prop · G60391 · 1982-12-31 00:00:00 — Av 18 § första stycket framgår att HD - när ärendet enligl 15 § skallunderställas dess prövning - har att pröva, huruvida utlämning lagligen kanbeviljas enligt l-10§§. Beträffande varaktigheten av ivängs-medelsbeslutföreskrivs i den gällande lydelsen av 16§ andra stycket andra meningen atl ettsådant beslut upphör atl gälla, om HD i fall som avser 15 § funnit hinder mötamot utlämning. I bestämmelsen hänvisas alltså inte direkt till de definitiva utlämningshindersom avses i 18 § första stycket, dvs. sädana hinder som med lagens terminologimedför atl utlämning inte lagligen kan beviljas. Bestämmelsen kan möjligen geunderlag för den missuppfattningen att ett tvängsmedelsbeslut skall upphöra attgälla, sä snart HD finner att det föreligger ett hinder mot utlämning oavsettom hindret är av beskaffenhet att kunna inordnas under 1-10§§. För att undvikatolkningssvårigheter av det här slaget kan det vara motiverat att Prop.1982/83:91 49 ändra16 § andra stycket på sådant sätt att det uttryckligen anges att etl tvångsmedelsbeslutupphör att gälla endast om HD har funnit att del föreligger ett sådant ufiämningshinder,som enligt 18 § första stycket omfattas av domstolens materiella prövning avärendet. Denna verkan uppnås om den fidigare gällande formuleringen ålerinförsoch del sålunda anges alt tvångsmedelsbeslut upphör att gälla, om utlämningenligt HD:s beslul inle lagligen kan beviljas. Denlösning som sålunda förordas kan inte anses ägnad att inge betänkligheter urrättssäkerhetssynpunkt. Rätten för den berörde att hos allmän domstol kunnautverka en omprövning av ett tvängsmedelsbeslut utgör en tillräcklig garantiför att ett frihetsberövande inle kommer att pågå än vad som äroundgängligen nödvändigt. 4 Decentralisering av utlämningsbeslut enligt nordiska utlämningslagen iuppenbara fall Sedanflera år tillbaka pågår en systematisk strävan alt decentralisera ärenden frånregeringen. Ett huvudsyfte är att statsråden skall få bättre tid för uppgifterav planeringskaraktär och andra större frågor. Decentraliseringssträvandenasbetydelse har understmkits av och följs fortlöpande avkonstitutionsutskottet (se t.ex. KU 1971:34 s. 3, 1975:12 s. 5 och 1979/80:50 s.14-20). Somframgår av det fömt anförda ankommer det i nordiska ufiämnings-ärenden päallmän åklagare att verkställa utredning i ärendet. Åklagaren är också behörigatt ta emot samtycke till utlämning. Vid samtycke kan åklagaren själv meddelabeslut om utlämning, om inte fall som avses i 4, 6 eller 8 § (politiska brott,pågående lagföring i eller konkurrerande utlämningsframställningar) ärför handen och inte heller annat hinder eller skäl mot utlämning föreligger. Isådant fall skall åklagaren efter avslutad utredning sända handlingarna iärendet till för regeringens avgörande. Innan regeringenbeslutar i ärendet skall, om det finns särskilda skäl, yttrande inhämtas frånhögsta domstolen humvida ufiämning lagligen kan beviljas (15 a § förstastycket). Finner högsta domstolen atl det finns hinder mot utlämning enligt1959 ärs lag får framställningen inte bifallas. Regeringenmeddelade omkring 60 beslut om utlämning lill annat land på gmndav brott. I 53 av besluten var det fråga om utlämning till något av de andranordiska länderna. Dennordiska utlämningslagen ger ett förhållandevis stort utrymme för bifall till ufiämningsframställningar,och med hänsyn till rättslikheten mellan de nordiska länderna är det ytterstovanligt att avslag pä en framställning med tillämpning av den friaprövningsrätten aktualiseras. Det är ingen överdrift att säga att det i flertaletav de nordiska utlämningsärenden som 4 1982/83. 