prop · G603134 · 1982-12-31 00:00:00 — Medandet alltså å ena sidan framstår som olämpligt att allmän domstol dömer iskattebrottmål i de nu berörda situationerna, är det å andra sidan klart attden allmänna domstolen i många fall kan avgöra skattebrottmålet på etltillräckligt säkert underlag utan alt behöva avvakta ett lagakraftägandeavgörande i skattemålet. Att man - för att främja snabbheten i broUmälsförfarandet- bör utnyttja detta utrymme är enligt min mening uppenbart. Mednu redovisade utgångspunkter vill jag anföra följande om möjligheterna attdöma i ett skattebrotlmål utan hinder av ett pågående skattemål. Avskäl som nämnts tidigare bör det inte komma i fråga att den allmänna domstolenger sig in på egna bedömningar av komplicerade skatterättsliga frågor, närdessa frågor samfidigt är anhängiga vid skattedomstol. Detta gäller såväl närutgången i hela ansvarsfrågan är beroende av utgången i skattemålet (fällandeeller frikännande dom) som när skattemälet är av väsentlig betydelse föruppskattningen av skatteskadans storiek. I dessa fall bör det krävas attskattefrågan har avgjorts slutligt. Det räcker således inle - som enligl BRÅ: sförslag - med ett icke lagakraflvunnet avgörande i skattefrågan. Risken för atthögre rätt ändrar en lägre domstols dom och att därmed de ovan redovisadenackdelarna uppkommer är i dessa situationer alltför stor. Ären skatterättslig fråga, som är av betydelse för utgången i ansvarsdelen,mindre komplicerad men ändå av kvalificerad beskaffenhet, bör det vara möjliglför den allmänna domstolen atl företa brottmålet fill avgörande redan medledning av en lägre skaltedomstols, t.ex. en länsrätts, dom. Det avgörandemåste härvid vara hur sannolikt det är att en högre skatle-domstol kommer tUlett annat avgörande vid ett överklagande. Framstår det för den allmännadomstolen som klart att någon ändring på väsentliga punkter av den lägreskatterättens avgörande inte kommer atl äga mm, bör man kunna avgöraskattebrottmålet redan på grundval av den icke lagakraftvunna domen iskattemålet. Omen skattefråga, som är av betydelse för ansvarsfrågan, är av enkelbeskaffenhet, bör den allmänna domstolen normalt kunna på egen hand göraerforderliga skatterättsliga bedömningar utan alt avvakta någol avgörande frånen skattedomstol. Del gäller framför allt okomplicerade frågor där de faktiskaomständigheterna i stort sett är ostridiga, t.ex. där en inkomst av arbeteeller kapital har utelämnats eller en kapitaltillgång förtigits. I sådana fallbör den allmänna domstolen alltså kunna avgöra brottmålet ulan alt invänta enslänsrättens dom. Skatteprocessenär f.n. konstmerad som en s.k. beloppsprocess. Detta innebär att skaltedomstolenformellt sett har att ompröva hela den ifråga- Prop.1982/83:134 13 varandetaxeringen, även om det i prakfiken bara är en viss fråga som är föremål förtvist. På gmnd av detta förhållande har de allmänna domstolarna hitfills i endel fall ansett sig förhindrade att avgöra elt skattebrottmäl på grund av ettpågående skatlemål, trots atl överklagandet i skattedelen bara gällt en förbrottmålet oväsentlig eUer perifer fråga. Det torde knappast kunna anförasnågra sakliga skäl för att vänta med att avgöra brottmålet i dessa situationer.Även i de nu avsedda fallen bör den allmänna domstolen därför kunna avgöra skattebrottmåletutan hinder av alt skattemälet ännu inte är lagakraflvunnet avgjort. FöreUggerdet någon speciell anledning att anta att överprövningen av skattemålet kankomma atl resultera i något som är av betydelse för brottmålet, bör avgörandetav brottmålet givetvis anstå. En ganska vanlig situafioni skattebrottmål är enligt flera remissinstanser alt målet inte innefattarnågra rent skatlerättsliga frågor, utan alt det bara gäller om åklagaren kanbevisa att den tilltalade haft vissa inkomster, som - om de kan styrkas -ostridigt är skattepliktiga. Eftersom åklagaren i brottmålet anses ha strängarebeviskrav på sig för utelämnade inkomsler än vad taxeringsintendenten har iskattemålet, är det