prop · G603158 · 1982-12-31 00:00:00 — Vissa ansluter sig dock till reservanternasuppfattning. Några menar att åklagarna för regionens behov i stället börplaceras på lokala åklagarmyndigheter. Ett par remissinstanser anser attskillnaden mellan dessa åklagare och biträdande statsåklagare blir så liten i stället bör inrätta fler tjänster för biträdande statsåklagare. Som jag har anfört iavsnitt 2.2.1 är den förändrade brottsstrakturen ett avgörande skäl för att manbör bilda större regioner. De regionala myndigheterna belastas alltmer avkomplicerade, tidsödande och omfattande mål som kräver heltidsinsatser avåklagaren. Jag tänker här främst på den ekonomiska brottsligheten som utgör enmycket tung del av arbetsbördan på regionmyndigheterna. De nya regionerna ger,utom i ett fall, underlag för flera statsåklagare. Genom att man för sammanadministration, ledning, tillsyn etc. i större regionala myndigheter vinner mani effektivitet och frigör vissa resurser på åklagarsidan. Dennaeffektivitetsvinst är emellertid inte ensam tillräcklig för att bemästraproblemen med de stora och tidskrävande målen. Jag anser för min del attutvecklingen klart har visat på behovet av specialiseradeåklagare som har ett vidare arbetsfält. Detta gäller främst den ekonomiskabrottsligheten och narkotikabrottsligheten. Brottsutvecklingen har medfört inom åklagarväsendet funnit provisoriska lösningar. Då detgäller narkotikamålen har man valt en lösning och då det gäller de ekonomiskabrottmålen en annan. Man kan då konstatera att när det gäller narkotikamålenvärdet av en regional behörighet främst har varit avgörande. När det gäller denekonomiska brottsligheten har det i ställef varit behovet av att kunna arbetamed ett enda mål på heltid samt behovet av en kvalificerad utbildning somföranlett lösningen. Utredningens förslag ominrättande av särskilda tjänster som åklagare för regionens behov kan jag ihuvudsak biträda. Dessa tjänster bör inriktas på handläggning av sådana brottsom kräver särskilda insatser. I första hand tänker jag givetvis på denekonomiska brottsligheten. Andra brott, t.ex. miljöbrott eller brott pä arbetslivetsområde, kan emellertid också vara så omfattande eller tidskrävande att delämpligen bör handläggas av en regional åklagare. Även narkotikabrottslighetenkan lid efter annan Prop.1982/83:158 30 Jag delar därför utredningens uppfattning att åklagare förregionens behov bör ha full behörighet i sådana mål som handläggs på denregionala myndigheten. föreslår bör tjänster som åklagare för regionens behov tillskapasgenom omvandling av tjänster för assistentåklagare. Jag avser att återkommatill regeringen i de frågor som jag här har berört. 2.4Frågor om åklagares behörighet Någraegentliga regler om åklagarnas territoriella behörighet finns inte. I 7 kap. 4§ RB sägs att allmän åklagare vid underrätt och hovrätt är statsåklagare ellerdistriktsåklagare. Här ges indirekt en behörighetsregel. Landet är indelat i åklagardistrikt.Av kungörelsen (1964:345) om rikets indelning i åklagardistrikt framgår attvarje åklagardistrikt består av ett eller flera polisdistrikt.Åklagarmyndigheterna i distrikten är, med undantag av de i ,och åklagardistrikt, underställda en länsåklagarmyndighet.Enligt 34 § åklagarinstraktionen är distriktsåklagaren anställd i ett åklagardistrikt.En analog tillämpning av 19 kap. RB om laga domstol ger vid handen attdistriktsåklagaren är behörig åklagare i brottmål för vilka brottmålsforamfinns inom distriktet, utom då handläggningen på grand avförfattningsbestämmelser ankommer på högre åklagare eller denne tar över målfrån distriktsåklagaren. På motsvarande sätt har statsåklagaren behörighet inomsitt verksamhetsområde. Distriktsåklagarensbehörighet anses alltså, om han inte har något särskilt förordnande, varainskränkt till handläggning av de mål för vilka foram finns i distriktet.Enligt 38 § åklagarinstraktionen är allmän åklagare skyldig att fullgörauppgift som ankommer på annan allmän åklagare, om han förordnas till det.Förordnande