1982/83:91 50 kommerunder regeringens prövning förhåller sig så att utgången i ärendet är uppenbar. Medhänsyn till vad som har sagts om intresset av att decentralisering frånregeringen sker på olika områden ligger det nära till hands att från regeringensmedverkan skilja av de många alldeles klara och okomplicerade fallen avutlämning till annat nordiskt land. Endast när frågan är tveksam eller någotförhällande föreligger som påkallar särskilda överväganden synes regeringensmedverkan vara sakligt motiverad. Detkan naturligtvis diskuteras till vilket organ prövningen av framställningarnai sä fall bör förläggas. Det synes mindre lämpligt att även i bestridda falllåta ärendenas avgörande ankomma på stats- eller distriktsåklagare. Ättanförtro ärendena ät tingsrätt kan naturligtvis vara en möjlighet, men dettaskulle otvivelaktigt innebära en viss merbelastning, särskilt om man - tillundvikande av oenhetlighet i praxis - skulle förbehålla en särskild tingsrättatt pröva dessa frågor. Den belastning för nägot annat organ som naturligtvisalltid uppkommer vid en decentralisering från regeringen av aktuellt slag blirmera försumbar om prövningen anförtros åt riksåklagaren, som ju inte sällanändå kopplas in på ärendena och hos vilkens kansli en ingående kännedom om ullämningsrätlenregelmässigt finns representerad. Till förmån för en sådan lösning talar ocksådet förhållandet att det i en del fall mäste bli fråga om att hänskjuta etl tveksamtärende till regeringen, något som i viss mån ter sig främmande för en allmändomstol. Medhänvisning till det anförda förordas alt riksåklagaren skall tilläggasbefogenheter att bevilja utlämning till annat nordiskt land i de fall dä det äruppenbart att framställningen bör bifallas. Så snart tvekan uppkommer i ettsådant ärende - vare sig det gäller en lagtolkningsfräga eller ett spörsmålhuruvida den fria prövningsrätten bör utnyttjas bör riksåklagaren ha skyldighetatt med eget yttrande anmäla ärendet hos för regeringensavgörande. Med denna lösning behöver HD aldrig höras i de ärenden somriksåklagaren skall pröva. Frånriksåklagarens prövning bör uttryckligen undantas fall då den som begärsutlämnad är svensk medborgare; det bör inte ankomma pä något annat organ änregeringen att avgöra huruvida en svensk medborgare mot sitt bestridande skalllämnas ut fill ett annat land. Vidare bör en fråga om utlämning för polifisktbrott alltid prövas av regeringen, och detsamma bör lämpligen gälla fall närkonkurrerande utlämningsframställningar föreligger frän olika länder. Detbetyder att fall som avses i 2, 4 och 8 §§ nordiska utlämningslagen börförbehållas regeringen. Däremotsynes det inte föreligga tillräckliga skäl att från riksåklagarenskompetensområde undanta även fall som avses i 6 § nordiska ufiämningslagen,dvs. ärenden där den som begärs utlämnad undergår lagföring för annat brott häri landet. I dessa fall - som ingalunda är ovanliga -förekommer tveksammabedömningsfrägor. 1982/83:91 , 51 levara förhållandet eller den främmande staten skulle påfordra besluttrots det temporära ullämningshindret, bör givetvis riksåklagaren ha skyldighetatt anmäla ärendet hos regeringen för beslut. Utlämning för rättegäng enligt 6§ andra stycket nordiska lagen bör emellertid kunna fattas av riksåklagaren. Enligt18 § nordiska utlämningslagen kan regeringen på framställning medge att den somhar lämnats ut ställs till ansvar för annan före utlämningen förövad gärningän den för vilken utlämning skelt eller att han utlämnas lill annan nordiskstat. Sådana frågor bör av praktiska skäl även fortsältningsvis ankomma påregeringen. Dennu föreslagna lösningen påkallar ändringar i 15 och 15 a §§ nordiska utlämningslagen.En bestämmelse bör ocksä tas in om befogenhet för riksåklagaren att besluta omersättning till offenfiig försvarare för arbete som denne har utfört inom ramenför ärendets hantering hos riksåklagaren. Slutligen bör uttryckligenföreskrivas att talan inte får föras mot riksåklagarens beslut i ett utlämningsärende. 