prop · G6039 · 1982-12-31 00:00:00 — Sedandepartementschefen gett vissa exempel påoffentliga tillställningar, framhöll han att processioner och liknande - t.ex.begravningståg - vars syfte enbart var förflyttning och som inte innebar demonstrationeller på samma sätt som exempelvis festtåg avsåg att samlapublik inte borde betraktas som offentliga tillställningar (prop. s. 154). Ävenandra processioner än festtåg kunde dock bli att betrakta som offentliga tillställningar. Detta fick i varje särskilt fall bli beroende av processionens art. Ivissa andra fall då syftet visserligen var att samlapublik, såsom vid sedvanlig affärsskyltning, förevisningpå museum o.d., var det emellertiduppenbart att tillställning inte förelåg. Bedömningen blev inte annorlunda, om skyltningen bestodav filmförevisning eller uppträdande av människoroch djur i skyltfönster. För dessa fall var, menade departementschefen, polisensallmänna befogenheter att vidta åtgärder för att upprätthålla allmänordning tillräckliga. Även i övrigtföll reklam normalt utanför tillställningsbegreppet.Endast när det var fråga om mera omfattande eller publikdragande evenemangsom varumassor, utställningar eller mannekänguppvisningar torde man kunna tala om tillställningar (prop. s. 154). Underhållning i samband med servering på restaurang eller café borde falla under bestämmelserna omoffentliga tillställningar, så snart inslaget kunde betraktas som en självständig tillställning (konsert, kabaret, varité), vilket regel- 1982/83:9 109 mässigt var fallet. Om underhållningen endast bestod av radio- ellergrammofonmusik eller av TV var det dock i allmänhet svårt ätt tala om tillställning (prop. s. 155). Erfarenhetenhade dock visat, konstaterade departementschefen, att det knappast var möjligt att påett fullständigt sätt definiera begreppet offentlig tillställning utan att man var tvungen att överlämna åt rättstillämpningen att i sista hand fastslå var gränsenskulle gå (prop. s. 152). I detta sammanhang börnäranas att enligt förslag utförande utomhus av sång och musik skulle likställasmed offentlig tillställning, om det inte var uppenbartatt utomstående inte stördes av framförandet.I 1954 års betänkande avvisades tanken på att föreskrivatillståndsskyldighet för gatumusik som inte var att anse som offentligtillställning. Utredningen framhöll att polisens allmänna befogenhet att ingripa mot ordningsstörande tilltag var tillräcklig i dessa fall (bet. s. 70). Frågan om även arrangemang av mycket blygsam natur eller framträdanden som samlat endast ett fåtal åhörare uppfyller kraven på en offentlig tillställning berörs inte närmare i förarbetena.Svea hovrätt uttalade i en dom (se närmareunder kap. 5.8.1) att uppträdanden avmera anspråkslös natur inte kunde anses syfta till att samla publik och därför inte utgjordeoffentlig tillställning. Om publiktillströmningen blev omfattande, måste man dock enligt hovrätten beteckna ävenmera anspråkslösa framträdanden - t.ex. gatumusik - somoffentliga tillställningar. JO har i ämbetsberättelsen 1957 s. 342 uttalat att reklam genom s.k.sandwichman eller skyltanordningar 1982/83:9 110 på bilar kunde anses som offentligtillställning endast i fall där reklamen skett i form av särskil't organiserade reklamtåg eller'i övrigtunder särskilt uppseendeväckande former. Någonerinran kunde dock inte göras mot att sång och musik pågårdar ansetts som offentlig tillställning i den månframförandet skett under sådana omständigheteratt allmänheten haft tillträde, t.ex. genom att gården varit öppen "mot gatan. En sammankomst ärallmän, om den anordnas för allmänheteneller om allmänheten har tillträde (1 §andra stycket LAS). Även andra sammankomster kan,beroende på de villkor under vilka tillträde lämnas, bliatt betrakta som allmänna. Vid tillkomsten av LAS övervägdes att även låtadeltagarantalet få inverka på bedömningen på så sätt att en betydande publiktillströmning skulle kunna medföra att en sammankomst som annars vore att anse somenskild kom att falla under