utfärdas av RÅ (7 kap. 5 § RB). Det sagda innebär att endistriktsåklagare inte kan tas i anspråk för tillfälliga arbetsuppgifterutanför det egna fiklagardistriktet om inte särskilt förordnande utfärdas. Åklagaratredningenanser att det är otillfredsställande att en för åklagarverksamheten såfundamental fråga som åklagarnas undersöknings- och processbehörighet inte äruttryckligen reglerad. Utredningen föreslår att bestämmelser härom tas in i RB. Utredningenföreslår vidare att åklagarnas behörighet vidgas från att avse distriktet tillatt omfatta den regionala myndighetens verksamhetsområde. Att införa engenerell regional behörighet för distriktsåklagama utgör enligt utredningen enviktig markering av den regionala helhetssyn som måste skapas när det gällerfördelningen av arbetsbelastningen och personalresurserna. Det viktigasteskälet till att vidga behörigheten är möjligheterna till en mera flexibel åklagarverksamhet. Utredningendiskuterar om även tjänsteplikten bör utsträckas till att 1982/83:158 31 omfattahela den regionala myndighetens område. Utredningen anser emellertid attdistriktsåklagarens tjänsteplikt i första hand alltjämt skall vara att fullgöraåklagaruppgifter i mål för vilka brottmålsforum finns i det distrikt där han äranställd. I andra hand skall han, om han förordnas till det, fullgöra uppgiftsom ankommer på allmän åklagare i annat distrikt. Utredningen anser att RÅ: srätt enhgt 7 kap. 5 § RB atl förordna allmän åklagare att fullgöra uppgift somankommer på annan allmän åklagare bör föras över till statsåklagaren såvittavser distriktsåklagarna i regionen. Att denna förändring genomförs är enligtutredningen en grundföratsättning för att flexibiliteten inom det lokalaåklagarväsendet skall kunna öka. Statsåklagaren är nämligen den som haröverblick över förhållandena i länet. Om förordnanderätten tillkommer honom kandet förutsättas att en smidig anpassning kan ske till snabbt skiftandearbetsförhållanden. Utredningen framhåller attde vidgade möjlighetema att ta distriktsåklagare i anspråk utanför det egnadistriktet bör utnyttjas så att största möjliga hänsyn tas till åklagarenspersonliga förhållanden. Förstärkningstjänstgöring bör i första hand baseraspå frivilliga åtaganden. Utredningen pekar emellertid särskilt på möjlighetenatt låta en åklagare fullgöra uppgifter från annat distrikt på den egnamyndigheten. Del innebär visserligen en viss administrativ omgång. I gengäldminskar de personliga olägenheterna för åklagaren och kostnaderna för resor ochtraktamenten. En ledamot har reserveratsig mot förslaget om regional behörighet. Denna ledamot anser attåklagarväsendets problem inte kan lösas genom en vidgad behörighet. I stäUetmåste nya tjänster inrättas. Till statsåklagaren bör emellertid delegerasrätten att förordna distriktsåklagare att inom regionen fullgöraarbetsuppgifter utanför det egna distriktet. Bland remissinstansernahar förslaget fått ett blandat mottagande. Det övervägande antaletremissinstanser anser att förslaget om vidgad behörighet är positivt. Någramenar att förslaget bara bör kunna få marginell betydelse. Andra betonar att deanser att en restriktiv tillämpning bör vara en förutsättning. När det gällerde lokala åklagarmyndigheterna är remissutfallet till huvuddelen negativt. Däruttrycker man sin oro för en försämrad arbetsmiljö. Man framhåller denosäkerhet som ligger i att åklagaren aldrig skulle få en fast tjänstgöring utanför all framtid tvingas vara på resande fot. Förslaget att statsåklagaren skallfå utfärda förordnande för distriktsåklagare att fullgöra arbetsuppgifterutanför distriktet har genomgående bemötts positivt, även av remissinstansersom ställt sig negativa till en vidgad behörighet. Som har nämntsföreslår utredningen att åklagamas behörighet regleras i RB. Många av deremissinstanser som har uttalat sig i frågan framhåller att bestämmelserna istället naturligt hör hemma i åklagarinstraktionen. Enjämförelse görs m.edbl.a. domare, vars behörighet regleras närmare i instraktioner. Föregen