prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Iövrigt framför lagrådet i det följande endast invändningar mol vissa detaljer iförslaget. Allmänt kan emellertid framhållas all regleringen av frivårdenblivit ganska svår att överblicka bl. a. genom alt bestämmelserna omskyddstiUsyn i 28 kap. i stor utsträckning hänvisar till reglerna om 10 1982/83. Prop.1982/83:85 146 frigivning i 26 kap. och atl dessutom vissabehörighetsregler i 37 kap. måste beaktas. En mera överskådlig reglering skulleemellertid fordra en ganska genomgripande omarbetning av lagtexten, någol sominle kan komma i fråga i detta sammanhang. Lagen om ändring i 26 kap. II § Enligt paragrafen skall förordnande om övervakningmeddelas av skyddskonsulenten bl.a. i anslutning lill att villkorlig frigivningäger mm. För kriminalvårdsnämnden är inte föreskriven någon sådan behörighet.Emellertid kan kriminalvårdsnämnden enligt 26 kap. 16 § besluta om föreskriftenligt 15 § i samband med ett frigivningsbeslut, och del framstår då somopraktiskt att inte nämnden får besluta alt den frigivne skall ståunder övervakning. Nämnden bör därför ha behörighet lill della i de faU då denenligt 26 kap. 9§ meddelar frigivningsbeslut. En sådan regel kan införasantingen i förevarande paragraf eller också i de aUmänna bestäm-, melserna omnämndernas behörighet i 37 kap. 26 kap. 18 § Paragrafen anger övervakningsnämndens behörighet attmeddela vissa beslul i anledning av den frigivnes misskötsamhel. Den fåremellertid läsas i samband med dels regeln i 26 kap. 11 §, all övervakning framlill dess förflutit av prövotiden beslutas av skyddskonsulenten, delsbestämmelserna i 37 kap. 7 §, som ger även övervakningsnämnden behörighet attfalla beslul i sådana ärenden. Avsikten har tydligen varit all i en paragrafsamla reglerna om nämndens alternativ i händelse av alt den frigivne misskötersig. Vid en jämförelse med övriga nämnda lagrum framgår emellertid att såvittgäller tiden fram till ettårstidens utgång punkt 3 saknar självständigbetydelse. Det bör därför övervägas all begränsa bestämmelserna i paragrafenom nämndens behörighet till atl avse beslut om övervakning efter angivnatidpunkt. 26 kap. 23 § Enligt paragrafen skall vid förverkande av villkorligtmedgiven frihet vad som förverkats anses som nytt straff med avseende på fråganom ny villkorlig frigivning. Om en långtidsdömd som fallit under 26 kap. 7 §får förverkad en strafftid på minsl lär avsikten vara att frågan om nyvillkorlig frigivning skall bedömas enligt 26 kap. 7§. Med hänsyn tiU altnämnda paragraf för sin tillämpning förutsätter att någon "dömts"till fängelse bör lagtexten i 26 kap. 23 § förtydligas, lämpligen genom att iparagrafen orden "nytt straff' utbyts mot "straff genom ny dom". 1982/83:85 ' 147 Enligtparagrafens föreslagna lydelse anges som förutsättning för villkorlig dom, attdet inte med hänsyn till den tilltalades personliga förhållanden finns gmndadanledning "anta" alt han kommer atl göra sig skyldig till fortsattbronslighet. Formuleringen bör sammanställas med den föreslagna nyaavfattningen av 28 kap. I §, där det som förutsättning för skyddstillsynuppställs bl. a. att del finns anledning "befara" all den tiUtaladeåterfaller i brolt. Bestämmelserna synes såtillvida inte helt samordnade som"gmndad anledning anta" fortsaft brottslighet (27 kap. 1 §) inle ärliktydigt med "anledning befara" återfall. Vidare kan man sätta ifräga, om valet mellan påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn formelltbör bero av en prövning, om den tilltalade kan väntas fortsätta sin brottsligaverksamhel. Det innebär atl en domstol, som anser alt skyddstillsyn ärlämpligare för den tilltalades del, om den skall anknyta till lagtexten fårmotivera sin ståndpunkt med atl del finns skäl att anta att den tilltaladebegår nya brolt. Inte minst av psykologiska skäl kan del förefallaotillfredsställande att sådana påståenden görs i fråga om den tilltaladesprognos, särskill när han trots allt visas det förtroendet atl han undgårfrihetsberövande. Medhänsyn