5 Utlämning till för lagföring Dei föregående avsnitt berörda reglerna i 11 § första stycket allmänna utlämningslagenoch 6§ första stycket nordiska utlämningslagen innebär att den som här i riketär åtalad för brott, för vilket är stadgat fängelse - i den nordiska utlämningslagenfängelse eller däröver - eller som enligt dom mot honom skall undergåfängelsestraff eller annars omhändertas i anstalt inle får utlämnas, så längehindret består. Utan hinder av vad som där stadgas kan dock utlämning ske förrättegäng i ett annat land, på det villkoret att den ufiämnade senareöverlämnas fill svensk myndighet enligl regeringens bestämmande (11 § andrastycket allmänna utlämningslagen och 6§ andra stycket nordiska utlämningslagen). Utlämningslagarnainnehåller inte några beslämmelser rörande del fallet att en rättegång skallgenomföras här i landet mot någon som undergår verkställighet för straff i etlannat land och den främmande staten som villkor för att lämna ut denne underrättegången föreskriver atl han därefter skall återlämnas. I 2 kap. 8§ andrastycket föreskrivs visserligen att villkor som uppställts vidutlämning från främmande stat till skall lända till efterrättelse här iriket. Bestämmelsen synes emellertid i praxis inte ha ansetts ta sikte pä dentyp av villkor som det här är fräga om. Förarbetena ger inte heller stöd för ensådan tolkning. Följandeexempel, som har förekommit i praktiken, kan anföras till belysande av deproblem som här kan bli aktuella. En person undergår verkställighet av etllångvarigt fängelsestraff i elt främmande land och stär samtidigl, jämte fleraandra personer, under ålal för brott i . Från processekonomisk synpunktär det en klar fördel, om den rättegång som skall äga rum i kan omfattasamtliga tilltalade, bl.a. med hänsyn 1982/83:91 52 tillalt ett flertal vittnen skall höras i målet. Den främmande staten är också bereddatl medge att den åtalade utan hinder av det pågående straffet provisorisktutlämnas hit för atl lagforas för det aktuella brottet pä det villkoret att hanefter rättegången återiämnas dit för fortsatt straffverkställighet. Om man utgär frän att 2kap. 8§ andra stycket inte avser fall av denna typ, går procedurenenligt gällande rätt inle att genomföra. Etl sådant återiämnande skullenämligen från svenska utgångspunkter vara en form av utlämning. Om vederbörandei det skisserade fallet skulle ådömas frihetsberövande påföljd här iSverige uppkommer således enligl 11 § allmänna utlämningslagen (resp. 6§nordiska utlämningslagen) hinder mol utlämning till den stat, som ursprungligenhar lämnat ul honom för lagföring här. Och även bortsett frän delta, torde densvenska regeringen inte på förhand kunna utfäsla sig att uppfylla villkoret attåterlämna den utlämnade efter rättegängen här i landet. Bl.a. gäller ju atl enutlämning härifrän förutsätter HD:s prövning, om inte den som skall lämnas utsamtycker till åtgärden. Av det anförda framgår attSverige inte synes kunna äta sig atl uppfylla ett villkor om att återiämna enperson som har provisoriskt ufiämnats hit för rättegång. Fråga har därföruppkommit om att i del här sammanhanget ändra utlämningslagarna pä ett sätt somskulle göra etl sådant återiämnande möjligl. Den svenska utlämningslagstiftningenbygger i väsentliga delar pä den europeiska utlämningskonventionen (Sö1959:65). Enligt dess artikel 19 första punkten kan det land, hos vilketutlämning har begärts, efter att ha beslutat om utlämning, uppskjuta överiämnande!för atl den berörde skall kunna ställas under allmänt åtal eller, om han redanhar dömts, för att han skall kunna avtjäna sill straff. Enligl andra punktenkan dock landet i fråga i stället för att uppskjuta överlämnandet tillfälligtöverlämna den eftersökte till den begärande staten pä villkor som fastställs iavtal mellan de berörda staterna. - I förarbetena till utlämningslagarna hardenna fråga behandlats endast såvitt gäller utlämning från till ettannat land för lagföring där (se prop. 1957: 156 s. 67 f och prop. 1959:72 s.35 f). Denna situation har ocksä reglerats genom 11 § andra stycket allmänna utlämningslagenoch 6§ andra stycket nordiska lagen. Enligl dessa lagrum gäller bl.a. alt densom avtjänar straff här i riket kan lämnas ut till en främmande stat för rättegängpå villkor atl han senare återlämnas till svensk myndighet. Det finns således intenågot principiellt hinder mot att ändra utlämningslagarna pä sådant sätt attdet skulle bli möjligt att