prop · G603113 · 1982-12-31 00:00:00 — Deläri sammanhanget angelägel all särskilda medel pä lämpligl sätt anvisas förregeringskansliels utnyttjande av utredningsresursen. Jagvill vidare framhålla viklen av alt man inle ensidigt satsar på atl bygga uppegna fasta utredningsresurser utan utnyttjar frislående konsulter ochinstitutioner med specialkompetens i olika frägor. Det bör även vara möjliglall "hyra in" kvalificerade personer inom industrin för alt delta iutredningsprojekt. Härigenom torde möjlighelerna lill en hög före-lagsförankradkompelens i utredningsverksamheten öka. Dennärmare inriktningen av denna typ av utredningsverksamhet som ulgör underlagför övergripande industripolifiska bedömningar, prioriteringar och insatserbör planeras i nära kontakt med , i första hand genominduslrideparlemenlels stmklursekrelarial. En lämplig väg kan vara all läggaupp flerärsprogram för denna slags verksamhet. Enligtvad som sägs i mina direktiv skall jag la upp frägan om möjligheten till enökad uppdragsfinansierad utredningsverksamhet. Delfinns flera fördelar med alt utredningsverksamheten uppdragsfi-nansieras.Exempelvis kan de siatsfinansiella kostnaderna begränsas, behovsorienteringenoch marknadsanpassningen av insatserna förbättras osv. Till nackdelarna hördock en betydande risk för atl långsiktigt arbete ges låg prioritet, allplaneringen försväras och att angelägna programområden som inle kanfinansieras genom uppdragsverksamhet trängs ul. Jaganser därför all uppdragsfinansierad utredningsverksamhet inle bör 1982/83:113 109 ingåsom en löpande uppgift av slörre omfattning. Möjligheten all åta sig uppdragmåste dock bedömas från fall till fall med hänsyn fiU den aklueUaarbetsbelastningen och andra faktorer. Del väsentliga är all här slå fasl allhuvudsyftet med utredningsverksamheten inle är av den karaktären alt den kansjälvfinansieras. En sädan målsättning skulle enligl min mening äventyralängsiktigheten. alternativ till denna syn på uppdragsfinansierad utredningsverksamhet jaghär anfört kan övervägas alt bilda ell konsultbolag. bör i sä fall skeenligl samma huvudidéer som den s. k. konsultexporlulredning-en föreslagit ibelänkande (SOU 1980:23) Slallig kunnande fill salu. Vadjag nu sagt hindrar inle alt möjligheten lill samfinansiering av projekt därflera intressenter finns, fortlöpande bör undersökas. a.resurssynpunkl bör del vidare vara rationellt all i ökad omfattning utnyttjaverkels utredningskompelens för sekrelariatsuppgifler inom offentliga utredningarmed inriktning mol industripolifiska frågor. Relationertill Expertgruppen för forskning om regional utveckling (ERU) m.m. Idirektiven framhålls all jag skall överväga möjligheterna atl samordnaindustriverkets utredningsverksamhet med den regionalpolitiska utrednings- ochprognosverksamhel som sker inom ramen för länsplaneringen. Jag skaU därvidbeakta i vilken utsträckning den initiering, samordning m. m. avregionalpolitisk forskning som sker inom ERU kan komma atl beröras. I branschulredningar ochliknande görs sällan regionala bearbetningar, även om det förekommer. Samtidiglfinns etl behov av regionala industripoliliska uiredningar som f. n. inlefillgodoses. Med det vidgade ansvarsområde som industriverket får enligt mittförslag är det naturligt att verket också får ell ansvar för utredningar medinriktning på de regionala industripoliliska frågorna. 1 delta bör bl.a. ingåall ta fram underlag och bedömningar för de delar av länsplaneringsarbelel somgäller industrins utveckling i skilda regioner. Detär vidare enligt min mening angelägel atl ell nära samarbete råder mellanindustriverket och ERU. Redanidag finns en viss koppling mellan ERU och industriverket genom all chefen förplanerings- och ulredningsbyrån är ledamot i . Med den inriktning som vissadelar av ERUs program har är del naturligt atl samverkan vidgas till att gällaockså enskilda projekt m. m. Jagfinner del emellertid inle motiverat atl föreslå en organisatorisk integrationav ERU och induslriverkel. Skälen härtill är flera. Elt tungt vägande skäl ärall ERUs verksamhetsinriktning spänner över andra delar av regionalpolitikensom inle är förelagsinriklade. I programmet behandlas t. ex. den offentligasektorn liksom hushållens välfärdsförändringar. IERUs nuvarande uppgifter ingår atl initiera och samordna forskning. 