LAS. Departementschefen stannade dock för att inte låtadeltagarantalet få självständig betydelse. Anledningen härtill var främstatt - som lagrådet påpekat - svårigheter skulle kunna uppkomma vidgränsdragningen mellan allmänna och enskilda möten. De skönsmässiga bedömningar som skulle bli följden av att fasta normer saknades skulle enligtdepartementschefen kunna leda till obefogade inskränkningar i församlingsfriheten(prop. 1956:143 s. 301). Någon defini.tion av begreppet sammankomst,exempelvis genom angivande av det minsta antal deltagare som krävs för att ensammankomst skall anses föreligga, förekommer inte i förarbetena,till LAS. Bedömningen av denna fråga har såledeshelt överlämnats till rättstillämpningen. JO har dock uttalat sig om begreppen sammankomst ' och allmän sammankomst. 1982/83:9 111 I ett fall uttalade JO (JO 1975 s. 92) att vid bedömandet av om en sammankomst var att anse som allmän hade deltagarantalet inte någon självständig betydelse. Det fick dock anses klart att ett litetantal deltagare, exempelvis fem - tio personer, var en omständighet som vid en samlad bedömning - därockså andra faktorer inverkade på ställningstagandet-kunde ha avgörande betydelse och föranleda att sammankomsten inte ansågs som allmän.I det aktuella fallet ansågs en demonstration bestående av fem personer vara av så ringa omfattning att den inte kunde anses varaanordnad för allmänheten. JO har vidare uttalat sig i frågan i ett beslut (se under kap.5.8.2). 5.6 Tillståndsprövningen enligt AOst och LAS tillstånd fordras, som förut har nämnts, föroffentlig tillställning och allmän sammankomst påallmän plats. Tillstånd behövsvidare generellt för vissa tillställningar av utpräglad nöjeskaraktär. Departementschefen anförde i prop. 1956:143 att en tämligen fri prövningsrätt skulle gällabeträffande rena nöjestillställningar.Hänsyn borde således tas till bl.a. tillställningens art, anordnarens kvalifikationer ochplatsens eller lokalens lämplighet. Vidare borde ordnings-,trafik- och säkerhetsförhållandenabeaktas. När det gällde tillställningaroch sammankomster på allmän plats avsåg prövningen i första hand platsens lämplighet fråntrafik- och ordningssynpunkt. Om hinder inte mötte i dessa hänseenden, borde tillstånd regelmässigtbeviljas. Det var särskilt angeläget, framhölldepartementschefen, att föreskrifterna om tillståndstvång inte komatt m.edföra ett obefogat intrång i församlingsfriheten.I 3 § andra stycket LAS intogs därför en bestämmelse om att vid tillståndsprövningenskulle beaktas vikten ur allmän synpunktav att församlingsfriheten upprätthölls. 1982/83:9 112 Lagrummet fick sin nuvarande lydelse genom beslutmed anledning av prop. 1974:35 om följdlag-stiftningpå grund av införandet av RF (KU 1974:21, rskr. 1974:160, SFS1974:580). Efter förslag av grundlagberedningen förordades i propositionen (s. 114) att i LAS närmare skulle anges under vilka förutsättningartillstånd till allmän sammankomst fick vägras. Grundlagsskyddet fördemonstrationsfriheten innebar att begränsningari rättigheten endast fick göras genom lagbeslut. Det var då otillfredsställandeatt det i LAS ställdes upp krav på tillståndutan att avgörandet av tillståndsfrågorna närmare bands upp. För att inskärpa vikten av att demonstrationsfrihetenrespekterades förordade departementschefen att tillstånd skulle fåvägras endast om det var nödvändigt med hänsyn till trafiken eller allmän ordning. Det böranmärkas att regeln i 3 § LAS gällerför alla allmänna sammankomster och inte - som motivuttalandenasynes ge vid handen - enbart fördemonstrationer. Särskilt tillstånd enligt 2 §AOst torde behövas endast om platsen genom särskilda anordningar tas i anspråk på ett meravaraktigt sätt (prop. 1956: 143 s. 175). JO haruttalat att tillstånd till allmän sammankomst torde innefatta medgivande att,sätta upp bokbord och banderoller på allmän plats (JO1975 s. 86). 