efter en avslutad rättegång och utan hinder av det ådömdastraffet återlämna en provisoriskt utlämnad person till den främmande stalvarifrån utlämning har skett, om ett sådant villkor ställts upp från denfrämmande statens sida. Elt sådant överlämnande skulle givetvis i så fall skeutan sädan särskild prövning som gäller för utlämning i allmänhet. Man skullealltså mot bakgrund av det 1982/83:91 53 anfördakunna införa en kompletterande bestämmelse i båda utlämningslagarna, somuttryckligen anger att ett villkor, som har ställts av en främmande stat vidutlämning för lagföring här i landet och som har den innebörden att denutlämnade efter rättegången skall återlämnas dit, skall lända tillefterrättelse här i landet och att vad som är föreskrivet i fräga om utlämninginte skall tillämpas, när det gäller att uppfylla ett sådant villkor. Å andra sidan bör detframhållas att det praktiska behovet av en sådan ändring är ganska begränsat.Tillämpning av sädana bestämmelser skulle aktualiseras endasi när det straffsom verkställs i det främmande landet är mycket långvarigt och särskilda processekonomiskaskäl talar för att en rättegång i bör äga rum innan den person somavses har avtjänat straffet i det andra landet och kan lämnas ut definifivt. fall då en procedur av detta slag skulle bli aktuell, skulle sannolikt ocksåfråga ofta vara om internationell brottslighet av sådant slag att organiseradefritagningsförsök ofta kan befaras. Över huvud taget skulle proceduren skapa vissaproblem i fräga om bevakning m. m. med hänsyn lill den folkrättsliga skyldighetsom uppkommer för att uppfylla det villkor som ställs från denfrämmande statens sida. Vidden beredning av frägan som har ägt rum inom utrikes- och justitiedepartementenhar i betraktande härav och av frågans förhållandevis begränsade prakfiskabetydelse preliminärt gjorts den bedömningen att någon ändring i denna delinte bör föreslås i utlämningslagstiftningen, om inte remissbehandlingen geranledning lill annat ställningstagande. Lag om ändring i lagen (1963:193) om samarbete medDanmark, , och angående verkställighet av straff m. m. Härigenomföreskrivs att 8 och 9§§ lagen (1963:193) om samarbete med , ,och angående verkställighet av straff m. m. skall ha nedan angivnalydelse. 8 §'Här i riket meddelad dom, varigenom dömts fill fängelse, må verkställas iDanmark, , eller , om den dömde när verkställighet skall skeär medborgare eller har hemvist i den andra staten. Uppehåller han sig i någonav nämnda stater, mä även eljest domen verkställas där, om det med hänsyn tillomständigheterna finnes lämpligast. Skall dendömde överföras från till den andra staten, anses den tid, under vilkenhan för sagda ändamål varit omhändertagen av syensk myndighet, säsom strafflid. Finns dendömde här i riket när framställning om verkställighet av domen i den andrastaten bifalls, skall ombesörja, att han förs tUl den slaten.Kriminalvårdsstyrelsen kan därvid, om det behövs, påkalla biträde avpolismyndigheten i den ort där den dömde uppehåUer sig. Skall den dömde enligtvad som har sagts överföras från lill den andra staten, anses dentid, under vilken han för ändamålet har varit omhändertagen av svensk myndighet,såsom strafftid. Om någon, som här i riket dömts till fängelse, skall förverkställighet av domen överföras till , , eller ,skola bestämmelserna i 7 och 18 §§ lagen om utlämning för brott till ,, och äga motsvarande tiUämpning. Vad nu sagts skall ej gälla, om den dömde enligt vad däromär Om någon,som här i riket dömts fill fängelse, skall för versktällighet av domenöverföras till , , eller enligt 8§ andra stycketskall bestämmelserna i 7 och 18§§ lagen (1959:254) om utlämning för brott lillDanmark, , och lillämpas. Vad nusagts skall ej gälla, om den dömde enligt vad därom är ' Senaste lydelse 1964:548. Senaste lydelse 1964:548. stadgat skall förpassas, jörvisas eller utvisas ur riketoch må befordras till den andra staten. stadgat skall utvisas ur riket och må befordras till denandra slaten. Skatt en i meddelad dom på fängelse verkställas iDanmark, , eller och anträffas den dömde, i annat fall änsom avses i 8§ andra stycket, här i riket före frigivningen, skall polismyndighetpå begäran av myndighet i den andra staten eller med anledning av där utfärdadefterlysning föra honom till den staten för verkställighet av straffet. Denna lag träder i kraft den Lag om ändring i lagen (1957:668) om utlämning för brott Härigenomföreskrivs att 16, 20 och 22 §§ lagen (1957:668) om utlämning för brott skallha nedan angivna lydelse. 