till dessa synpunkter förordar lagrådet viss omformulering av 27 kap. 1§ och 28 kap. 1 §. Såvitt angår 27 kap. I § föreslås endast den ändringen attordet "antaga" utbyts mot "befara". Till lydelsen av 28kap. 1 § återkommer lagrådet. Enligtbestämmelsen får skyddstiUsyn ådömas en tilltalad under förutsättning bl.a.atl dels anledning finns att befara återfall i brolt, dels atl skyddstillsynkan antas bidra till alt han avhålls från återfall. Som framhållits under 27kap. I § kan avfattningen av de båda reglerna om förulsällningar förvillkorlig dom och för skyddstillsyn på ell mindre lämpligl sätt leda lill altdomstolen förutsäger ny brottslighet för den som dömts till skyddstillsyn. Densakliga innebörden av de båda bestämmelserna kan sägas vara, att viUkorlig dombör ådömas när återfallsrisken såvitt framkommit är ringa, medan skyddstillsynär att föredra när risken är slörre men fallet inte är så hopplöst atlkriminalvård i frihet saknar mening. Det synes lämpligt alt lagtexten direktlar sikte på dessa förhållanden utan alt man i 28 kap. 1 § uttryckligen ställerupp dålig prognos som ell självständigt rekvisit. En ändrad lydelse av 27 kap.1 § har tidigare föreslagils. Beträffande första stycket i förevarande paragrafförordar lagrådet följande avfattning: "Skyddstillsynfår ådömas för en brolt pä vUket fängelse kan följa, om det med hänsyn till den tilltalades tidigare brottslighet eller annars får anses behövligt med särskilda åtgärder för att motverka återfall i bron och skyddstillsyn i betraktande av hans personliga förhållanden kan antas ha sådan verkan. Är mera- inte ådömas." 1982/83:85 148 Paragrafenföreskriver omedelbar verkställighet av dom på skyddstillsyn såvill gällerövervakning. Härvid ges bl.a. i första stycket en regel om inhibition, som fåranses behövlig med hänsyn till att här inte är fråga om verkställighet avfrihetsstraff och därför särskilda regler om inhibition avsådan verkställighet inte är tillämpliga. Vad åter angår situationen atl hovrättupphäver en sådan dom av tingsräll, skulle enligt vad som sägs ispecialmotiveringen hovrätten även då böra meddela beslut om inhibition avverkställigheten, alt gälla till dess hovrättens beslut vunnit laga kraft.Något sådant inhibitionsbeslul torde dock inte vara aktuellt, eftersom den domvarpå verkställigheten grundas har upphävts av hovrätten. En annan sak är atlför tydlighetens skull det kan vara befogat atl i domen erinra om altövervakningen upphör. Godtas den inställninglagrådet sålunda har i fråga om verkan av en hovrättsdom, varigenom tingsrättens dom på skyddstillsyn upphävs, synes det erforderligt att ordalagen i tredje stycket av paragrafen jämkas någol. Den situationen kan länkas uppkomma att högsta domstolen, sedan hov rätten upphävt tingsrättens dom på skyddstillsyn, fastställer tingsrättens dom och således ånyo dömer till skyddstillsyn. I ett sådant fall skall givelvis inte tiden mellan hovrättens och högsta domstolens domar räknas in i prövoliden eller i den lid som anges i andra stycket. förhållande täcks emellertid inte av bestämmelsens formulering enligl del remitterade förslaget. Stycket kan förslagsvis ges följande ändrade lydelse: "Har verk ställigheten avbrutits till följd av beslut av högre rätt men döms den tilltalade därefter ändå lill skyddstillsyn andra stycket." Skillnadenmellan punkterna 2 och 3 i första stycket är i sak så ringa att bestämmelsernalämpligen kan sammanföras till en punkt av följande lydelse: "2.besluta om övervakning av den dömde efter det all ell är avprövotiden förflutit, dock längst lill prövotidens utgång." Godtasdetta förslag, kan punkt 3 i första stycket utgå. De iparagrafen föreslagna bestämmelserna om förutsättningarna för att val skall skeproportionellt överensstämmer i princip med motsvarande reglering i 2 kap. 23 §kommunallagen (1977: 179) och i de författningar, som föranletts av prop.1980/81:185 om proportionella val till statliga nämnder m. m. Såvitt angårfrägan om utseende av ny ledamot eller suppleant