mycket osannolikt att skattemålet resulterar i att dentilltalade taxeras för lägre belopp än de inkomsler som han i brottmålet visasha haft. På gmnd härav kan det knappast riktas någon avgörande invändning motatt den allmänna domstolen i nu avsedda fall handlägger brottmålet redan föreett slutligt avgörande i skattemälet, i vissa okomplicerade fall kanske t.o.m.innan ens länsrätten meddelat dom. Man måste dock i dessa situationer alltidbeakta möjligheten att den skatlskyldige gör s.k. kvittningsinvändningar. Jag ålerkommerstrax till den frågan. Omåklagaren och den tilltalade är överens när det gäller de objektiva rekvisitenför åtalet och ett bestridande från den tilltalade endasi innefattar invändningom bristande uppsåt, bör det normalt sett inle möta något hinder mot atthandlägga brottmålet trots att en skalteprocess pågår. Jagövergår nu tiU problemet med kvittningsinvändningar i skatteprocessen. Ensådan invändning innebär att den skattskyldige gör gällande att han, även omhan anses ha haft den inkomst skattemälet gäller, skall tUlgodoräknas avdragsom han hade kunnat göra om han hade tagit upp inkomsten i sin självdeklarafion,och att därför någon ytterligare skatt inte skall påföras, i varje fall intemed så högt belopp som taxeringsinlendenten yrkat. Kvittningsinvändningarskiljer sig i prindp inte från andra frågor som är gemensamma för skattemåletoch brottmålet. Om invändningen är av sådan art att det är svårt ätt taställning lill den från skatterättslig synpunkt, torde det i allmänhet varanödvändigt att vänta på en lagakraftägande dom i skattemälet innan brottmålethandläggs. Är kvittningsinvändningen däremot skatterättsligt okomplicerad, kanden allmänna domstolen - i enlighet med vad jag fidigare anfört - i många fallta självständig ställning fill den. 1982/83:134 14 Oftatorde svårigheterna vid bedöm.ningen av en kvittningsinvändning hänföra sigtill bevisningen. 1 skatteprocessen torde normalt avsevärt högre krav ställas ibevishänseende på den skattskyldige än vad som krävs för alt den tilltaladeskall fä en invändning om kvittning godtagen i en skattebrottsprocess (i frågaom det sistnämnda, se rättsfallet NJA 1980 s. 359). Detta innebär att, när entilltalad gör kvittningsinvändning i både skattemålet och brottmålet, densituationen i de flesta fall inle uppkommer att invändningen sedermera godtas iskatteprocessen, trots att den lämnats utan avseende i brottmålet (jfr också prop.1971:10 s. 249). Detta förhållande bör beaktas när den allmänna domstolenbedömer möjligheterna att handlägga brottmålet trots att kvittningsinvändningeninte slutligt prövats i skattedomstolarna. Omen kvittningsinvändning framställts i skattemålet och är av betydelse även förbrottmålet, kan den som framgår av det sagda i princip behandlas på sammasätt som har förordats när det gäller andra frågor som är gemensamma för skattemäletoch brottmålet. Kvittningsmöjlighelerna medför emellertid ytterligare enkomplikation. En kvittningsinvändning kan - f.ö. på samma sätt som övrigainvändningar från den skattskyldiges sida i skattemål - framställas i principhur sent under processens gång som helst, t.ex. först i regeringsrätten. Underdessa förhållanden skulle man kunna hävda att ett skattebrottmål aldrig bordefå handläggas utan att skattemålet är lagakraflvunnet avgjort, eftersom man i samfiigafall riskerar att den skattskyldige framställer en framgångsrik kvittningsinvändning(eller annan invändning), som rycker undan grundvalen för åtalet. Ipraktiken är kvittningsinvändningar inte alltför vanliga. Möjligheterna för denskattskyldige att göra en kvittningsinvändning så trovärdig att den kan godtasminskar givetvis ju längre han dröjer med att framställa den. Att en helt ny kvittningsinvändningframställs först i kammarrätt eller i regeringsrätten torde därför varasällsynt. Möjligheten till eventuella kommande kvittningsinvändningar bör motdenna bakgrund i princip inte hindra brottmålets handläggning. Om däremoträtten i ett enskilt fall - med