prop · G603103 · 1982-12-31 00:00:00 — a. kostnader och övriga konsekvenser förkonsumenter och företag av ett förfarande med återkallelse Uksom behovet avrimliga planeringsförutsättningar för berörda näringsidkare. att någon form av återkaUelsesystem börinrättas har kommittén att överväga utformningen av ett sådant system. Omlagstiftning befinns vara nödvändig bör kommittén lämna förslag därtill. Enhuvudfråga blir då att avgränsa de områden inom vilka återkallelse skall kunnaske. Behovet kan variera mellan olika områden beroende på vem som är köpareeller förbrukare. Frågan om ett återkaUelsesystem har framför alltdiskuterats som ett konsumentpolitiskt medel. För varugrupper där enobligatorisk förhandskontroll av produkter sker, t. ex. beträffande läkemedel,kan behovet se annorlunda ut än för områden utan sådan förhandsgranskning.Generellt synes det lämpligt att ett system av detta slag skulle få tillämpaspå områden där försäljningsförbud beträffande farliga varor kan meddelas. Ocksådär användningsförbud har meddelats skulle ett återkallelseförfarande kunna habetydelse. Särskilda överväganden bör ägnas åt tjänstesektorn. Därvidbör uppmärk- Skr. 1982/83:103 sammas de särskilda frågor, som kan uppkomma pågrund av att en tjänst Dir. 1982:60 ofta består av två led, nämligen delstillhandshållande av material i form av exempelvis reservdelar, dels utförandeav arbete. Det kan därför bli aktuellt att överväga om någon form avåterkallelse bör kunna gälla inte bara försålda varor utan även produkter somefter det att de har reparerats e. d. har blivit farliga till följd av del sättpå vilket reparationen etc. har utförts. har i sittbetänkande (SOU 1979:36) Konsumenttjänstlag uppmärksammat frågan omproduktsäkerhet på tjänsteområdet. På grundval av betänkandet bereds f. n.inom frågan om lagstiftning rörande konsumenttjänster. En annan viktig fråga är hur kvalificerad farlighetenskall vara för att återkallelse skall bli aktuell. En naturlig utgångspunkt fördenna bedömning bör kunna vara de kriterier som gäller för föräljningsförbud,t. ex. enligt 4 § marknadsföringslagen. Man får dock beakta att ettåterkallelseförfarande i sin mest ingripande form kan bli mycket dyrbart. a. det skälet bör kommittén överväga om tröskeln för återkallelse - i varjefall i dess mest ingripande form - bör sättas högre än för försäljningsförbud.Liknande överväganden kan bli aktuella om områden där användningsförbud kanmeddelas skulle anses böra kompletteras med regler om återkallelse. Det kanvidare vara så att olika åtgärder bör vidtas vid olika grader avsäkerhelsbrisler. Genom atl mer ingripande former av återkallelse på detta sättskulle begränsas till att avse särskilt farliga varor kan man förmodligen ocksåsäkerställa att förfarandet får den uppmärksamhet hos konsumenterna, som krävsför att det skall bli effektivt. Om ett återkallelseförfarande blir aktuellt uppslår fråganom vem eller vilka som skall kunna åläggas att återkalla. Härvid kan man å enasidan hävda att det är naturligt att lägga en sådan skyldighet på tillverkaren.Å andra sidan kan också senare led, t. ex. detaljhandeln, från praktiskasynpunkter vara lämpliga. Företag kan ha upphört, bytt ägare eller på annatsätt fått en ny skepnad, vilket kan påverka möjligheterna till återkallelse.Företag i utlandet kan medföra särskilda problem. Kommittén bör överväga dessafrågor liksom de regressfrågor och andra civilrättsliga spörsmål som kan uppståi anslutning därtill. I sammanhanget bör nämnas att frågan om regress mellannäringsidkare är aktuell även inom ramen för konsumentköpsutred-ningens (Ju1977:13) uppdrag. Jag erinrar vidare om att riktlinjekommittén (H 1979:04) bl.a. har till uppgift atl pröva om förbud mot saluhållande enligt 4 §marknadsföringslagen bör kunna riktas inle bara mot den som slutligt saluhållervara till konsument utan också mot tidigare säljled. Ytterligare ett problem som kommittén måste ta ställningtill blir inom vilken tidsrymd som en eventuell ålerkallelse skall kunnaaktualiseras. Av