1982/83:113 110 Finansiering sker normaU via forskningsråd och -fonder. Ensädan rollfördelning torde inle kunna fömtsättas om ERUs uppgifter inordnas ien central slallig ulredningsinslans. fär dock enligl min mening inleinnebära all vallenläta skott skapas mellan forsknings- och utredningsverksamheten.Tvärtom bör etl ökal samarbete mellan dessa två verksamheter ske. Redan idagfinns exempel pä projekt med nära anknytning saml på forskare och utredare somarbetar för såväl ERU som induslriverkel inom ramen för likartade projekt. Jag kommer i senare avsnitt alt peka på behovel av löpandeuppföljning och utvärdering av den induslri- och regionalpoliliskaverksamheten. Det är angeläget alt fortlöpande analysera mål, målkonflikter,slödpolilikens samlade effekter etc, liksom all utveckla metoder för sådanverksamhet. Inomverkssludier bör enligt min mening kompletteras med analyser genomfördaav från stödsystemet oberoende instanser. ERU bör här kunna spela en viktigroll vad gäller industripolilikens regionala effekter. Av diskussionen i kap. 2 om villkoren för svensk induslriunder framgick viklen av all industrisektorn har en godanpassningsförmåga. De strukturella förändringarna inom industrin under1970-lalel var inga engångsföreteelser, utan kommer under 1980-talel alt följasav nya behov av anpassningar lill inlernalionella och nationella förhållanden.Krav på samhällets medverkan kommer sannolikt, precis som under 1970-lalel,också all ställas . För atl klara della på ell säll somtillgodoser såväl effektivitetsmål som andra samhällsmål behövs en kontinuerligoch sammanhållen hantering av dessa frågor frän statens sida. Långtgående ambitioner när det gäller effektiviteten ochden internationella konkurrenskraften i svensk induslri kan leda lill storarisker för störningar i balansen mellan olika delar av landet. Orter ochregioner påverkas myckel olika av den vanligen internafionellt betingadestrukturomvandlingen. Del är därför viktigt alt beakta de regionalakonsekvenserna och fördelningsbehoven i slrukluranpassningspolitikens strävanefter nalioneU effektivitet och tillväxt. Sädan hänsyn kan, enligl min mening,bäsl tas om dessa båda syften avvägs i en och samma organisafion. För atl inomden ansvariga myndigheten möjliggöra en viss renodling av de induslri-respektive regionalpoliliska strävandena föreslår jag emellertid alt resursernahälls isär i två pogram. Jag utgår ifrån all man inom myndigheten utvecklarformerna för den samverkan mellan dessa två ansvarsområden somjag menar ärnödvändig. har, som tidigare nämnts, ell slorl antalstatliga stödformer riktade lill industrin introducerats. Olika beräkningarhar gjorts av det industripoliliska stödets omfattning. 1982/83:113 111 kostnader(Ds I 1982: 5) beräknas statens direkta kostnader för bransch-insatser ochicke-permanent industristöd under /81 lill 5 300 milj. kr. Undersexårsperioden /76-1980/81 uppgick kostnaden för stöd lill sammahuvudändamål till 23500 milj. kr. Endasi en begränsad del av della stödförmedlades via induslriverkel. Induslrislödsulredningenriktade i sitt betänkande (SOU 1981:72) kritik mot del sätt varpå slödelhanterats. För atl underiätta den strukturanpassning som ständigt måste ske iindustrin behövs, enligl utredningen, en bällre samordning av deindustripoliliska insatserna. Man konstaterade t.ex. alt beredskapen för allinom hanlera akuta förelagskriser måste förbättras. Dessutomframhöll utredningen all del krävs insatser för att i ell tidigare skedebegränsa antalet av vad som brukar betecknas politiserade krisfall. Viade industripoliliska organen finns stora möjligheter alt ge "hjälp fillsjälvhjälp". Del är nödvändigt all sprida kunskaper om tekniska ochekonomiska förhållanden av