hänsyn till särskUda omständigheter i målet -finner det föreligga en beaktansvärd möjlighet att en kvittningsinvändning avbetydelse för brottmålet kommer att framställas, bör man självfallet vänta medhandläggningen av brottmålet åtminstone till dess länsrätten meddelat dom i skattemälet. Sammanfattningsvisinnebär det ovan sagda att de allmänna domstolarna i avsevärt störreutsträckning än f.n. bör göra en prövning i varje enskilt skattebrottmål av ivilken mån en ej avslutad skatteprocess bör hindra att målet avgörs.Bestämmande för rättens bedömning bör vara hur stora möjligheterna är attresultatet av de olika skedena i skatteprocessen kan komma att påverkaansvarsdelen. Beroende på utfallet av denna bedömning kan den allmännadomstolen i vissa fall döma i brottmålet redan före länsrättens dom iskattemålet, i en del fall se sig nödsakad att invänta 1982/83:134 15 länsrättensoch kanske även kammarrättens dom och i andra fall komma till att ett lagakraflvunnetavgörande i skattefrågan måste avvaktas. För att ändra pä nuvarandepraxis, som innebär att skattebrottmäl i stor utsträckning vilandeförklaras,krävs som fidigare antytts en ny lagsiiftning i ämnet. Eftersom domstolarnasmöjligheter att låta mål vila utan handläggning i princip regleras avbestämmelserna om vilandeförklaring i 32 kap. 5 § RB, bör den nya regleringenpå något sätt anknyta fill dessa bestämmelser. Regleringen skaU ta sikte endastpå skattebrottmål, och det torde därför vara lämpligt att införa den i skaltebrottslagen(1971:69), förslagsvis som en ny 15 §. Detär knappast möjligt att i själva lagtexten närmare beskriva de olikasituationer där handläggningen av ett skattebrottmål får resp. inte fär vila. Dennya regeln måste i stället ges etl allmänt innehåll. Jag återkommer i specialmotiveringentill vissa tillämpningsfrågor. 4 Snabbare handläggning av beskattningsfrågor som har samband med misstanke omskattebrott Genomförsde förslag som jag har lagt fram i föregående avsnitt, torde åtskilligaskattebrottmål kunna avgöras än som f.n. är fallet. Bl.a. pågrund av det centrala skattebrotlets konstruktion kommer skattebrottsprocessenemellertid även i fortsättningen i många fall att vara på olika sätt beroendeav vad som händer i en pågående skatteutredning eller skalteprocess. I en stor del av deaktuella fallen tar det f.n. avsevärd tid innan förfarandet vidskattemyndigheter och skattedomstolar kommit så långt att slutlig skatt kanfastställas. Det kan finnas flera orsaker till detta. Sålunda kan dentaxeringsrevision, som i många fall föranleder en skatteprocess, komma i gångsent och dra ut . När revisionen är avslutad, kan det ta en ickeobetydlig tid innan den taxeringsinlendent som skaU sköta processföringen iskattemålet från det allmännas sida hinner bli sä insatt i frågan att han kanväcka talan vid länsrätten. Eventuellt krävs det kompletterande utredning.Slutligen tar processen vid skattedomslolarna ofta . Detta kan berodels på att mål- och ärendebalanserna - bäde hos taxe-ringsinlendenter ochdomstolar - på många håll är avsevärda, dels på att domstolarnas processledninginte alltid är fillfredsställande, dels i vissa fall på att den skattskyldigeförsöker fördröja förfarandet. Även det förhällan-del att målet i många fall ärskatterättsligt komplicerat bidrar naturligtvis till de långa handläggningsfiderna. Attallmänt sett förkorta handläggningstiderna vid länsstyrelsernas skatteavdelningaroch vid skattedomstolarna är angeläget frän flera syn- Prop.1982/83:134 16 punkter.Det pågår också f.n. ett omfattande reformarbete med detta syfte, bl.a. vid riksskatteverketoch domslolsverkel saml inom USS och skatleförenklingskommittén. Detfinns anledning anta att del pågående reformarbetet - inte minst på lite längresikt - kommer att resultera i att frågor om taxering och beskattning iallmänhet kommer att kunna hanteras på ett snabbare och effektivare sätt. Medhänsyn till det stora behovet av att snabbt åstadkomma ålgärder för attpåskynda förfarandet i skattebrottmål