del vill jag framhålla att vad utredningen nu föreslår inte 1982/83:158 32 innebärnågon avgörande förändring. Redan nu kan distriktsåklagare med stöd av 38 § åklagarinstraktionentas i anspråk för arbetsuppgifter utanför det egna distriktet. Så till vidasker emellertid en förändring att de fasta gränser som anses finnas mellande olika åklagardistrikten tas bort. Man markerar att regionen är en enhet ochatt strävandena bör vara att inom denna enhet fördela personalresurserna ocharbetet så jämnt som möjligt. En mera öppen attityd motförstärkningstjänstgöring bör bli följden av förslaget. Utredningensförslag innebär också en avsevärd förenkling av ratinema för alt utfördaförordnanden vid tillfällig förstärkningstjänslgöring. Medhänsyn till vad som har sagts och då det kan medföra vissa besparingar, somav utredningen beräknats motsvara ett tiotal årsarbetskrafter, kan jag biträdaförslaget om en vidgad behörighet för distriktsåklagarna. Jag delar emellertidden uppfattning som har framförts av flera remissinstanser att regleringen avåklagarnas behörighet bör ske i åklagar-instruktionen. OmRÅ: s rätt att utfärda förordnande i vissa fall skall kunna delegeras tillstatsåklagare torde en ändring krävas i 7 kap. 5 § RB. Av bestämmelsensnuvarande lydelse framgår att endast RÅ får förordna någon att som extraåklagare utföra åklagaruppgifter som han annars inte skulle ha varit skyldigatt handlägga. Utredningen har föreslagit att lagrammet ändras även i andraavseenden och i ett särskilt yttrande har tre ledamöter och en av experternaföreslagit ytterligare en ändring. Jagär inte beredd att nu ta slutlig ställning till alla de frågor som har tagitsupp i sammanhanget. Jag föreslår därför att enbart den ändringen görsatt i 7 kap. 5 § RB tas in ett bemyndigande för regeringen att utfärdabestämmelser om statsåklagares rätt att förordna distriktsåklagare att fullgöraarbetsuppgifter i vissa fall. Övriga frågor får tas upp under den fortsattaöversynen av åklagarväsendet. Assistentåklagareär enligt RB biträdande åklagare. Assistentåklagare tjänstgör antingen vidlänsåklagarmyndigheten eller vid någon lokal myndighet inomlänsåklagarmyndighetens verksamhetsområde. Vid tjänstgöring på en regionalmyndighet är enligt 24 § åklagarinstruktionen assistentåklagarens behörighetbegränsad till beredning och föredragning av mål och ärenden. Detta innebär attinte ens enklare åklagarappgifter kan delegeras till assistentåklagare. I denmån eri assistentåklagare i utbildningssyfte tilldelas mål vid tjänstgöring påregional myndighet måste RÅ utfärda särskilt förordnande för denne all fåhandlägga mål vid myndigheten. Utredningenföreslår att assistentåklagarens behörighet vidgas. Under tjänstgöring påregional myndighet bör assistentåklagaren få fullgöra sådana åklagarappgiftersom statsåklagaren bestämmer. Utredningenframhåller att ett mål som från början handlagts av en 1982/83:158 33 statsåklagareunder handläggningens gång kan förändras så att misstanken avser ett ringarebrott. Det skulle da vara en fördel om den fortsatta handläggningen kunde övertasav en assistentåklagare som har förberett och föredragit målet. Med nuvarandebestämmelser måste statsåklagaren antingen fortsätta handläggningen själv elleröverlämna målet till en lokal myndighet för vidare handläggning där. Remissinstansemahar genomgående varit positiva till förslaget. Ävenjag är positiv till förslaget. Det resurstillskott på en regional myndighet somen assistentåklagare utgör utnyttjas bättre om denne självständigt kan vidtaåtgärder i mål och ärenden. Jag avser att återkomma till regeringen i dennafråga. Frånfunktionella synpunkter delas åklagama in i allmänna åklagare, biträdandeåklagare och extra åklagare. Den förstnämnda grappen utgörs av RÅ, statsåklagamasamt distriktsåklagama (7 kap. I § RB). Med biträdande åklagare avses bl.a, assistentåklagama.I grappen extra åklagare ingår t.ex. aspiranter på åklagarbanan, tillfälligtanställd åklagarpersonal eller allmänna åklagare som fullgör annan