5.7 Upplösningav tillställningar och sammankomster I 1868 årsordningsstadga för rikets städer fanns föreskriftersom gav polismyndigheten rätt att upplösa och förbjudaförnyande av offentliga tillställningar. Departementschefen fann i prop. Prop.1982/83:9 113 melser som pädetta sätt inskränkte församlingsfriheteninte kunde undvaras. Myndigheterna måsteha befogenhet att vid behov ingripa föratt upprätthålla ordning och säkerhet.Starka skäl skulle dock föreligga, innan en så långtgående åtgärd som upplösning till-greps. Detta gällde särskilti fråga om allmänna sammankomster. Upplösning av en sammankomst till följd av oordning eller fara för de närvarandeborde därför bara få ske, om svårare oordning eller avsevärd fara hade uppkommit. För att ytterligare understryka vikten av att upplösning inte beordrades annat än i allvarliga situationer föreslog departementschefen att i respektive författning skulle tas in uttryckliga föreskrifter om att upplösning fick ske först sedan . andra åtgärder visatsig otillräckliga. Åtgärden bordei allmänhet endast anförtros polisman i befälsställning (prop. s. 222). Bestämmelsen i 10 § LAS reglerar endast möjligheterna att upplösasammankomsten som sådan. Polisens möjligheter att ingripa mot enskild mötesdeltagare som stör ordningen eller som begåttbrott berörs inte härav (se prop. 1970:125 s. 61. samt s. 76 ovan). 1956:143 (s. 236) förklarade departementschefen att bestämmelsen-i då gällande 12 § polisinstruktionen (numera 3 § LTO) torde kunna användas mot mötesdeltagare som vägrade att rättasig efter ett beslut om upplösning av mötet (se ävenSOU 1975:75 s. 308). 8 1982/83. Prop.1982/83:9 114 Frågan om gatumusicerande är att betrakta som offentlig tillställning har bedömtsav i en uppmärksammad dom frånår 1976 (dom , DB6). Två utländska medborgare, och , åtalades vid , tingsrätt för brott mot12 § 1 st AOst bestående i . att de i utan polismyndighetens tillstånd anordnat offentlig musiktillställning vid ett tiotal tillfällen. och bestred ansvar under påstående attderas framträdanden inte utgjort offentligatillställningar i AOst:s mening.Musicerandet hade inte varat längreän 15 - . Det var inte fråga om arrangerade konserter utan om ett spontantspelande. De trakterade olika instrument och försökte ge sina åhörare en"hel show". Några särskilda anordningar förekom inte.Tingsrätten fann att och offentlig tillställning och biföll åtalet. Sveahovrätt ogillade .dock åklagarens talan med bl.a. följande motivering. Vid tillkomsten av ordningsstadgan lämnades icke någraanvisningar under vilka förhållanden uppträdanden varom nu är fråga skall hänföras underbegreppet offentlig tillställning. Det blir följaktligen en uppgift för rättstillämpningen att sökaange gränserna därför. Vid dennagränsdragning är att beakta, att det under förarbetena till ordningsstadgan framhölls att till begreppet offentlig tillställning hören avsikt att samla publik. Från den utgångspunkten kan uppträdanden av mera anspråkslös natur icke vara att betrakta som offentlig tillställning. Förstnär det gäller uppträdanden,som har tilldragit sig sådan uppmärksamhet att ett mera betydande antal åhörare harsamlats, kan det bli fråga om en sådan tillställning.Något primärt syfte att samla publik föreligger 1982/83:9 115 i allmänhet ej.Beroende på uppträdandets karaktärSamt tidpunkten och platsen för detta kandet självfallet inträffa, att tillströmningenav åhörare blir så omfattande att det kan varabefogat att betrakta uppträdandet somen offentlig tillställning. Vad angår omständigheterna i förevarandefall är icke visat, att Cox' och Partridgesuppträdanden i nämnvärd grad skiljtsig från vad som är vanligt vid utförande av sång och musik på allmänna platser.Enbart den omständigheten att Cox och vidsina framträdanden försökt att"skapa komedi" och ge sina åhörare "en hel show" kan icke tagas till'intäkt för att bedöma deras uppträdanden som offentlig tillställning. Tillfredsställande utredning har ej före-bragtsom det antal personer som samlats vid de med åtalet avsedda tillfällena. Hovrätten finner på grundav det anförda, att Cox och icke kanfällas till ansvar i målet. JO har