uppenbara skäl kan man inte ha en i tiden obegränsad möjlighetalt föreskriva återkallelse. Här kan olika lösningar tänkas. Den enklasteskulle innebära att återkallelse under alla förhållanden måste beslutas inom enviss tid från försäljning eller marknadsföring. En alternativ lösning kan varaatt låta tidsfristens längd påverkas av sådana omständigheter som graden avovarsamhet från berörda företags sida, överträdelse av eventuella försäljningsförbud,varans eller farlighetens natur etc. Kommittén bör här inte bindas vid någonspeciell lösning. Jag vill dock framhålla att det naturligtvis är mycket angelägetatt en reglering på det här området blir så enkel och 1982/83:103 tydligsom syftena kan medge, bl. a. med hänsyn till de stora ekonomiska Del II värden som här kan beröras och behovet av rimligaplaneringsförutsättningar Situationer kan tänkas där en vara har prövats av enmyndighet och befunnits inte böra beläggas med försäljningsförbud, varefter t.ex. nya rön angående varans säkerhetsegenskaper senare leder till motsattbedömning. Kommittén bör särskilt pröva de frågor som uppkommer vid ettåterkallelseförfarande i sådana situationer. Återkallelse kan komma att avse mycket stora ekonomiskavärden. Komrnittén bör därför överväga, om det bör sättas någon form av gränsför hur stora kostnader ett företag får åsamkas lill följd av en återkallelse.Delta spörsmål har uppenbarligen ett nära samband med frågan om etl meragenerellt produktansvar. Den senare frågan har behandlats i produktansvarskommitténsbetänkande (SOU 1979:79) Produktansvar II, som överlämnades till justitiedepartementet.Den är vidare aktuell bl. a. inom de europeiska gemenskaperna. Kommittén börbeakta utvecklingen på det området. Frågan om återkallelse har som jag tidigare nämnt äventagits upp av . I några av medlemsländerna, bl. a. , tillämpas sedanlång lid tillbaka ett återkaUelsesystem. Kommittén bör ta del av de utländskaerfarenheterna. När det gäller det amerikanska systemet vill jag erinra omatt det där finns en särskild skyldighet för tillverkare, distributörer ochdetaljhandlare att rapportera till ansvarig myndighet när de får information omall en vara inte följer utfärdade säkerhetsnormer eller är defekt, så atl enväsentlig säkerhetsrisk föreligger. Kommittén bör överväga om sådana regler böringå även i ett eventuellt svenskt återkaUelsesystem. Jag vill i detta sammanhang peka på all ettåterkaUelsesystem kan, beroende pä dess utformning m. m., medförahandelspolitiska implikationer. Kommittén bör noga beakta de handelspolitiskaaspekterna på frågan om återkallelse. Vidare bör kommittén ta ställning till de praktiska frågorsom har samband med effektiviteten i ett återkaUelsesystem, bl. a. frågan ommöjligheterna att nå konsumenterna med ett meddelande om återkallelse. Om kommittén finner en reglering på området påkalladuppkommer också frågan om organisation av verksamheten. Jag vill framhålla attbl. a. resursskäl talar för att de myndigheter som inom en viss sektor f. n.har ansvaret för produktsäkerhetsfrågor också utnyttjas för uppgifter i en utbyggdproduktsäkerhetsreglering. Frågor om t. ex. försäljningsförbud och återkallelsekan av naturliga skäl komma att aktualiseras och grundas påväsentligen samma underlag, vilket också talar för en nära anknytning till denhittillsvarande organisationen för produktsäkerhetsfrågor. är detviktigt att notera, att ett beslut om återkallelse griper in mycket påtagligt icivilrättsUga förhållanden. Som jag har anfört torde de ekonomiskakonsekvenserna för berörda företag i vissa lägen kunna a. dessa skäl torde det ligga nära till hands att medge överprövning av ett återkallelsebeslut, något som intealltid är medgivet när Skr. 1982/83:103 det gäller frågor omförsäljningsförbud. Ett krav som måste ställas är dock att Dir. 1982:61 förfarandet organiseras så, att det medger snabba ingripanden. När det gäller resurser vill jag framhålla att ingripandenmed stöd av en eventuell ny reglering på detta område under alla förhållandenmåste antas bli sällsynta. Vidare görs , som jag har anfört i detföregående, insatser i syfte att få företag att ta tiUbaka farliga varor. Manbör därför räkna med att tillämplingen av en ny reglering kommer att dra endastmycket små myndighetsresurser, vilka väsentligen redan har avsatts. Kostnaderuppstår härutöver för företag och konsumenter men uppkommer givetvis även vidåterkallelse på frivillig grund. Kommittén bör i sitt arbete samråda med bl. För kommittén gäller regeringens direktiv till samtligautredare och kommittéer om finansieringen av reformer (Dir 1980:20). Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagalt regeringen bemyndigar chefen för att tillkalla en kommitté med högst sju ledamöter meduppdrag att utreda frågan om återkallelse av farliga varor, atl utse en av ledamöterna att vara ordförande, att besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt kommittén. Vidare hemställer jag att regeringen föreskriver attkostnaderna skall belasta elfte huvudtitelns kommittéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch bifaller hans hemställan. I Sverigeär dödsbegreppet av tradition knutet till hjärtslag och andning. När andningenhar upphört och hjärtat har slutat att slå betraktas i allmänhet människan somdöd. I lagstiftningen finns dock inte någon definition av begreppet död. Dödsbegreppethar diskuterats i . Del har i motioner framförtsönskemål om utredning av dödsbegréppet. Dessa har dock avstyrkts. När frågantogs upp 1974 uttalade (SoU 1974:31) att deproblemställningar av skiftande natur som är förbundna med sjukvård i livetsslutskede borde bli föremål för en allsidig översyn. Utgångspunkten borde varaatt vården ges ett sådant innehåll att allmänhetens förtroende för sjukvårdeninte rubbas. Införandeav ett nytt dödsbegrepp är enligt utskottet av utomordentligt stor betydelsefrån rättslig synpunkt. Det påverkar också villkoren för 18Riksdagen 1982/83. 1982/83:103 transplantationskirurgin.En lösning förutsätter inte bara att-som är Del II fallet - hjärndöd kan diagnostiseras med full säkerhetutan även att de med dödsbegreppet förknippade juridiska och etiska frågornanoga har övervägts. Allmänhetens inställning måste enligt utskottet tillmätasstor betydelse. Utskottet framhöll vidare att det är angeläget attförutsättningar för transplantationsoperationer är gynnsamma. I samband med enöversyn av frågor om sjukvård i livets slutskede kunde det finnas skäl att ävengranska tillämpningen av cirkulär rörande diagnos ochbehandling vid totalt och oåterkalleligt bortfall av hjärnfunktionerna (MF1973:29) ochl övrigt kartlägga problemen inom transplantationskirurgin. Efter bemyndigande av regeringen tillkallade dåvarandechefen för , sakkunniga för att utreda"Vissa frågor beträffande sjukvård i livets slutskede",. Utredningen fick inga särskilda direktiv, men somutgångspunkt för arbetet skulle ligga socialutskottets betänkande (SoU1974:31). Dödsbegreppet kom åter upp till debatt vid . I sitt betänkande (SoU 1975:8) framhöll socialutskottet att införandeav ett hjärndödsbegrepp otvivelaktigt skulle vara av stor betydelse förmöjligheten att transplantera vissa organ, t. ex. lever och bukspottkörtel, samtge förutsättningar att förbättra resultaten vid exempelvisnjurtransplantationer. Utskottet ansåg emellertid att man inte endast av dettaskäl kunde vidta en så vittgående åtgärd som att ändra det dödsbegrepp som avålder knutits till hjärta och andning. Utskottet poängterade åter att frågan ärav utomordentligt stor betydelse från rättslig synpunkt och inte kan lösasutan att de med dödsbegreppet förknippade juridiska och etiska spörsmålen nogahar övervägts. Man borde därför enligt utskottet söka andra utvägar för atttillgodose transplantationskirurgins behov av goda villkor än att ändradödsbegreppet. En möjlighet, som enligt utskottets mening kunde förtjänanärmare prövning, vore att genom ändring i transplantationslagen skapaförutsättningar för tillvaratagande av organ och annat biologiskt materialinnan