för den som avgår undervalperioden stämmer förslagel emellertid inte överens med vad som annars gälleri delta hänseende. Enligt tredje stycket av paragrafen skall sålunda ny ledamoteller suppleant alllid utses vid sådan avgång. En dylik ordning kan dock inlerimligen lillämpas Prop.1982/83:85 149 beträffandeledamot eller suppleant som utsetts genom proportionellt val. Detta fall börregleras i överensstämmelse med innehållet i 3 kap. 5 § tredje stycketkommunallagen; denna ordning har även följts i de författningar som föranlensav nämnda proposition 1980/81:185. Detta innebär att fyllnadsval skaU äga rumendast när den avgångne utsetts genom majoritetsval; har ledamot valtsproportionellt inträder vederbörande suppleant i den avgångnes ställe, och förproportionellt vald suppleant skall något fyllnadsval inte heller ske Gfrprop. 1980/81:185 s. 23). Tredje stycket bör således ges ändrad lydelse -lämpligen efter forebild av 77 § tredje stycket polisinstmktionen (1972:511) idess lydelse enligt SFS 1982:687 - och byta plats med Qärde stycket iremissförslaget. Bestämmelsen kan förslagsvis utformas sålunda: "Ledamot och annan äntillfäUig ersättare utses . Om en ledamot som har utsetts vidproportionellt val avgår före tidens utgång, inträder en ersättare enligt denordning mellan ersättarna som har bestämis vid valet. Avgår en ledamot ellerersättare som inte har utsetts vid proportionellt val, utses en ny ledamoteller ersättare för återstoden av tiden. TUlfällig ersättare förordnas förhögst ." I detta sammanhang mäuppmärksammas att i förenämnda prop. 1980/ 81:185 uttalades att suppleanter i där avsedda nämnder och styrelser inte borde vara personliga utan utses i grupp. De skäl som föranledde detta ställningstagande torde ha giltighet även beträffande suppleanter för leda möter i övervakningsnämnderna. I de författningar, som föranletts av nämnda proposition, har denna princip kommit till uttryck i författnings texten genom formuleringen an det för ledamöter skall väljas "lika många suppleanter". Det kan med hänsyn härtill ifrågasättas om inte i tydlighe tens intresse inledningen till andra stycket av paragrafen kunde ges exem pelvis följande lydelse: "Övriga ledamöter utses genom val. För dessa väljes lika många ersättare. Lagrådetvill slutligen beträffande förevarande paragraf beröra utformningen av sistameningen i andra slyckei. Bestämmelsen torde syfta på situationen då enövervakningsnämnds verksamhetsområde omfattar flera län eller delar av olikalän. I sådant fall är del naturligt att regeringen bestämmer antalet ledamöteroch ersänare för vatje län eller länsdel som sålunda ingår i området, varvidockså här befolkningstalen bör blir avgörande. Lagrådet förordar att meningenfår följande lydelse: "Ingårflera län i övervakningsnämnds verksamhetsområde, fastställer regeringen eftersamma gmnder antalet ledamöter och ersättare för vaije län eller del avlän." Enledamot i övervakningsnämnd kan tänkas upphöra all varavalbar enligl reglerna i paragrafen. På motsvarande sätt som skett i 4 kap. 8 §rättegångsbalken i fräga om nämndeman bör en 1982/83:85 150 särskildregel intas om denna situation, förslagsvis i ett andra stycke av paragrafen.Lagrådet förordar att en sådan bestämmelse fär följande lydelse: "Upphörledamot atl vara valbar, är uppdraget förfallet." Enligtparagrafen skaU bl.a. vissa - överklagbara - beslut av skyddskonsulentenomedelbart lända till efterrättelse. Skyddskonsulenten kan emellertid fattaåtskilliga andra beslut, framför allt gmndade på den allmänna bestämmelsen omfrivård i 26 kap. 14 § andra stycket. Dessa beslul torde i allmänhet till sinnatur vara sådana att de genast skall tillämpas oavsett om de kan överklagas.Bestämmelsen i 37 kap. 10 § bör inte föranleda lill motsatsslut i dettahänseende. Något förtydligande av lagtexten synes dock inle behövUgt för atlmarkera detta. Förslagen,som väsentligen innebär följdändringar, föranleder i och för sig ingen erinranfrån lagrådels sida. Prop.1982/83:85 151 Närvarande:statsråden I. , ordförande, , , , ,, , , , , , , ,R. , , Hellslröm, Thunborg Propositionom ändring i m. m. (villkorlig frigivning och kriminalvård ifrihet m. 1 Anmälan av lagrådsyttrande Föredragandenanmäler lagrådets yttrande' över förslag till 1. lag om ändring i , 2. lag om ändring i lagen(1964:163) om införande av ; 3. lag om ändring i lagen(1974:202) om beräkning av strafftid m. m., 4. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, 5. lag om ändring i lagen(1963:197) om aUmänt kriminalregister. Föredraganden redogör för lagrådetsyttrande och anför. Lagrådethar inte motsatt sig det remitterade förslaget i sak men har i sitt yttrandediskuterat vissa frågor som rör ändamålsenligheten av förslaget från olikasynpunkter. Idelta hänseende har lagrådet inledningsvis satt i fråga om de föreslagnareformerna är så angelägna atl de bort brytas ul ur sitt sammanhang medpåföljdssystemel i övrigt. Med hänvisning lill att detta är föremål förfortsatt utredning har lagrådet menat alt det kan synas motiverat alt Beslutom lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde . 1982/83:85 152 inskränkasig till sädana ändringar som ler sig särskill brådskande eller i varje fallallmänt uppfattas som önskvärda. Somjag har framhållit i remissprotökollet har jag haft slor förståelse för desynpunkter av liknande slag som från olika håll framförts vid remissbehandlingenav de båda betänkanden vilka ligger till grund för förslagel. Detta har ocksåmedfört att jag avstått från att nu ta upp vissa frågor som behandlats ibelänkandena och i andra fall förordat modifieringar i förhållande till deförslag som där lagts fram. De i remissen framlagda förslagen har däremot somjag ser det inte den karaktären, att det av skäl av den art som harberörts finns anledning alt skjuta dem . Jag vill i sammanhangeterinra, om atl fängelsestraff- och frivårdskommittéernatillkallades gav regeringen tillkänna att det planerade utredningsarbetet intefick leda till dröjsmål i fråga om reformarbetet på området. En noggrannprövning skulle enligt riksdagsbeslutet ske av möjligheterna att med förturlägga fram förslag till dellösningar också av frågor som hade samband med andraövergripande spörsmål (JuU 1978/79:53). Lagrådetstveksamhet synes i första hand avse de ändringar som föreslås i fråga omvillkorlig frigivning. Den viktigaste innebörden av dessa är attanstallsliderna för vissa intagna minskas och att utrymmet för en skiftande ochskönsmässig praxis begränsas. Vid remissbehandlingen avfängelsestraffkommitténs betänkande har en ganska bred enighet förelegal om delangelägna av en reform i denna riktning. har det också varit enuttalad målsättning frän statsmakternas sida alt man på olika sätt börfullfölja den linje i del kriminalpolitiska arbetet som går ul på alt minskaanvändningen av frihetsberövande påföljder och avkorta längden av defrihetsberövanden som ändå måste göras av allmänprevenliva skäl, en målsättningsom även enligt lagrådet ler sig väl motiverad. Inle minsl med hänsyn till atlantalet intagna i kriminalvårdsansialterna ökat mycket kraftigtfår det anses väsentiigl att denna som princip allmänt omfattadekriminalpoliliska Unje också kommer till ullryck i praktiskt handlande. Vad somhar anförts nu talar enligt min mening med styrka för att reformen börgenomföras i detta sammanhang. Lagrådethar även uttalat atl det naturliga med remissens utgångspunkter skulle varaatl sänka straffskalorna för den brottslighet som de nya frigivningsreglernaavser. Som lagrådet också framhåller saknas emellertid underlag för atl nugenomföra en sådan reform. Det ingår i fängelsestraff-kommitténs uppdrag alt seöver straffskalorna. Del kan naturligtvis inte uteslutas att denna översyn kanföranleda ytterligare ändringar i fråga om den viUkorliga frigivningen, mendetta kan som jag ser del inle utgöra någol hinder mot den nu föreslagnareformen. Lagrådethar i delta sammanhang också diskuterat betydelsen från allmän synpunkt av attde faktiska rättsverkningarna av en straffdom kommer att