tjänstgöringän den de är anställda för (jfr 7 kap. 5 § RB). Inomde olika grapperna förekommer olika titlar på sidoordnade åklagare.Statsåklagare är länsåklagama och överåklagarna (7 kap. 7 § RB). De sistnämndaär chefer för storstadsdistrikten och har där en funktion som motsvarar chefensför en regional myndighet. Distriktsåklagama har tre olika titlar;chefsåklagare, kammaråklagare och distriktsåklagare. Detsamma är fallet med assistentåklagamadär titlarna kammaråklagare till förfogande, distriktsåklagare till förfogandeoch assistentåklagare förekommer. Tjänstebenämningamainom åklagarväsendet har diskuterats under en följd av år. Tjänstebenämningamalänsåklagare och överåklagare tillkom vid förstatligandet. Beteckningenstatsåklagare infördes genom RB. 1957års polisutredning, vars förslag låg till grand för principbeslutom förstatligande av polis-, åklagar- och exekutionsväsendet (prop. 1962:148, SU183, rskr 387), hade föreslagit att tjänstetiteln på det lokala planet skullevara distriktsåklagare och på länsplanet statsåklagare. Departementschefenuttalade, mot bakgrand av viss remisskritik mot titelförslaget beträffande delokala åklagarna, att ett krav som i första hand bör ställas på en tjänstetitelär att den anger befattningshavarens funktion. Departementschefen förordadetiteln länsåklagare för åklagare på länsplanet. För storstadsdistrikten bordeenligt departementschefen särskilda titlar övervägas. Det fortsatta arbetet inför förstatligandet bedrevs av en särskildberedning, polisberedningen. Denna hade vissa invändningar mot beteckningen 3 1982/83. Prop.1982/83:158 34 statsåklagaresom en samlingsbeteckning för de blivande regionala åklagarna. Bl.a. framhöllsalt alla åklagare skulle vara statliga tjänstemän. Beredningenföreslog att samlingsbeteckningen överåklagare skulle användas förlänsåklagarna och moisvarande befattningshavare i storstadsdistrikten. Vid1964 års riksdag (prop. 1964: 100, SU 114, rskr 259) fastställdes benämningenstatsåklagare för cheferna för storstadsdistrikten och för de regionalaåklagarna. Vidare beslutades att cheferna för storstadsdistrikten skulletituleras överåklagare och att de regionala åklagarna skulle ha titeln länsåklagare. Statsåklagarföreningenhemställde i en skrivelse till om attläns- och överåklagarnas titlar skulle ändras till statsåklagare. Som skälanfördes att prefixet län förde tanken till länsorganisationen till vilkenlänsåklagarna saknar anknytning, att de regionala verksamhetsområdena intealltid stämmer överens med länsindelningen, alt länsåklagarna för speciella målhandlägger mål i hela riket, att titeln statsåklagare förekom redan föreåklagarväsendets förstatligande samt att missförstånd uppkommer på grand av denuvarande titlarna. RÅ tillstyrkte förslaget, dock med det tillägget attstatsåklagare som inte tillika var chef borde benämnas biträdande statsåklagare.Skrivelsen har inte föranlett någon åtgärd. Åklagarutredningentar på nytt upp frågan om ändrad titulatur för läns-och överåklagarna.Utredningen erinrar om att RÅ har ställt sig positiv till att deåklagare som är statsåklagare också får denna titel. Utredningenanser att del är ännu mer motiverat att byta tjänstebenämningar om en ändradregional indelning kommer till stånd. Flertalet läns-åklagare skulle enligtförslaget få verksamhetsområden som omfattar mer än ett län. Vidare påtalarutredningen att det ofta uppkommer missförstånd p.g.a. att många inte kännertill alt storsladsdistrikten inte ingår i någon länsåklagarmyndighetsverksamhetsområde. bör titeln statsåklagare reserveras för chefen för den regionalamyndigheten, medan övriga statsåklagare bör ha titeln biträdandestatsåklagare. Överåklagarna bör också ha titeln statsåklagare. Utredningenanser vidare att de regionala myndigheterna bör benämnas statsåklagarmyndigheter.Någon funktionell förändring avses inte med de föreslagnatjänstebenämningarna. Remissinstanserna har ihuvudsak godtagit förslaget om att införa stats-åklagartiteln. Någraremissinstanser föreslår andra titlar. Hovrätten för förordartitlarna överåklagare och biträdande överåklagare. i åklagardistriktföreslår benämningen regionåklagare. Då det gäller förslaget att statsåklagaresom inte är chef för regional myndighet skall benämnas biträdande statsåklagareär däremot en betydande andel av remissinstanserna negativa. Man anför bl.a.att i dessa åklagares titel skulle ingå ordet biträdande utan att de ärbiträdande åklagare i RB: s mening. 