bör emellertid redan nu undersökas om detinte är möjligt att genom vissa mindre ingripande åtgärder skapa utrymme för ensnabbare behandling av sådana beskattningsfrågor som har samband med misstankeom skattebrott. Denåtgärd som ligger närmast till hands är att lotsa de aktueUa beskail-ningsfrågornasnabbare genom de olika instanserna genom att bygga ut och förbättra de reglerom förtursbehandling som f.n. finns. Jag behandlar denna fråga i det följande(avsnitt 4.2). För att effektivare förtursregler skall medföra önskat resultatfordras att kommunikationerna mellan olika myndigheter och domstolar fungerar effekfivt.Även den frågan behandlas i det följande (avsnitt 4.3). Vidare tar jag uppvissa frågor om organisafionen av länsstyrelsernas skatteavdelningar (avsnitt4.4) och frågor om hur de aUmänna förvaltningsdomstolarna genom en bättreprocessledning kan bidra till att förtursbehandlingen av skattemål medbrottsmisstanke bUr effektiv (avsnitt 4.5). F.n.finns i skilda författningar bestämmelser om skyndsam behandling av beskatlningsfrågorsom har samband med skattebrottmål. Enligt 46 § 2 mom. taxeringskungörelsen(1957: 513) skall sålunda åtgärder som ankommer på länsrätt ochtaxeringsintendent vidtas möjligt i ett mål om taxering, om ett skattebrotlmålhar förklarats vilande i avvaktan på taxeringsmålets utgång. Förlänsrätternas del kompletteras den nu nämnda bestämmelsen av regler omförtursbehandling av vissa målgrupper. Enligt 18 § förordningen (1979:573) med länsrättsinstmkfionskall ett mål handläggas med förtur, om målet av någon särskild anledning böravgöras skyndsamt. Vilka mål som är förtursmål skall bestämmas i länsrätternasarbetsordningar. Dessa fastställs av kammarrätterna eller - när det gäller detre största länsrätterna - av länsrätten själv. har meddelatallmänna anvisningar för innehållet i arbetsordningarna (domstolsverketsförfattningssamling 1979:18). I dessa anvisningar finns ingen uttrycklig regelom vilka mål som skall vara förtursmål. I ett tiU anvisningarna fogat exempelpå arbetsordning nämns dock vissa målgrupper som skall behandlas med förtur.Som en gmpp nämns "mål, i vilka utgången är av betydelse för 1982/83:134 17 skattebrottsprocess".Praktiskt taget samtliga länsrätters arbetsordningar torde innehålla regler om förtursbehandUngav de mål som nämnts. För kammartätternasdel regleras förtursbehandlingen av 22 § förordningen (1979:571) med kammarrättsinstmktion,som har samma lydelse som motsvarande regel i länsrättsinstmkfionen. Vilka målsom skaU handläggas med förtur bestäms alltså i kammarrättemasarbetsordningar, som faststäUs av kammartätterna själva efter domstolsverketsanvisningar. I dessa anvisningar (författningssamUng 1980:28)nämns ingenting om vilka mål som är förtursmål. Alla kammarrätters arbetsordningarinnehåller dock föreskrifter om förtursbehandling av skattemål av betydelse förett skattebrottmål. Närdet gäUer regeringsrätten är den instruktionsmässiga regleringen av förturshandläggningendensamma som redovisats för kammarrätternas del, se 11 § förordningen(1979:568) med instmkfion för regeringsrätten. Enligt regeringsrättensarbetsordning skaU mål, vars utgång är av betydelse för fömndersökning elleråtal rörande skattebrott, handläggas med förtur. Förtursbehandlingvid länsstyrelsernas skatteavdelningar av ärenden som har samband med misstänktskattebrott föreskrivs endast genom den tidigare nämnda regeln i 46 §taxeringskungörelsen angående taxeringsintendenternas arbete. avgav - inom ramen för översynen av lagstiftningen motden organiserade och ekonomiska brottsligheten - promemorian (PM 1978:6)Förslag rörande förtursregler i vissa skattemål. Man föreslog där generellabestämmelser om snabb handläggning av sådana beskattningsfrågor som hadesamband med misstänkt skattebrott. Enligtförslaget skulle i taxeringslagen införas en ny bestämmelse av följandeinnebörd. Om del i samband med ett ärende om någons taxering inlettsförundersökning eller väckts ätal angäende brott mot