strukturell betydelse och all stimulera företag tillall pä elt tidigt stadium anpassa sig fill nya förulsättningar. För framlidenkan delta enligt min mening åstadkommas genom atl man bygger vidare på deerfarenheter och arbetssätt som utvecklats inom branschprogrammen vidinduslriverkel. Riksrevisionsverkel(RRV) har på regeringens uppdrag genomfört en översyn av debranschfrämjande åtgärderna vid industriverket.' Syflel med översynen har varitatl fä underlag för all samlat bedöma dels behovel av denna typ avtidsbegränsade åtgärder, dels vilka omprioriteringar och besparingar som kangöras inom området. Irapporten från framhålls bl. a. följade: "Medutgångspunkt i erfarenheterna frän denna översyn kan RRV i och för sig inte senågra hinder mol alt använda branschfrämjande insatser också i andra branscherän direkta krisbranscher. Del kan enligl RRVs mening röra sig om branscher förvilka man kan förutsäga en kris om inga anpassningsätgärder sker ellerbranscher som skulle kunna utvecklas positivt med hjälp av statliga insatser.Problemet synes ligga i atl identifiera dessa branscher. Statsmakternahar för den nuvarande verksamheten definierat de branscher som skall stödjasmed utgångspunkt i förelagens produkfion. I prakfiken har branschernaavgränsats genom Svensk standard för näringslivsindelning (SNI). RRVframhåller alt denna typ av branschavgränsning kan vara etl hinder föreffektiva stödinsatser i etl slrukturanpassningsförlopp. I en framlidaslmkluranpassningsverksamhel bör man därför ha möjlighet alt arbeia medföretagsgrupper som avgränsats på annat sätt. Man bör t.ex. kunna samla företagfrån olika branscher kring en marknads- och produklidé. RRV pekar i rapportenpå några exempel pä sådana företagsgrupperingar. ' De branschfrämjande åtgärderna vid siatens industriverk.Översynsuppdrag (Rapport från RRV Dnr 1982: 276). 1982/83:113 112 EnligtRRVs mening bör SIND har möjlighet alt på egel initiativ genomföradelbranschstudier och genom ett särskill anslag få medel för utredningar omsädana branscher eller förelagsgrupper som SIND bedömer vara aktuella för etlstmkturanpassningsprogram. Föregen del kan jag ansluta mig till RRVs bedömning vad gäller branschprogrammen istort som arbetsmetod. Del tillämpade arbetssättet inombranschprogrammen bör sålunda kunna användas även i andra delar av industrin. Ikorthet går metoden, så som den har lillämpals, ut på all man förslgör en studie av den aktuella branschen (eller sektorn) och en analys avomvärlden i förhållande lill de produkter som del berörda företaget kanerbjuda. Därefter arrangeras konferenser med förelagen inom branschen ochindividuella förelagsanalyser görs i syfte alt fä fram ell konkretål-gärdsprogram. Åtgärderna består av konsultinsatser inom t. ex. marknadsföringoch produktutveckling, utbildningsinsatser, exportstöd och annat finansielltslöd. har fastställt inom vilka branscher sådana branschprogram färbedrivas. Dessa är f. n. teko, Iräarbelande industri, gjuleriindusiri ochmanuell glasindustri. Förall bli elt verkningsfullt instrument i den långsiktiga och fortlöpandestrukturanpassningen i industrin måste metoderna vidareutvecklas. Framför alltmåste flexibiliteten i verksamheten öka. Till de olika programmen ellerinsatsområdena bör även knytas kompelens från andra ansvarsområden inom denegna myndigheten liksom från andra specialorgan. Del är viktigt all allaaspekter som främjar strukturanpassningen beaktas. Åtgärderna bör t.ex. iframtiden inte vara förbehållna enbart krympande utan även expanderandebranscher. Del är ocksä angeläget att inte låsa verksamheten efter dettraditionella branschbegreppel. Om andra förelagsgrupperingar än bransch ellerdelbransch är ändamålsenliga bör de kunna lillämpas. Enannan viktig fråga är hur prioriteringen av resurser på detta område skall ske.Det är härvid nödvändigt all finna en modell som medger alt å ena sidanprincipiellt viktiga frågor underställs regering och riksdag och all å andrasidan en flexibel och effektiv arbetsmetod tillförsäkras del