16 §'Riksåklagaren skall till grund för sitt yttrande verkställa erforderligutredning enligt vad om förundersökning i brottmål är stadgat. Omtvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslut avrätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller högstadomstolen i fall som avses i 15 § har funnit hinder möta mot utlämning. Talanmot rättens beslut förs genom besvär till högsta domstolen utan inskränkningtill . Omtvångsmedel gäller vad som i allmänhet är föreskrivet för brottmål. Beslul avrätten gäller tills vidare intill dess ärendet har avgjorts eller, omutlämning beviljas, intill dess denna har verkstäUts. I fall som avses i 15 §upphör dock beslutet att gälla, om utlämning enligl högsta domstolens beslutinte lagligen kan beviljas. Föreligger sådant hinder mot utlämning som avses i11 § första stycket, gäller beslutet ej under tid då personen med anledning avmisstanke om brott som där avses är berövad friheten som anhållen etter häktadetter undergår fängelsestraff för sådant brott. ' Senaste lydelse 1981: 1090. Beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter det altutlämning har beviljats. Talan mol rättens beslut förs genom besvär till högstadomstolen utan inskränkning till . Den som häktats äger påfordra, atl ny förhandling skalläga rum från det beslul senast meddelats. 20 §-Sedanhögsta domstolens beslut meddelats, anmäles ärendet för regeringen. Om högsta domstolenfunnit hinder mot utlämning möta enligt 1-I0§§, må framställningen ickebifallas. Genom överenskommelse med främmande stat mä dock bestämmas atl, omhinder ansetts möta enligt 8 eller 9 §, frågan skall kunna hänskjutas tillinternationell skiljedom. Därestutlämning beviljas, skall utsättas tid, inom vilken den främ mande statenskall hämta den som utlämnas. Tiden må icke utan synnerliga skäl överstiga enmånad från del nämnda stat erhållit del av beslutet. Regeringen äger förordna, alt den, som enligt beslul skattutlämnas, i avbidan på verkställigheten skatt tagas iförvar eller ställas underuppsikt. Omutlämning beviljas, skall utsättas tid, inom vilken den främmande statenskall hämta den som utlämnas. Tiden får inte ulan synnerliga skäl överstiga enmånad frän det att nämnda stat har erhållit del av beslutet. iorten skall biträda vid verkstäUigheten av utlämningen och får i anslutninghärtill, om den som skall utlämnas är på fri fot, vid behov omhänderta honom,dock längst . Regeringenäger, om skäl äro därtUt, tillerkänna offentUg försvarare ersättning av aUmännamedel för arbete som han utfört efter det ärendet prövades av högsta domstolen. Regeringenbeslutar om ersättning av aUmänna medel till offentlig försvarare för arbetehos regeringen. Denna lag träder i kraft den -Senaste lydelse 1975:292. Senaste lydelse 1975:292. Prop.1982/83:91 57 Lag om ändring i lagen (1959:254) om utlämning för brotttill , , och Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1959:254) omutlämning för brott till , , och dels att I, 12,15, 15a och 16§§ skall ha nedan angivna lydelse, dels att i lagen skall införastvä nya paragrafer, 20 och 21 §§, av nedan Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 1 § Den som i , , eller ärmisstänkt, tilltalad eller dömd för där straffbelagd gärning och uppehåller sighär i riket, mä efter framställning utlämnas enligt vad i denna lag sägs. Skall en dom, som har meddelats i , , Islandetter , enligt sårskilt beslut verkställas i någon annan av dessa stater,anses domen vid tiUämpning av denna lag vara meddelad i den sistnämnda staten. 