skatlebrollslagen, skullede åtgärder som ankommer på skattechef, taxeringsinlendent och domstol vidtas ofördröjligen.För domstolarnas del föreslogs härutöver frister för handläggningen. Domstolenskulle sålunda företa målet till avgörande frän det målet komin, om inte krävdes med hänsyn tUl målets särskilda beskaffenheteller andra särskilda omständigheter. Denföreslagna bestämmelsen i taxeringslagen - som ju träffade endast den direktabeskattningen - föreslogs kompletterad av motsvarande regler. för indirekt skalti lagen (1959:92) om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning(förfarandelagen) och i lagen (1968:430) om mervärdeskatt. Ävenför de allmänna domstolarnas del föreslogs regler i syfte att garantera snabbaavgöranden. Enligt promemorian skulle sålunda i skatlebrotts-2 Riksdagen1982/83. 1982/83:134 18 lageninföras en ny regel av innebörd att skattebrottmål, som förklarats vilande iavvaktan på lagakraflvunnet beslut om taxering, skulle avgöras så snart detkunde ske och om synnerligt hinder ej mötte - senast inom en månad från dettaxeringen vunnit laga kraft. Närdet gäller tid för åtals väckande föreslog man i promemorian en regel, enligtvilken åklagaren ålades atl inom en månad från det taxeringen vunnit laga kraftpröva humvida åtal för brott enligt skaltebrottslagen skulle väckas. 4.2.3Remissyttranden över 1978 ärs BRÅ-promemoria Vidremissbehandlingen av BRÅ-promemoria visade det sig att ett flertalremissinstanser fann det angeläget att handläggningtiderna förkortades i demål som omfattades av förslagen. Många ställde sig positiva lUl förtursreglerför skattefrågans behandUng i huvudsak enligt de principer som drogs upp ipromemorian. Det saknades dock intekritiska röster tUl huvuddragen i förslaget. Ett par remissinstanser ansäg altdet hade behövts en mer djupgående undersökning för alt kartlägga orsakernatill fördröjningarna. Det sades också att mycket skulle kunna vinnas redan omde allmänna domstolarna kunde förmås att inte mtinmässigt vilandeförklara allaskattebrottmål i avvaktan på elt slufiigt avgörande i skatteprocessen. Vidarepåpekades att förtursregler - för att bli effektiva måste kombineras med ettfungerande informationssystem myndigheterna emellan och med en fast processledningfrån skattedomstolarnas sida, bl.a. i syfte att motverka förhalnings-tendenserfrän den skattskyldige. Deflesta remissinstanser var ense om att skyndsamhetsregler endast ellerhuvudsakligen behövdes i fråga om skatteprocessen. Man menade atthandläggningen av ett skattebrottmål vid allmän domstol som regel kunde slutförasinom rimlig tid sedan väl skatteprocessen utmynnat i ett lagakraflvunnet avgörande. Närdet gäller frågan huruvida särskilda tidsfrister för handläggningen bör införaseller om det räcker med genereUa skyndsamhetsregler var meningarna delade blandremissinstanserna. Bland dem som förordade tidsfrister rådde det oenighet i frågaom hur långa fristerna borde vara. Det påpekades att alltför snävt tUltagnagränser kunde få till följd att den medgivna fristen kom att överskridas iflertalet fall, vilket inte var lämpligt. Meningarnadelade sig också i frågan huruvida skyndsamhetsreglerna borde införas i lageller om de borde stå i instruktionen för resp. domstol eller myndighet. Bl.a.uttalades från kammarrältshåll att man vid de allmänna förvaltningsdomstolarnahade även andra grupper av mäl där en snabb handläggning var minst lika viktigsom för den nu ifrågavarande målgruppen och att frågan om förtursbehandling avsistnämnda mälgmpp var en sådan avvägningsfråga som principiellt setl bordelösas i domstolarnas arbetsordningar, där förtursfrägan för andra målgmpperbehandlas. Prop.1982/83:134 19 Detifrågasattes från några håll om skyndsamhetsregler inte borde införas även påandra områden än de föreslagna. Härvid nämndes bl.a. handläggningen av mål ochärenden enligt uppbördslagen och enligt lagen (1959:552) om uppbörd av vissaavgifter enligt lagen (1981:691) om socialavgifter (den s.k. avgiftslagen).Vidare föreslogs att