verkställandeorganet. Enligt min bedömning bör regering och riksdag i första hand fastställaden totala ramen för denna typ av insatser ulan all en delaljlåsning sker tillvissa bestämda branscher. En viss del av den totala ramen kan emellertid t. ex.förbehållas vissa högprioriterade grupper. Vidare bör vissa allmänna kriterierför medelsanvändningen fastställas av regering och riksdag. Del kan gällasubvenlionsnivåer m. m. Inom sådana principiella ramar bör det finnas slortutrymme för den centrala myndigheten atl la egna initiativ till olika typer avinsatser. Delskall understrykas all de synpunkter jag här har redovisat är av principiellnalur. Jag tar däremot inle ställning till ambitionsnivån, dvs. resursramarnaför de stmkluranpassade åtgärderna. Prop.1982/83:113 113 Delhar tidigare i betänkandet hävdats atl engagemang från samhällets sida i olikainsatsområden tenderar alt permanentas eller åtminstone bli myckel långvariga.RRV pekar i sin rapport på sådana tendenser vad gäller industriverketsbranschfrämjande åtgärder. Det är enligt min mening en förutsättning för ellflexibelt och effeklivilelslrukturanpassningsarbele all sådana tendenser fillpermanenining kan undanröjas. Industrins strukturförändringar sker i enständigt pågående process. De insatser för strukturanpassning som görs i specifikabranscher eller motsvarande bör emellertid vara tidsbegränsade. Annars finnsen påtaglig risk för all samhäUsinsal-serna bidrar lill all bibehålla enineffekfiv industrislmklur, vilket försvårar uppkomsten av och tillväxten iexpansiva industrisektorer. I den mån man i de inledande analyserna och sedanolika ålgärder har genomförts, finner mera permanenia stödbehov inomföretagsgmppen eller problem som kan betecknas som t.ex. generellasmåförelagsproblem, bör frågorna successivt föras över lill organ som normallhanterar sådana. Varje projekt bör därför redan i utgångsläget tidsbegränsastill förslagsvis ca tre är. Behovav insatser som uppstår i slörre, för hela ekonomin strategiskaindustrisektorer ryms inle inom den modell för strukturanpassning somjag härskisserat. Sådana insatser kräver extraordinära resurser och mäste därförprövas särskill av . Pä departementsnivå bör sädana ärenden hanlerasi huvudsak enligt den modeU för "politiserade krisfaU", som förtsfram av induslrislödsulredningen (se SOU 1981:72, s. 190 ff). Del innebär alldepartementet måste ha en viss handlingsberedskap och en flexibel organisationsom gör det möjligl alt snabbi avdela de resurser som behövs i ett visst fall. Uppgiftenalt leda utrednings- och förhandlingsarbetet i större företags-och seklorkriserföreslås av induslrislödsulredningen läggas pä statssekreteraren eller på enspeciellt utsedd tjänsteman direkt underställd honom. I varje krisfall börbUdas en särskild projektgrupp av elt mindre antal personer inom departementetmed för del aktuella fallet relevant informations-och kunskapsbakgrund.Dämlöver kan anlitas externa konsulter och andra specialister liksom denkompelens som finns bland industridepartementet underställda myndigheter. Förmin egen del menar jag också alt en central industripolitisk myndighet med denuppbyggnad och kompetens som jag förordar bör kunna utgöra en betydandetillgång och därmed ha en mera aktiv roll även vid hanteringen av störreförelags-/seklorkriser än vad som antyds i industristödsulredningens modell.Framför allt bör, med en långsiktig och flexibel fungerandeslmkluranpassningspoUtik av del slag jag har förordat, antalet stora förelags-och sektorkriser kunna begränsas avsevärt. 