hjärtverksamheten upphört ifall då det - på det sätt som angivits icirkulär (MF 1973:29) - konstateras att givarens hjärnfunktioner totalt ochoåterkalleligt bortfallit. Utskottet föreslog att utredningen skulle överväga ensådan lösning. Förutsättningen skulle vara att betryggande garantier förrättssäkerheten kunde uppställas och att särskilda regler som garanterarhänsynstagande till givarens anhöriga kunde införas. Utskottet förmodade att enlagstiftning i enlighet med det anförda skulle kunna vinna allmänhetensförståelse. Utredningen inriktade sig, i överenskommelse medsocialutskottets intentioner, på att finna en lösning som kunde tillgodosetransplantationskirurgins behov utan att dödsbegreppet ändrades. Detproblem som utredningen har sett som sin uppgift att lösa är om man genomändring i transplantationslagen kan skapa förutsättningar för överföring avorgan från personer med totalt och oåterkalleligt bortfall av hjärnfunktionernaäven om cirkulationen alltjämt upprätthålls på konstlad väg. Om det kan skeskulle kvaliteten på de erhållna organen närma sig den som erhålls vidöverföring från levande givare. Om inte en sådan lösning går att finna skullerisk föreligga att en fortsatt utveckling av transplantationsverksamhetenhindras eller fördröjs. Att utredningen trots detta inte velat föreslå ettlagreglerat hjärndödsbe- Skr. 1982/83:103 grepp beror till stor del påargumenteringen i de nämnda belänkandena från Dir. 1982:61 socialutskottet1974:31 och 1975:8. Att ändra det dödsbegrepp söm av ålder knutits till hjärtaoch andning, bör enligt utskottets mening inte komma ifråga. De skäl som talatmot införandet av hjärndödsbegreppet har framför allt varit av juridisk ochpsykologisk natur. Utskottet har bl. a. framfört att ett legalt fixeratdödsbegrepp skulle kunna få svåröverblickbara juridiska konsekvenser och haruppenbarligen varit tveksamt till om en ny innebröd av dödsbegreppet skulleaccepteras av en vidsträckt opinion. Utredningen har således ansett att införandet av etthjärndödsbegrepp inte är ett oavvisligt krav för att transplantationskirurginskall utvecklas på önskvärt sätt. Behovet av en författningsmässig reglering avdödskriterierna förfaller därmed. Utredningen har föreslagit en komplettering avtransplantationslagens första paragraf med innebörden att "med avlidenjämställs i transplantationslagen person med totaltöch oåterkalleligt bortfallav hjärnfunktionerna även om hjärtverksamheten alltjämt upprätthålls på konstladväg". I syfte att säkerställa en samordnad utveckling avtransplantationsverksamheten har utredningen föreslagit att ingrepf) enligttransplantationslagen endast skall få utföras i den omfattning och på det sättsocialstyrelsen medger och efter det att frågan underställts regeringen. Vid remissbehandlingen av utredningens betänkande SOU1980:48 har merparten av remissinstanserria varit negativa till utredningensförslag om tillägg till transplantationslagen. I flera fall har man i ställetförordat att ett hjärndödsbegrepp införs. Ett flertal av remissinstanserna anser att grunderna fördödförklaring måste frikopplas från villkoren för hur transplantationskirurginskall förbättras. Dödskriterierna bör enligt dessa remissinstanser vara sådanaatt de i första hand möjliggör en riktig behandling av den döende människanmedan effekterna för transplantationskirurgin måste komma i andra hand. Flera remissinstanser har framhållit att de inte kanacceptera att begreppet "jämställd med avliden" införs. Dödsbegreppetmåste vara entydigt ett antingen-eller. Några remissinstanser anser attutredningen inte tillräckligt har beaktat de juridiska konsekvenserna av sittförslag. hade inte i uppdrag att förutsättningslöstutreda konsekvenserna av olika dödsbegrepp. Man såg, som tidigare nämnts, somsin uppgift att finna en lösning som kunde tillgodose transplantationskirurginsbehov utan att ändra dödsbegreppet. Mot bakgrund av det anförda anser jag att en särskildutredare nu bör få i uppdrag att förutsättningslöst utreda om nuvarandedödsbegrepp