12 §' Till främjande av utredningen och för attsäkerställa utlämning må åklagaren, om den gärning för vilken utlämning begäreseller gärning av motsvarande beskaffenhet är i svensk lag belagd med straff,använda och hos rätten påkalla användandet av tvångsmedel enligt vad iallmänhet är föreskrivet för brottmål. Tvångsmedel mä användas utan attsärskild utredning, utöver vad av framställningen om utlämning framgår, förebragtslill slöd för att den som avses med framställningen begått del uppgivna brottet. Beslut av rätten om användande Beslut av rätten om användande av tvångsmedel gäller tills vidare av tvångsmedel gällertills vidare intill dess ärendet avgjorts eller intill dess ärendet har avgjorts eller, högsta domstolen ifatt som avses i om utlämning beviljas, intill dess 15 a § funnit hinder mot utlämning denna har verkställts. Beslutet upp mäta. Talan mot rätlens beslut förs hör dock att gäUa, om i falt som genom besvär till högsta domstolen avses i 15 a § högsta domstolen av utan inskränkning till . annananledning än som anges i 6§ första stycket har funnit atl utlämning inte lagligen kanbeviljas. FöreUgger sådant hinder mot utiäm-ning som avses i sistnämnda styckegäller beslutet ej under lid då personen med anledning av misstanke om brottsom där avses är berövad ' Senaste lydelse 1981: 1091. 5 1982/83. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse friheten som anhållen eller häktad eUer undergårfängelsestraff för sådant brott. Beslut om tvångsmedel kan meddelas även efter det atlutlämning har beviljats. Talan mot rätlens beslul förs genom besvär lillhögsta domstolen utan inskränkning till . Den som häktats äger päfordra. att ny förhandling skalläga rum från det beslut senast meddelats, 15 §-Har den som avses med framställningen enligt 10 §andra stycket samtyckt till utlämning och är ej fall som avses i 4, 6 eller 8§ för handen, äger åklagaren, om han finner alt hinder mot utlämning ejföreligger enligt denna lag eller att utlämning eljest icke bör vägras, meddelabeslut om utlämning. Om åklagaren inle meddelar beslut om utlämning enligt vad som anges i första stycket, skaU handlingarna i ärendet, sedan utredningen avslutats, skyndsamt överlämnas till riksåklagaren. Om del är uppenbart att framstäUningen bör bifallas och denna inte rör en svensk medborgare eller faller under 4 eller 8 §, får riksåklagaren bevilja utlämning. I annat fall skall riksåklagaren med eget yttrande anmäla ärendet hos , varefter regeringen beslutar om framställningen. Vid beviljande av utlämning må förordnas, atl föremål som tagits i beslag skall överlämnas till den främmande staten; och må därvid stadgas de förbehåll som av hänsyn till enskild rätt eller ur allmän synpunkt finnas påkallade. Om åklagaren ej meddelar beslut om utlämning enligt vad iförsta stycket sägs skota handlingarna i ärendet, sedan utredningen avslutats,skyndsamt översändas tilly'«-stitiedepartementel, varefter regeringen skaUgiva sitt beslut över framstäUningen. Innanregeringen meddelar beslut i ärendet skall, om det finns särskilda skäl,yttrande inhämtas från högsta domstolen humvida utlämning kan lagligenbeviljas enligt denna lag. Innanregeringen meddelar beslut i elt ärende som enligt 15 § andra stycket haranmälts hos regeringen skall, om det finns särskilda skäl, yttrande inhämtasfrån högsta domstolen humvida utlämning kan lagligen beviljas enligt dennalag. -Senaste lydelse 1975:294. ' Senaste lydelse 1981:1091. Om det behövs, skall högsta domstolen hälla förhandling.Förhandling får inte vägras, såvida inte tidigare förhör under utredningenmåste anses tillräckligt eller saken bedömas vara uppenbar. Finner högsta domstolen att hinder mot utlämning möterenligt denna lag, fär framställningen inle bifallas. Beslutom utlämning skall verkställas så snart ske kan. Vid beviljande av utlämningmå förordnas atl den, som enligt beslutet skall utlämnas, i avbidan på verkställighetenskall tagas i förvar eller ställas under uppsikt. Beslutom utlämning skall verkställas så snart del kan ske.