i ett beslut uttalat sig angående möjligheternaför polisen att ingripa mot störande gatumusik. JO konstaterade inledningsvis attsammankomster för framförande av konstnärligtverk åtnjöt grundlagsskydd och anfördedärefter följande. Begreppet sammankomst förutsätter att flera personer deltar. En enda person, t.ex.en gatumusikant, kan således inte utgöra en sammankomst. Hur många personer som minst skall vara närvarande föratt det skall vara en sammankomst, kan inte anges exakt, utan beror i viss mån på omständigheterna. särskilda arrangemang, kan det räcka med färredeltagare än om det är fråga om enspontant bildad folksamling. Det äralltså inte möjligt att här,med utgångspunkt i begreppet sammankomst,ange någon tydlig gräns mellan uppträdandensom omfattas av om mötesfrihetoch sådana som faller utanför det grundlagsskyddade området. Fråganom var denna gräns går får lösas av de rättstillämpan-de myndigheterna i det enskilda fallet. Efter att ha redogjort för gällande bestämmelser i ämnetfortsatta JO. 1982/83:9 116 Av den nu lämnade redogörelsen torde framgå att gatumusikanten och hans publik kan utgöra en sådansammankomst för framförande av konstnärligtverk som omnämns i RF och LAS. Sammankomstenskyddas i så fall av RF men är ocksåsåsom allmän underkastad regler om tillståndsplikt. Förnärvarande torde det emellertid höra till undantagen att gatumusikanterna söker sådant tillstånd. Polisens möjligheterenligt LAS att ingripa mot musikanter som uppträder utan tillstånd är dock begränsade till de fall då verksamheten medför svårare oordning eller avsevärd fara förde närvarande, något som mer sällantorde förekomma. Polisen kan sålunda i regel inte upplösa sammankomsten utan dess insatser i detta läge kan endast avse rapportering av musikanten för eventuellt åtal. Enligt LTO skulle såledesi och för sig en gatumusikant som stör allmänordning kunna omhändertas. LTO får emellertid inte användas för att kringgå LAS' strängareregler angående skydd miot upplösning av sammankomst. om ingripande vidordningsstörningar kan alltså inte tillämpasi det syftet att ett möte skall upplösas eller att musicerande skall upphöra. Däremot kanbestämmelserna ge stöd för ingripandemot enskilda mötesdeltagare av annan orsak än att de deltar i sammankomsten. Särskild försiktighetmåste enligt min mening iakttas när det gälleringripande mot t.ex. en gatumusikant som har samlat en publik så att en allmänsammankomst föreligger. Ett omhändertagande fårju då i regel den effekten attsammankomsten faktiskt blir upplöst. Ingripande enligt LTO kan emellertid också ske närdet behövs för att avvärja straffbelagd gärning. Äveni dessa fall kan en sammankomst upplösasom man omhändertar en gatumusikant och även här måste avgörandevikt läggas vid syftet med åtgärden. Denna får ske föratt förhindra brott men inte för att upplösasammankomsten. Åtgärden skall därmed rikta sig, inte mot själva mötet utan moten enskild mötesdeltagare. Mötesfriheten innebärsåledes inte att t.ex.gatumusikanterna är "immuna" mot brottsbalkensstadganden och andra straffrättsligaregler. De brott som i förstahand kan tänkas bli aktuella ärofredande och förargelseväckande beteende. Dessa straffbestämmelseranses inte innefatta någon begränsning av grundlagsskyddad yttrandefrihet eller mötesfrihet. Självainnehållet i vad som spelas eller sjungs- budskapet - får inte föranleda ingripande; däremot kan sättet för framförandetvara brottsligt. 