bör bibehållas eller om ett hjärndödsbegrepp bör införas. Utredarenbör kartlägga behovet och följderna av ett eventuellt ändrat dödsbegrepp. Många juridiska konsekvenser är knutna till dödensinträde. En viktig uppgift för utredaren blir att kartlägga de juridiska,medicinska och etiska konsekvenserna av olika dödsbegrepp. Stor vikt måste läggas vid att människornas förtroende förhälso- och sjukvården inte rubbas. Etiska frågeställningar måste därförtillmätas stor betydelse. har hävdat att den aUmänna opinionen inteär mogen för 1982/83:103 . ett nytt dödsbegrepp. ,liksom socialutskottet, konstaterar - , [ dock att man med fullsäkerhet kan ställa diagnosen hjärndöd. hjärndöd menar man då totalt och oåterkalleligt bortfallav hjärnfunktionerna. Om hjärta och andning kan upprätthållas med hjälp av bl.a. respirator så stannar hjärtat ändå vanligen . Det är av stor vikt att folk i allmänhet får klart för sigatt tillstånd där vissa hjärnfunktioner - tillfälligt eller permanent - fallitbort är något annat än hjärndöd. En sådan vetskap är av grundläggande betydelseför att kunna ta ställning till om elt nytt dödsbegrepp skall införas eller ej. I uppdraget bör också ingå att överväga om dödsbegreppetbör regleras i lag eller om det även i fortsättningen bör anses i huvudsak varaen medicinsk fråga. Hjärndödsbegreppet tillämpas i många länder, medeller utan lagstiftning. Utredaren bör ta del av erfarenheter från dessaländer. Om ett hjärndödsbegrepp skulle införas skulle dettatroligen inte medföra att man helt övergav det konventionella dödsbegreppet. Ipraktiken skulle man säkerligen i flertalet fall även i fortsättningen betraktaupphörandet av andningen och hjärtaktiviteten som det avgörande kriteriet föratt en människa är död. Utredaren bör överväga om och i så fall vilka praktiskaåtgärder som skulle kunna uppstå härigenom. Jag erinrar om regeringens allmänna dlläggsdirektiv förkommittéer (Dir. 1980:20). Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagatt regeringen bemyndigar det statsråd som har till uppgift att föredra ärendensom rör hälso- och sjukvårdsfrågor att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utredafrågan om nuvarande dödsbegrepp bör bibehållas eller om ett hjärndödsbegreppbör införas, att besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt utredaren. Vidare hemställer jag att regeringen beslutar att kostnaderna skall belasta femte huvudtitelnskommittéanslag. Regeringens ansluter sig till föredragandens övervägandenoch bifaller hennes hemställan. Utredning av vissa massmediefrågor Skr. Chefen för , statsrådet . I årets budgetproposition (prop. 1981/82:100 bil. 12 s.149) uttalade jag att en kommitté bör tillkallas för att följa utvecklingen påmassmedieområdet och bedöma vilka konsekvenserianspråktagandet av ny teknik kan få i olika avseenden. Jag föreslår att dennakommitté nu tillkallas. En av flera viktiga frågor för kommittén att behandla ärvilka konsekvenser ianspråktagande av ny teknik kan få för såväl radion ochtelevisionen som andra massmedier. Nuvarande avtal mellan staten och resp. programföretagen inom koncernen löper ut den 30 juni 1986.Kommittén bör därför även ses som etl led i förberedelserna inför arbetet med attutforma nya avtal. Massmedierna är av grundläggande betydelse för enfungerande demokrati. Ett omfattande flöde av information från olika ochsinsemellan oberoende källor ger medborgarna bättre förutsättningar att bildasig en uppfattning och ta ställning i olika frågor. Genom självständigamassmedier utsätts åtgärder av myndigheter och olika maktgrupper i samhälletför en fortlöpande granskning, som tvingar dessa att motivera sitt handlandeinför allmänheten. Den som vill sättaigångendebatt eller skapa opinioni enfråga kan finna kanal för sina åsikter och den som anser sig angripen kanförsvara sig. En vidsträckt yttrande- och informationsfrihet är ennödvändig förutsättning för att massmedierna skall kunna fungera så som jaghar angett. Genom regler i regeringsformen garanteras