4.4.4Industri- och regionalpolitiskt finansiellt stöd Denhelt dominerande delen av företagssektorns finansiella behov tillgodoses viaantingen internt genererat kapital eller kapitaltillskott från den 8 1982/83.1 samt. Prop.1982/83:113 114 ordinariekredit- och kapitalmarknaden. Kompletteringen med statligt finansiellt stöd ärhuvudsakligen av två slag. Fördet första finns situationer där förelag med hänsyn lill samhällsintressetanses böra påverkas all vidta förändringar internt eller gemensamt med andraförelag. Av bl.a. induslrislödsulredningen framgår, atl i vissa fall ellrelativt kortsiktigt avkastningskrav eller andra hinder för nödvändigaförändringar leder till etl beteende på företagsnivå som inle slär iöverensstämmelse med önskemålet om all lill sä låga samhällsekonomiskakostnader som möjligl nå en långsiktigt effektiv produktionsstruktur. Genomekonomiska incitament - t. ex. direkta bidrag - kan förelagen stimuleras altvidta av samhället önskade åtgärder. Vissa stödinsatser inom ramen för denuvarande s. k. branschfrämjande åtgärderna är exempel pä della. Fördet andra finns situationer där förelagets lånebehov överstiger de kredUer sombankerna kan lämna med hänsyn tUl krav på säkerhet. Även generellabegränsningar i bankernas möjligheter att bevilja krediter kan vara motiv föratl i annan ordning kunna erbjuda finansieringsmöjligheter för projekt avsärskill samhällsintresse. Speciellt har smä och medelstora förelagprioriterats i detta avseende. Detstatliga slödel lill industrin finansieras över ell slort anlal anslag påstatsbudgeten. Slödel regleras av etl omfattande och delvis komplicerat systemav författningar och anvisningar. Flera statliga myndigheter och andra organ päcentral och regional nivå medverkar vid administrationen av stödet som är uppdelatpå flera hundra olika stödformer. Detär allmänt känt att de nuvarande förhållandena kommit att uppfattas somsvåröverskådliga av beslutsfattare, administratörer och slödmolla-gare. Äveneffektiviteten i stödsystemet ifrågasätts . Kritiken mot nuvarandeförhållanden är emellertid ofta allmänt formulerad och av typen: det finns för många stödformer vilket gör demsvåröverskådliga stödhanleringen borde kunna förenklas och görasmindre byråkratisk bristande samordning leder lill att vissa förelag"överulnyltjar"stödsystemet. Detfinns uppenbarligen flera motiv för atl verka för förenkling och samordninginom det statliga stödsystemet. Pä senare lid har i nägra sammanhang förtsfram mera preciserade uppfattningar om hur man skulle kunna lägga upp enöversyn av del statliga industristödets utformning och adminislralion. Blanddessa kan i första hand två nämnas. De är dels en rapport från riksdagensrevisorer (statliga stödet lill industrin. Rapport 1981/ 82:3), dels enrapport frän (Statligt företagsstöd en förstudie1982-05-19). Jagvill för min del understryka viklen av atl förenkling och samordning istödsystemet lar sin utgångspunkt dels i samhäUets syfte med stödet, dels iföretagens behov av statligt stöd. 1982/83:113 115 Statsmakternassträvan har, när de olika stödformerna har introducerats, varit all inommarknadsekonomins ram påverka och stimulera näringslivet så atl radfastställda mål kan uppnås. Settfrån näringslivet som helhet men ocksä frän del enskilda företagel kan ellantal behov eller krav formuleras: - behov av krediter (kommersiella) - behov av bidrag och/eller subventioneradkreditgivning - krav på överblick över stödsystemet - krav pä enkel och rationell hantering avstödärenden. Enliglmin mening är de tvä förstnämnda behoven totalt sett tillgodosedda mednuvarande förhåUanden. Kritiken mot dessa förhållanden utgår oftast frän de tväsistnämnda kraven. Deförslag som redovisas i del följande utgår från denna syn pä stödsystemetsolika roller. Samordningen av de industri- och regionalpoUliska stödformernalill samma cenirala myndighet ger en rad administrativa fördelar ochunderlättar förelagens utvecklingsmöjligheter, kredilvärdighet m.m. kansamordnas. Kunskapen om enskilda förelag som fält slödsamlas på elt ställe. Uppföljningoch bevakning underiätlas. Samlidigt kvarstår möjligheterna för riksdag ochregering atl genom resurstilldelningen prioritera olika mål. Jagföreslår därför viss förenkling och renodling bland de industripoliliskastödformerna. Förslagen är visserligen begränsade och bör ses som elt förstasteg. Del bör enligt min mening vara en naturlig uppgift för induslriverkelalt efterhand som erfarenhet samlas, successivt ge förslag på förenkling