väsentligen skiljasig från vad den enligl sin lydelse går ut på. Ser man delta som en nackdel,måste denna emellertid vägas mot de princi- Prop.1982/83:85 153 Ipiella och praktiska fördelar som i enlighet med vad jag har utvecklat i 'remissprotokollet är förenade med förslaget. Det bör också framhållas atlreformen i det aktuella hänseendet inte innebär någon mer genomgripande De som undergår helt korta fängelsestraff (upp )eller särskilt långa straff (och eller mer eller, i vissafall, och eller mer) berörs i princip inle av reformen. Iåterstående gruppen reduceras i normalfallet anslaltsvislelsen med en fjärdedelav den tid denna omfattar eller en sjättedel av den utmätta strafftiden.I åtskilliga faU blir dock reduceringen mindre än så. Det förtjänar här nämnasatt skillnaden mellan utmätt strafftid och faktisk anstaltsvistelse i flerafrämmande rättssystem regelmässigt blir långt större än vad som blir följden avdet framlagda förslagel. Närdet gäller den sakliga innebörden i övrigt av den nu diskuterade reformen harlagrådet sagt sig inte vara helt övertygat om det lämpliga i att 'minska möjligheterna att anpassa frihetsberövandels längd efter den dömdesindividuella förhållanden för att tillgodose intresset av likformighet ochfömtsebarhet. Lagrådet har i den delen uttryckt farhågor för att den nyaordningen i vissa fall leder till atl frigivningen blir olillräckliglförberedd. Föregen del kan jag inte dela lagrådets tveksamhet på denna punkt, inle ens om jagbortser från det stora värde som ligger i alt pä della område ha en enhetligoch fömtsebar tillämpning. Generellt sen bör ju rimligen det förhållandet attfrigivningsdagen i ett stort antal faU i princip blir bestämd redan från börjanleda till att frigivningarna kan bli bättre förberedda. Som bl.a.kriminalvårdsstyrelsen framhållit kan med en reglering av det slag somförslaget innebär planeringen för frigivningen påbörjas i god lid, och genomdet förenklade frigivningsförfarandet frigörs också resurser som kan användaslill konkreta insatser för att hjälpa de intagna med t.ex. arbets- ochbostadsanskaffning. Jag kan inle heller ansluta mig lill ell uttalande avlagrådet i sammanhanget om atl del minskade utrymmet förfrigivningspermissioner frän individualpreventiv synpunkt skulle innebära ettsteg tillbaka. Enligt min mening visar erfarenheten att frigivningspermissionernahar haft ell begränsat värde i rehabiliteringsarbetet. Lagrådethar slutligen berört de effekter som förslaget om villkorlig frigivning kan fånär del gäller domtolarnas straffmätning. Jag har i remissprotokolletunderslmkit att avsikten inte är att rådande straffmälningspraxis skaUpåverkas och hänvisat till att del torde vara en allmänt vedertagenuppfattning att regler om verkställighet, till vUka bestämmelserna omvillkorlig frigivning hör, i vart fall endast i begränsad omfattning är av denkaraktären att domstol skall väga in dem vid avgörande av frågor omstraffmätning i enskUda fall (utöver de uttalanden i denna riktning somlagrådet åberopat kan här hänvisas till vad som uttalats inom lagrådet i prop.1965:159 s. 37). Lagrådet förefaller godta denna uppfattning från principiellsynpunkt men har ifrågasatt om den helt stämmer med domsto- Prop.1982/83:85 154 lamasfaktiska inställning och har ansett det tveksamt om reformen inte isjälva verket får vissa återverkningar på längden av de utmättafängelsestraffen. Altde föreslagna förändringarna, om de genomförs, kan få betydelse förslraffmätningen i vissa speciella fall kan naturligtvis inte uteslutas. Jag äremellertid angelägen att slå fast att avsikten självfallet inte är atl man irättsskipningen skulle söka åstadkomma någon allmän kompensation för deförkortade anstaltsvistelser som förslaget innebär genom all mäta ut längre strafftiderän f. n. Detta synes inte heller vara lagrådets mening. De exempel som lagrådetanför på faU där bestämmelsernas utformning skulle kunna få betydelse förslraffmätningen hänför sig sålunda genomgående till vad som kan betecknas somtröskeleffekler