1982/83:158 35 Föregen del vill jag anföra följande. De förändringar som föreslås beträffanderegionindelningen medför att frågan om tjänstebenämningarna kommer i ett annatläge. Benämningen statsåklagare har förekommit ända sedan RB infördes.Benämningen läns- och överåklagare förekommer i RB och åklagarinstraktionen,medan man i övrig författningstext använder samlingsbegreppet statsåklagare.Den nya tjänstebenämningén bör knyta an till detta begrepp, vilket skulleinnebära en förenkling. Vaddäremot gäller förslaget om tjänstebenämningen biträdande statsåklagare förstatsåklagare som inte tillika är chef för en myndighet delar jag den kritiskauppfattning som har kommit fram i remissvaren. Det skulle vara missvisande attanvända ordet biträdande i en tjänstebenämning när vederbörande intefunktionellt är att hänföra till gruppen biträdande åklagare. Sedanförstatligandet har länsåklagare som tillika är chef för regional myndighet ochövriga länsåklagare haft samma tjänstebenämning. Cheferna förstorstadsdistrikten, som motsvarar chefen för en regional myndighet, hardäremot haft särskilda tjänstebenämningar, överåklagare. Jag anser inte att detfinns behov av skilda tjänstebenämningar för cheferna för de regionalamyndigheterna och cheferna för storstadsdistrikten. Jag förordar däiför attcheferna för de regionala myndigheterna fortsättningsvis benämns överåklagare,medan de nuvarande länsåklagarna i övrigt får tjänstebenämningen statsåklagare. Iöverensstämmelse med vad som har skett beträffande tjänstebenämningarna föråklagare på lokalplanet bör frågan om motsvarande benämningar påregionalplanet kunna regleras i åklagarinstruktionen. 7 kap. 7 § RB bör därförupphävas. Jag har för avsikt att återkomma till regeringen beträffandeändringarna i åklagarinstruktionen. 2.6Andra frågor som rör den regionala organisationen Utredningenhar strävat efter att göra en fullständig genomlysning av den regionalaorganisationen. I det syftet har utredningen också tagit upp en del frågor somnärmast tar sikte på beslutsstrukturen inom åklagarväsendet. Jag kommer att idetta avsnitt beröra dessa frågor samt ytterligare en fråga som inte harbehandlats av åklagaratredningen. Vadförst gäller målfördelningen mellan regional och lokal myndighet styrs dennadels av författningsbestämmelser som anger ätt statsåklagare skall handläggavissa frågor, dels av anvisningar från RÅ. Utredningen har föreslagit att vissabestämmelser i åklagarinstruktionen ändras. Vidare föreslås att principerna förmålfördelningen mellan de regionala och lokala myndigheterna ändras i enlighetmed de riktlinjer som utredningen angett och att detta kommer till uttryck inya anvisningar från RÅ. Remissutfallethar i huvudsak varit positivt. Då det gäller enstaka punkter i förslaget tillframtida riktlinjer för målfördelningen har dock kritiska synpunkter kommitfram. 1982/83:158 , 36 Jaghar i avsnitt 2.2.1 kortfattat redovisat utredningens förslag i denna del. Föregen del har jag uppehållit mig huvudsakligen vid frågan om var de stora,tidskrävande och komplicerade brottmålen bör handläggas. Jag har där anfört attjag delar utredningens uppfattning att dessa brottmål, i första hand målen omkvalificerad ekonomisk brottslighet, inte kan handläggas vid de lokalamyndigheterna utan att leda till allvarliga rabbningar i den lokalaorganisationen. Jag avser att senare återkomma till regeringen be-trä£fandebehovet av ändringar i åldagarinstraktionen. I övrigt berör utredningensförslag frågor som det ankommer på RÅ att besluta om. Åklagarutredningenhar vidare förordat vissa