friheten att på olikasätt meddela iipplysningar eller uttrycka tankar, åsikter och känslor samt attta del av andras meningar eller att inhämta och ta emot upplysningar.Inskränkningar i dessa friheter får bara göras om vissa särskilt viktiga skälföreligger. Tryckfrihetsförordningen och lagstiftning som anknyter till denna,främst radioansvarighetslagen, innehåller regler för yttrandefriheten i trycktskrift samt i radio och TV. (Ju 1977:10) har tilluppgift att lägga fram förslag om en gemensam grundlagsreglering av yttrandefrihetsfrågornai olika medier. Yttrande- och informationsfriheten räcker emellertid inteensarrima till för att massmedierna skall kunna fungera så som de bör i ettdemokratiskt samhälle. Massmedierna rriåste också ha reella förutsättningar attfungera så att de verkligen ger uttryck för den mångfald av olika åsikter ochmeningsriktningar somfirins i-samhället. Existensen av många oberoende 1982/83:103 informationskanalerär en viktig förutsättning för'att en nyhet eller åsikt skall Del II bli allmänt känd även om den är obekväm. Vid sidan av nu nämnda funktioner, som är centrala elementi den demokratiska processen, har massmedierna väsentliga uppgifter på kulturområdet.De fungerar som viktiga kanaler för förmedling av olika konstnärligauttrycksformer. Många människor får sin viktigaste kontakt med musik, teater,konst och litteratur genom massmedierna. Dessa erbjuder därmed ocksåmöjligheter för artister, författare och andra konstnärer att föra fram sinaverk till en bred publik. Statens roll i förhållande till press, radio och TV ärtvåfaldig. Slaten har genom yttrande- och tryckfrihetslagstiftningen skapatförutsättningar för att massmedierna fritt skall kunna fullgöra sina uppgifter.Vidare strävar staten efter att, utifrån de speciella förutsättningar somgäller inom varje område, möjliggöra en sådan mediestruktur att bredd ochmångfald kan upprätthållas. Däremot gäller statens avsvar för mediernasjälvfallet inte innehållet i de budskap som förmedlas. har sedan gammalt en omfattande dagspress, därolika åsiktsriktningar är företrädda. Under 1950- och början av 1960-talethotades emellertid denna struktur genom att en mängd tidningar lades ned.Utvecklingen föreföll vara på väg mot en situation där endast en tidning skulleöverleva på nästan varje utgivningsort. För att förhindra en sådan utvecklingoch för att bevara bredden och mångfalden inom pressen lämnar staten sedan år1969 stöd i olika former lill dagspressen. Avsikten med dessa är att förbättraekonomin för de tidningar som är i underläge på marknaden och att underiättastartande av nya tidningar. För tidningar på annat språk än svenska, förorganisationstidskrifter och för kulturtidskrifter finns också statligt stöd. I sitt betänkande (SOU 1980:32) Stödet till dagspressenkonstaterade dagspresskommitten (B 1978:01) att presstödet i stort har fungeratsom avsett. Enligt kommittén hade dagspressen sett helt annorlunda ut ominte stödet hade införts. På radioområdet är situationen en annan än förtidningarna. Etablerings-möjligheterna har varit starkt begränsadeeftersom tillgängligt frekvensutrymme i etern inte tillåtit mer än ett fåtalrikstäckande kanaler. Detta har varit ett centralt skäl för att låta radio- ochTV-verksamheten bedrivas av endast ett begränsat antal företag. De företag somfått statsmakternas uppdrag att i allmänhetens tjänst svara för radio- ochTV-sändningar har ålagts att sörja för stor variation, mångfald och hänsyn tillolika åsiktsriktningar och befolkningsgrupper i sitt utbud och garanteratsavsevärd frihet från påtryckningar från olika håll. Denna modell, den s.k. public service-modellen, är ettviktigt medel för att Radio-,och TV-verksamheten skall ge olika delar avbefolkningen en likvärdig tillgång till bl.a. information och kultur. De programföretag till vilka regeringen upplåter rätlenatt sända radio- och TV-program skall utöva denna rätt enligt vad somföreskrivs i radiolagen (1966:755) och i särskilda avtal mellan staten ochprogramföretagen.