anträffas. I praktiken torde utlämningeni sådana fall bli verkställd, innan åklagaren hinner inge enhäktningsframställning lill rätten. Delsynes emellertid överflödigt att förutsätta beslul om reguljära tvångsmedel förde fall dä den som skall utlämnas endast behöver berövas friheten i anslutningtill själva överlämnadet lill den främmande statens behöriga myndighet. Iblandkan f.ö. som tidigare berörts häktningsskäl i sådana fall inte påvisas förränverkställighetsförsöket välhar misslyckats. Lämpligen bör polisen därför habefogenhet att under en kortare tidrymd - förslagsvis - omhändertaden som skall utlämnas i anslutning till verkställigheten av ett ullämningsbeslut.Som framgår av vad som har anförts under 3.2 behövs inga regler omdomstolsprövning när det gäller så kortvariga omhändertaganden. I sambandhärmed bör det uttryckligen anges i lagen alt polismyndigheten skall biträdavid verkställigheten. Medhänvisning till det anförda förordas atl del i 20 § andra stycket allmänna utlämningslagenocb 16 § nordiska utlämningslagen föreskrivs att polismyndigheten skall biträdavid verkställighet av utlämning och att den i anslutning härtill, om den somskall utlämnas är på fri fot, vid behov får omhänderta honom, dock längst . Om utlämningen inte kan genomföras inom denna lid, skall denomhändertagne antingen friges eller - om det finns skäl för en sädan åtgärd -gripas eller anhållas för att eventuellt senare begäras häktad vid domstol. Medden nu föreslagna lösningen kommer omhändertagande alt kunna ske även avenskild polisman om del är fara i dröjsmål, se 1 § lagen (1973:558) omtillfälligt omhändertagande. Isamband med de nu föreslagna ändringarna kan del vara skäl alt även göra den justeringav tvångsmedelsregleringen som framstår som påkallad med hänsyn lill utgången irättsfallet NJA 1980 s. 28. Bakgrunden är, som har framhållits under 3.2.2, attden nuvarande regleringen i vad avser varaktigheten av ett tvångsmedelsbeslutsom har meddelats under ärendets handläggning är ägnad att skapa vissapraktiska problem. 1982/83:91 48 sernai den nordiska utlämningslagen har i del angivna rättsfallet tolkals så attäven elt temporärt utlämningshinder medför atl exempelvis en häktad måsteförsättas på fri fot och detta även när hindret kan beräknas ha upphört vidtiden för regeringens avgörande. I det föregående har påvisats att en sädanordning onödigtvis kan hindra en ändamålsenlig handläggning av vissa utlämningsärenden. Närpågående lagföring utgör hinder mot utlämning, brukar HD överlämna ärendettill regeringen med angivande härav. Del ankommer därvid pä regeringen att taställning till om hindret har upphört alt gälla när den avgör ärendet. Sägjordes i det aktuella fallet där HD uttryckligen angav atl det inte fannsnågot annat hinder än den icke lagakraftvunna domen -och så brukar också görasi den snarlika och inte ovanliga situation som föreligger, när den som begärtsutlämnad undergår frihetsstraff här i landet. I sådana fall brukar HD sålundaförklara att det inte finns något annat hinder mot utlämning än det somföranleds av att straffverkställighet pågår. - Det anförda gäller inte bara förnordiska utlämningsärenden. Även vid tillämpning av den allmänna utlämningslagenbmkar HD stundom ange alt ett tillfälligt utlämningshinder av del här slagetföreligger. Ifall av det nyssnämnda slaget är flyktfaran visseriigen eliminerad så längevederbörande är omhändertagen. Med den i det föregående fömtsätta utvidgadebefogenheten för domstol atl besluta om häktning bör det emellertid finnasmöjlighet att i utlämningsärendet meddela elt villkorat häktningsbeslut avinnebörd alt vederbörande i avbidan på att utlämningen verkställs skall träda ihäkte, när han friges frän fängelsestraffet. Föratt inle tillfälliga ufiämningshinder av nu angivet slag skall få den verkanatt tvångsmedel inte kan användas bör i 12 § andra stycket nordiska utlämningslagenuttryckligen anges alt ell tvångsmedelsbeslut i de fall dä HD:s prövning bliraktuell - upphör alt gälla, endast om HD av annan anledning än som avses i 6§första stycket har funnit att utlämning inte lagligen kan beviljas. allmänna utlämningslagen är de tillfälliga utlämningshinder redovisade i11 §.