lagändringar. Förslagen tar sikte på bestämmelsema omåtalsprövtting och åtalsunderlåtelse. Enligt20 kap. 7 § RB får en åklagare besluta om åtalsunderlåtelse i fyra fall (förstastycket I - 4). Punkt1 ger åklagaren rätt att besluta om åtalsunderlåtelse om det kan antas att ihändelse av lagföring annan påföljd än böter inte skulle komma att ådömas ochden misstänktes lagföring inte är påkallad ur allmän synpunkt. Punkt2 ger möjlighet till åtalsunderlåtelse i vissa återfalls- och konkurrenssituationer. Enligtpunkt 3 finns möjlighet till åtalsunderlåtelse i sådana fall där det av särskildaskäl är uppenbart att påföljd inte behövs för att avhålla den misstänkte firånvidare brottslighet och det med hänsyn till omständigheterna inte heller iövrigt är påkallat att åtal väcks. Enligtpunkt 4 kan åklagaren uiiiderlåta åtal för brott som uppenbarligen har begåttsunder inflytande av sådan själslig abnormitet som avses i 33 kap. 2 §brottsbalken. Beslutenligt 20 kap. 7 § första stycket 3 RB får fattas endast av RÅ (se andrastycket i lagrammet). Beträlfande övriga beslut om åtalsunderlåtelse finnsföreskrifter i åklagarinstraktionen. Beslut om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap.7 § första stycket 4 RB är sålunda, utom såvitt gäller några få enkla brottstyper,förbehållna statsåklagare och i , och åklagardistriktchefsåklagare. Detsamma gäller beslut enligt 20 kap. 7 § första stycket I RB omfängelse är stadgat för brottet. Övriga beslut om åtalsunderlåtelse enligt 20kap. 7 § RB får fattas av varje åklagare. Vidsidan av reglerna om åtalsunderlåtelse finns det olika bestämmelser om särskildåtalsprövning i vissa fall. Åklagaratredningenföreslår att åtalsprövningen i vissa fall decentraliseras. Åtalsunderlåtelseenligt 20 kap. 7 § första stycket 3 RB får som nämnts enligt gällande reglerbeslutas endast av RÅ. Utredningen föreslår att sådana beslut i fortsättningenfår fattas av statsåklagare som är chef för myndighet. Vidare föreslårutredningen beträffande 20 kap. 7 § första stycket I och 4 RB att de beslut somnu är förbehållna statsåklagare, och i storstadsdistrikten chefsåklagare, skallfå fattas av distriktsåklagare samt Prop.1982/83:158 37 av assislentåklagare med minst tre års tjänstgöring.Därjämte anser utredningen att den åtalsprövning enligt 40 § lagen om rätttill fiske som ankommer på statsåklagare fortsättningsvis skall få göras avvarje åklagare. I sammanhanget föreslås också att lagen (1964:332) ombehörighet att verkställa åtalsprövning i vissa fall skall upphävas. Förslagethar i huvudsak mottagits positivt. Remissinstansema understryker denförenkling som det innebär att beträffande de allra flesta typer av åtalsunderlåtelserbeslutet kan fattas av den handläggande åklagaren. Ett fåtal remissinstanser ärnegativa eller uttrycker sin tveksamhet till att låta statsåklagare besluta om åtalsunderlåtelseenligt 20 kap. 7 § första stycket 3 RB. För egendel kan jag konstatera att ett genomförande av utredningens förslag kommer attpåverka arbetsbelastningen på de regionala myndigheterna. En viss minskning avarbetsbördan bör bli följden om beslut om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 §första stycket 1 och 4 RB helt förs över på lokal myndighet. Motsatt effekt kanuppkomma om statsåklagare som är chef för en myndighet skall pröva åtalsunderlåtelseenligt 20 kap. 7 § första stycket 3 RB. Förändringama i arbetsbördan bliremellertid marginella och kan på intet sätt påverka ställningstagandet till degrandläggande organisatoriska frågor som jag har berört. Jag anserdärför att dessa lagstiftningsfrågor bör tas upp i ett annat sammanhang. De regionala myndigheterna har, som jag har nämnt iavsnitt 2.2.1, en relativt omfattande personaladministration. Vissapersonalärenden handläggs dock på de lokala myndigheterna. Det är fråga ombl.a. beslut i olika typer av ledighetsärenden. Åklagaratredningen har föreslagit att nära nog samtligaledighetsärenden som handläggs på de lokala myndigheterna förs över till denregionala myndigheten.