och inte till den allmänna nivån av de strafflider som utmäts.Det kan emellertid ändå vara av intresse alt något diskutera de exempel somlagrådet har anfört i sammanhanget. Lagrådethar först nämnt det fallet alt valet för domstolen står mellan fängelse två åreller för sådan brotlslighet som avses i 26 kap. 7 § BrB i dessföreslagna lydelse. Det är här atl märka alt redan slraffminimum för den typav brott som här kan komma i fråga i allmänhet uppgår till eller överstiger tvåår. I den mån detta inte är fallet måste det som regel vid sådan särskiltallvarlig brottslighet som avses i 26 kap. 7 § utan vidare stå klart attgärningen förskyller fängelse eller däröver. Exemplet förefaller därförnågot konstruerat, och det berörda fallet synes knappast medföra nägraegentliga problem i slraffmätningshänseende. I situationer där ettfängelsestraff eller däromkring övervägs måste snarare möjligheternatill en adekvat straffmätning öka, om förslaget genomförs. Som jag påpekat iremissen innebär den nuvarande ordningen enligt fast praxis alt den fakliskatiden för anslaltsvislelsen normalt blir i slort selt densamma vid strafftidersom ligger mellan och . Genomförsförslagel, undanröjs denna olägenhet. Lagrådethar därefter tagit upp del fallet all fråga uppkommer om all döma lill ettfängelsestraff . Redan enligl gällande rätt uppkommer entröskeleffekl i fråga om den fakliska anslaltsvislelsen vid strafftider av denaktuella längden. Del är dock klart all denna effekt accentueras genomförslaget. I likhet med lagrådet anser jag atl man inle kan utesluta attdomstolarna här i vissa faU kan finna del motiverat att beakta utformningen avbestämmelserna om villkorlig frigivning. Någon principiellt ny situation fördomstolarna innebär dock inte förslaget i detta hänseende. Dettredje fallet som lagrådet har behandlat har samband med de skillnader ifaktisk anslaltstid som i vissa fall kommer att kunna uppslå vid olika formerav grövre brottslighet vUka av domstol har ansetts förskylla samma strafftid.Lagrådet har därvid hänvisat till konsekvernserna av 26 kap. 7 § BrB i dessföreslagna lydelse, som innebär att senareläggning av den villkorligafrigivningen skall ske vid särskilt allvarlig brottslighet som 1982/83:85 155 riktatsig mot eller medfört fara för Uv eller hälsa, om påtaglig risk bedömsföreligga för återfall i brottslighet av samma slag. I delta hänseende innebäremellertid förslaget i princip inte någon förändring i förhållande lillnuvarande ordning, låt vara atl reglerna lagtekniskt getts en någol annorlundautformning och alt deras avsedda tillämpning preciserats genom uttalanden imotiven. Det är därför svårt att se att det skulle finnas någon anledning fördomstolarna att ändra sin straffmälning i de aktuella fallen, om förslagetgenomförs. F. ö. tror jag, till skillnad från lagrådet, att allmänheten harstor förståelse för att en senareläggning av frigivningen sker, om det fmnsrisk för att den dömde återfaller i den särskilt farliga brottslighet som dethär är fråga om. Lagrådethar inte ansett att de synpunkter som framförts ger anledning atl motsätta sigde framlagda förslagen i sak. För egen del anser jag mig inte ha skäl att nuompröva förslagen. Jagövergår nu lill att behandla vad lagrådet har uttalat i anslutning till desärskilda bestämmelserna i . 3 De särskilda bestämmelserna Ianslutning lill 26 kap. 11 § har lagrådet uttalat atl kriminalvårdsnämnden börha behörighet att, i samband med beslut om villkoriig frigivning enligl 26 kap.9 §, bestämma att den frigivne skall stå under övervakning. En sådan regel kanenligl lagrådet införas antingen i 26 kap. 11 § eller också i de allmännabestämmelserna om nämndernas behörighet i 37 kap. Bl.a. med hänsyn till all kriminalvårdsnämnden enligl förslaget bibehålls vid sinnuvarande behörighet atl meddela särskilda föreskrifter i beslut om villkorligfrigivning får det anses följdriktigt atl nämnden också skall kunna bestämmaalt den frigivne skall stå under övervakning. Jag godtar därför lagrådetsförslag.