ocheffektivisering inom stödsystemet. Riskkreditgivningsom avser elt förelags totala kreditförsörjning sker på central nivå genomindustrigarantilån (IG-lån) som lämnas av industriverket eller regeringen. Påregional nivå lämnar utvecklingsfonderna finansiellt slöd genom lån ochgarantier. Övriga statliga riskkrediler är i allmänhet knuina till projekt.Inom industriverkets ansvarsområde finns strukturgarantier och särskildastrukturgaranlier. Inom regionalpolitiken finns olika kreditformer, som del fungerar som riskkrediler. ÖEF förfogar över lån och lånegarantier, somsyftar lill atl upprätthålla försörjningsberedskapen osv. Sakligtsetl kan IG-lånen redan nu läcka in flertalet förekommande slafiigagarantiformer. Det gäller dock ej sådana garantier som är förknippade medsubvention i form av räntefrihel, t. ex. stmkturgarantierna och de särskildastmkturgarantierna. Klarafördelar finns i atl samordna samtliga garantilyper i ett syslem kopplat lillden cenirala industripoUtiken. En nära, viktig koppling kan göras lillbranschanknuten kunskap, kredilbedömning och uppföljning kan 1982/83:113 116 Här skall emellertid endasi beröras sådana garanfi-former som f. n. tillhörindustriverkets ansvarsområde. Iell första steg bör de nuvarande stmklurgaranfierna och särskildastmklurgaranfierna integreras i induslrigarantierna. innebär allslmklurgarantiformen slopas sorn särskild kredilform och inordnas iIG-låneformen. Om del även framöver bedöms motiverat all behälla den nuvarandemöjligheten inom ramen för systemet med strukturgaranlier all ge räntebidragför särskill angivna slödbranscher kan bestämmelser med denna innebörd knytaslill IG-låneformen. Ioch för sig skulle kunna övervägas atl föra över IG-låneverksamhel frånindustriverket fill ell renodlat kreditinstitut som Invesleringsbanken. Bankenhar viss utlåning till små och medelstora förelag genom de s.k.kombinalionslånen. Dessa lämnas som komplemenl till utvecklingsfondernaskrediter. Jag anser emellertid atl industriverket som del ceniralaindustripoliliska organet bör tillförsäkras bl. a. den auktoritet som finansiellstödgivning ger. Vidarekan konstaleras atl den helt övervägande delen av företag som är aktuella fördenna typ av statligt finansiellt slöd är de små och medelstora förelagen. Tilldenna förelagsgrupp kan även utgå bl. a. lånegaranti enligl förordningen(1982:682) om slallig finansiering genom regional utvecklingsfond. Villkorenför länegaranti och för är i stort desamma. Gränsdragningen gentemotutvecklingsfondernas kreditgivning bör därför renodlas enligl följandehuvudlinjer. Gränsenför fondernas engagemang i ell och samma förelag bör utan olägenhet kunna höjasväsentligt bl.a. som ell led i en ökad decentralisering. F. n. gäller allfonderna kan bevilja rörelselån eller lånegaranti på 2 milj. kr. per förelag.Belräffande utvecklingskapilal ligger beloppsgränsen vid 3 milj. kr. Ipraktiken innebär delta en projeklbedömning avseende 6 milj. kr., eftersomstödet avser endasi av den totala projektkostnaden. För atl uppnåen harmonisering med den nuvarande beloppsgränsen för länsstyrelsernas besluli fråga om lokaliseringsstöd (som f. n. i stödområde A är högsl av stödunderlagupp lill 7 milj. kr., dvs. föreslär jag alt gränsen förfondernas totala engagemang i ett förelag höjs lill 5 milj. kr. Engagemangetkan beslå av lånegaranti, rörelselån, utvecklingskapilal eller en kombinationav dessa. IG-lånenvid industriverket bör i konsekvens härmed inriktas på atl i första hand läckakapitalbehov på belopp som överstiger utvecklingsfondernas beloppsgräns, dvs.5 milj. kr. Avsiklen är dock inte all eftersträva en totalseparation av de båda finansieringssystemen. Antalet IG-läneärenden böremellertid väsenlligl kunna minska. Beredningen av IG-läneärenden bör vidareombesörjas av induslriverkel i stället för som av utvecklingsfonderna. Dellabör inle innebära nägon nämnvärt ökad arbetsbörda på central nivä. Av RRVsförul nämnda översyn av IG-läneverksamhelen framgår all induslriverkel oftastkompletterat fondernas