bl.a. tullmyndigheternas verksamhet borde omfattas avförtursregler. BRÅ:s förslag i 1978 ärs promemoria har ännu inte föranlett nägon lagstiftningeller några författningsändringar i övrigt. har inom ramen förprojektet om översyn av länsrättemas organisation och arbetsformer tagit uppvissa frågor som har samband med förtursbehandling av skattemål (se DV rapport1981:5 s. 9-10). De synpunkter som där anläggs har dock främst avseende påmöjligheterna att få redan existerande förtursregler att fungera effektivt. Denfrågan berörs ytterligare i det följande (avsnitt 4.3 och 4.5). Äveni promemorian (1982:1) Skattebrott och skattemål påpekar BRÅ att"vissa tidsvinster" skulle kunna göras genom mer efiektiva förtursregler.Samtidigt mäste enligt BRÅ domstolarnas processledning bli stramare och deskattskyldigas möjligheter att medvetet förhala förfarandet stävjas. Somtidigare nämnts förordas i promemorian dock en mer radikal lösning på problemenmed långa handläggningstider än åtgärder av den typ som diskuteras. gmpp av de remissinstanser som yttrat sig över BRÅ: s nu nämnda promemoriamenar att en effektivare förtursbehandling av sådana beskattningsfrågor som harsamband med brottsmisstanke skulle i prakfiken la bort en stor del av hindrenför en rimlig handläggningstid i skattebrottmål. Endast ett parremissinstanser vänder sig mot förtursregler, med argumentet att sådana regleri princip inte löser problem utan bara flyttar dem. Mot detta säger andraremissinstanser atl det antal skattemål som blir aktueUt för förtursbehandlingfrän nu aktuella synpunkter är så litet atl det praktiskt selt inte har någonnämnvärd inverkan på handläggningstiderna i övriga skattemål. Arbetsbelastningenvid länsstyrelsernas skatteavdelningar (i laxeringsavdelningen)och vid de allmänna förvaltningsdomstolarna är f.n. och kan inom de närmasteåren förväntas förbli - så hög att handläggningstiderna över lag blir långa.Vill man försäkra sig om att vissa typer av ärenden handläggs snabbt, måste mandärför tänka sig en ordning där handläggningen av dessa ärendetyper på någotsätt priorileras. Det nu sagda gäller oavsett om man vill följa BRÅ: s förslagom ett integrerat 1982/83:134 20 förfarandeeller om nuvarande kompetensfördelning mellan olika utredande och dömandeorgan behålls. Det råder enighet om attdel av flera skäl är angeläget att mål om brolt enligt skatlebrollslagen kanavgöras från del alt brottet begicks. Det har heller inleriktats någon invändning mot atl man i detta syfte - och i enlighet med gmndtankarnabakom nuvarande förtursregler - fidsmässigt prioriterar sådanabeskattningsärenden som har samband med misstanke om skattebrott. Om önskemålet är atl få lillstånd en särskilt snabb handläggning av de beskaltningsärenden som nämnts,måste man fråga sig om nuvarande regler är tUlräckliga för alt tUlgodose dennaönskan. Del är t.ex. väl känt att handläggningstiderna vid länsrättema i mångaav de åsyftade skaUemå-len är långa, trots att domstolarna åläggs att handläggadem snabbt både genom regeln i 46 § taxeringskungörelsen och genom bestämmelseri arbetsordningarna. Det har under remissbehandlingen av de fidigare nämnda BRÅ-promemoriornafrån många häll efterlysts vad man kallar "effekfivareförtursregler". Det är en självklarhet attföreskrifter om skyndsam handläggning inte ensamma kan lösa alla problem medför långa handläggningstider. Genom sädana föreskrifter kan emeUertidstatsmakternas gmndläggande intenfioner och prioriteringar komma liU uttryck.Reglerna ger på del sättet en principiell ram för domstolars och andramyndigheters agerande i de enskilda fallen, men man måste - för att reglernaskall få full effekt - se atl de skUda organen har praktiska fömtsättningaratt leva upp till de krav som ställs. Sistnämnda problemafik tas upp i detföljande (avsnitt 4.3-4.5). Först skall emellertid behandlas frågan om den mer gmndlägganderegleringen av snabbhetskravet när det gäUer handläggning av beskatlningsfrågorsom har samband med misstanke om skattebrott.