1982/83:9 117 Det kan som framgåttvara vanskligt att avgöra när en störning har fått en sådanomfattning att den kan anses motivera ingripande enligt LTO. Det som av enperson betraktas som störande oljud kanske inte alls stör en annan. Det finns således anledning att förmoda att flertalet boende i uppfattar gatumusikensom allvarligt störande, -medan andra - bland demtillfälliga besökare -tvärtomtycker att den utgör ett naturligt och trevligt inslagi gatulivet. Platsen och tidpunkten förett musikframträdande har, som man förstår, storbetydelse i detta sammanhang. Ett musicerande i med dess säregnaakustikförhållanden uppfattas naturligt nog som mer störande änmotsvarande aktivitet på t-ex. . Att Ijudligtspela och sjunga får anses varamer hänsynslöst om det sker inom bostadskvarter än inom kvarter som saknar bostadsbebyggelse. Vad som i det enskilda fallet skall anses utgöra en såallvarlig störning att ingripande enligt LTO kanske är således en bedömningsfråga. Det äri första hand polisens sak att göra dessa bedömningar,när ingripanden direkt begärs eller eljest kom mer i fråga. Jag har med de ovan framförda synpunkterna velat betona vikten av att dessabedömningar blir nyanserade. I dettasammanhang vill jag framhålla att jag finner det ofrånkomligt att de boende i med hänsyn till stadsdelens karaktär av turistattraktion i allmänhet fårräkna med att finna sig i mer störande aktiviteter än man behöver tåla inom andra bostadsområden.Detta gäller kanske framför allt men ävendå torde väl bullrande nattlig musik inne mellan husväggarna överskridaen rimlig toleransgräns: När ett helt band spelar upp - något som påstås ha hänt - kan det inte råda någon tvekan om att polisen har grundför ingripande. Jämte mötesfriheten - och egentligen som en av de väsentliga grundvalarna för denna - skyddar RF även yttrandefriheten i allmänhet. Denna innebär frihet att i tal, skrift eller bild eller påannat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Även om sammankomst i RF:s mening inte föreligger, finns alltså ett grundlagsskydd som måste beaktas när det ifrågasätts ingripande mot en gatumusikant. Bedömningen av vad som kan vidta gas för den allmänna ordningens upprätthållande er bjuder emellertid inte fullt så stora svårigheter i ett sådant fall som när det gälleren allmän sam mankomst; främst beror detta på att härinte före ligger de komplikationer som den särskildareglering en i LAS medför. 1982/83:9 118 I det föregående har talats om omhändertagande av person som den intressanta formen av ingripande mot störande gatumusik. Givetvis är regeln härsom i andra liknande situationer att polisen skall eftersträva att nåresultatet genom tillsägelser eller andra lindrigaremedel. Det förtjänar då att påpekas' att inte heller ingripanden i dessa former får ske såatt grundlagsskyddad rättighet trades för nära. Den lagstiftning som finns ger således enligt min mening möjligheter förpolisen att ingripa mot sådan gatumusik som av olika, ovanberörda skäl inte böraccepteras. 5.9.1 Motion vid riksdag I motionen 1974:1179 av m.fl. hemställdes att tillståndsprövningen vid anordnande av allmän sammankomst påallmän plats helt slopades. I stället skulle anmälningsskyldighetgälla. Utskottet (KU 1974:21 s. 22) anförde följande. Utskottet vill starkt understryka angelägenheten av att inga onödiga hinder uppställsför utövandet av demonstrationsfriheten påallmän plats. Enligt utskottets mening är det emellertid inte möjligt att helt undvika reglering av hur denna frihetfår utövas. Flera demonstrationer kan t.ex. inte hållas påsamma plats. Hänsyn måste ocksåtas till intresset av att trafiken om möjligtinte lamslås genom en demonstration. Med hänsyn härtillär det enligt utskottets meningoundvikligt att bibehålla kravet på att polismyndighet skall ge tillstånd för anordnandeav demonstration på allmän plats. Utskottet kaii därför inte tillstyrka förslaget i motionen 1974:1179 om övergång till ett system med enbart anmälan till polismyndighet. 1982/83:9 119 5.9.2 Motion vid riksdag. I en motion vid (mot. 1975:1102) av fröken . hemställde motionärerna att AOst ändradesså att tillstånd generellt inte skulle krävas för sång och musik påallmän plats. 1 motionen anfördes följande.Gatumusicerande var enligt AOst att betrakta som offentlig tillställning, vilket innebar att musik på gator och torg inte fick förekomma utan tillstånd från polismyndigheten. Spontana yttringari sång och musik förhindrades därigenomi en utsträckning som inte var motiverat avordningsskäl. Medan den statligakulturpolitiken tog sikte på attstimulera amatörism och kulturaktiviteter av olikaslag, hämmades sådana uttrycksformer onödigtvis av gällande bestämmelser. I mångaandra länder fanns ingen motsvarighet tillden restriktivitet som rådde i vårt land utan sångoch musik ansågs vara naturliga inslag i enlevande stadsmiljö. (CU 1975:11) anslöt sig till motionärernasallmänna synpunkter i ämnet och uttalade att inskränkningar av den påtaladetypen endast borde göras i den mån de motiverades av särskilda ordningsskäl m.m.Regelområdet var emellertid komplicerat och anknöt även tillandra regelsystem. Utskottet kunde därför inte tillstyrka motionärernas förslagmen föreslog att mot angivenbakgrund begärde en översyn av bestämmelsernai ämnet. biföll utskottets hemställan (rskr. Motionären har därefter vid tvåtillfälTen vid frågor i (F 1975/76:209 och 1980/81:243) krävt slopande av det generella tillståndstvånget för .gatumusik. 1982/83:9 120 föreslår i sitt "debattbetänkande" (SOU 1979:49) Grundlagsskyddad yttrandefrihetinförande av en yttrandefrihetsgrundlagmed detaljerat grundlagsskydd för andrauttrycksformer än tryckta skrifter. Enligt förslaget böri grundlag införas förbud mot krav på tillstånd för sammankomsteroch demonstrationer ., Enligt utredningen börman dock inte gå så långt att man i grundlag förbjuder regler om anmälningsskyldighet och ora rättför myndigheterna att meddelaordningsföreskrifter om hur demonstrationeroch sammankomster skall genomföras. Vidareföreslås bl.a. att möjligheterna att upplösa en sammankomst skall göras beroende av att oordning som innebär - antingen fara för person eller egendom eller allvarlig störning av trafiken redan uppkommit. Sammankomst skallockså kunna upplösas för att motverkafarsot. Överförslaget har inhämtats yttranden från ett stort antal myndigheter, föreningaroch intresseorganisationer (se Ds Ju 1980:5). Remissinstanserna var överlag positiva till införandet av en grundlag som omfattade även andra uttrycksformer än tryckt skrift. Utredningens förslag om starkare skydd för sammankomster och demonstrationer mottogs dockinte odelat posi tivt. Ri kspolisstyrelsen hade inte någon erinran mot förslagetrörande upplösning av sammankomster. Överåklagaren i godtog i princip förslaget men ifrågasatteom det inte finns behov av att kunna upplösai vart fall en demonstration för att förebygga en påtagligfara för oordning. 1982/83:9 121 i anförde liknandesynpunkter och menade att 10 § LAS inteborde ändras på annat sättän som följde av att tillståndskravet togs bort. Svenska kommunförbundethade inte något att erinra mot attgrundlagsskyddet för mötes- och demonstrationsfriheten förstärktes i enlighet med förslaget. domareförbundansåg att vissa hinder före-läg mot ettovillkorligt grundlagsförbud mot tillståndskrav. I vissa fall kunde man nämligen förutsestörning av ordningen genom att depolitiska partierna i ökadomfattning satsat på s.k. torgmöten för att förmedla sina budskap. Vissa platser och tider är därvid särskilt attraktiva. tillståndsgivning fyllde här den viktiga funktionen att förhindraatt partierna uppträdde , något som skulle motverka yttrandefriheten. () instämde i förslagetom begränsningar 1 ratten att upplösa möten och ansåg att grunderna förupplösningsrätten borde regleras i grundlag. Svenska arbetsgivareföreningenansåg att tillstånds-kravet i frågaom sammankomster och demonstrationer fyller en viktig funktion. Genom ett sådant krav ges möjlighetatt föregripa störningar av den allmänna ordningen och att avvärjarisk för skada på person eller egendom. Det var inte tillräckligt att i vissa situationer kunna ingripa mot enpågående sammankomst eller demonstration. Skadeverkningar kunde då redan ha uppkommit. Inte heller fanns det enligt föreningen någotsom tydde på att kravet på tillståndskulle innebära ett osakligt ingrepp i rätten till sammankomster och demonstrationer. Tillståndskravet borde därför finnas kvar. Länsåklagaren i länmenade att upplösning av sammankomst ellerdemonstration skulle kunna få tillgripasredan innan oordning uppkommit.