prop · G603163 · 1982-12-31 00:00:00 — Det åliggervidare den försäkrade att utse en anläggningsskötare som skall ha ansvar föranläggningens skötsel och bl. a. svara för till- och frånkoppling.Försäkringsbolagens regler gäller dock endast för en mindre del av det totalaantalet larmanläggningar. Slutligen skall jag här också nämna den särskildastraffbestämmelsen i 16 kap. 15 § andra stycket (BrB), enligtvilken den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan liknande anordningföranleder onödig utryckning av polis eller något annat organ för allmän bevakningkan dömas för niissbruk av larmanordning till böter. Bestämmelsen förutsätterett positivt handlande och uppsåt hos gärningsmannen och saknar därför nämnvärdbetydelse i det här sammanhanget, eftersom det endast är undantagsvis som defalska larmen kan tillskrivas handlingar av detta slag. Detsamma gäller i frågaom det allvarligare brottet "falskt larm" enligt samma paragrafsförsta stycke, som tar sikte på att någon lämnar en oriktig uppgift om att detföreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattandeförstörelse av egendom och därigenom föranleder onödig säkerhetsåtgärd. 2.1.4 Orsaker till obefogade larm Utredningen har försökt att kartlägga orsakerna till detstora antalet obefogade larm och har i den delen undersökt statistiskauppgifter från bl. a. , och polisdistrikt. Dessauppgifter avser skilda tidsperioder . Av materialet framgår att i genomsnitt av allalarm otvetydigt var orsakade av brottsliga angrepp. Tekniska fel ochpersonalfel svarade för 20 resp. av larmen. En mindre del kundetillskrivas andra kända orsaker medan man i ungefär en tredjedel () av allalarm inte kunde finna orsaken till att larmet utlösts. Det enda som varklarlagt i fråga om denna grupp var att det inte funnits några tecken på attlarmobjekten utsatts för brottsliga angrepp. Utredningen har för sin del konstaterat att det i och försig inte finns någon enskild faktor som mer än någon annan är förknippad med deobefogade larmen utan att dessa i stället har ett flertal olika orsaker somalla kan vara av avgörande betydelse beroende på typ av anläggning, larmobjekt,miljö etc. Emellertid pekar utredningen på tre huvudorsaker till obefogade larmoch anför i den delen följande. 1 Misstag eller slarv av dem som handharlarmanläggningarna Misstag eller slarv av dem som sköter till- och frånkopplingen(handhavandet) av larmanläggningarna är en mycket vanlig orsak till falskalarm. 1982/83:163 13 Densom har att sköta en larmanläggning saknar ofta tillräckliga kunskaper om huranläggningen fungerar. Det är inte heller ovanligt att larm orsakas av att densom kopplat till anläggningen glömt att stänga larmade dörrar eller fönstereller gått in i skyddade områden efter det att anläggningen tillkopplats.Många larm utlöses också oavsiktligt av hantverkare, städpersonal,bevakningspersonal och servicepersonal från larmföretag. Sådana falsklarm kanha sin grund i att en för den aktuella miljön dåhgt anpassad teknik haranvänts. 2 Dåliginstallation eller bristande underhåll Komponentersom installerats i olämplig miljö, som placerats i felaktig position eller som bhvitbristfälligt kopplade till övriga komponenter förorsakar upprepade falskalarm. Riskerna för falska larm ökar också om larmanläggningarna inte får enregelbunden tillsyn av kompetent servicepersonal. 3 Dåligkvalitet på den tekniska utrustningen Användningav utrustning som är av dålig teknisk kvalitet ger larmanläggningar som ärbenägna att strejka eller som avger larm vid allehanda ovidkommande händelser. går det inte att med någon säkerhet uttala sig om det inbördesförhållandet mellan dessa tre huvudorsaker till falska larm. I återgivnastatistiska siffermaterialet tyder emellertid på att handha-vandefelen och felsom är hänförliga till larmanläggningarna som sådana svarar för merparten av deobefogade larmen. Enav utredningen, i samarbete med , genomförd begränsad detaljundersökningav vissa objekt med hög falsklarmsfrekvens i polisdistrikt gav vid handenatt användande av olämplig typ av utrustning där var en vanlig orsak tillobefogade larm. I flera fall var det försäljare och inte tekniker som hadeprojekterat anläggningarna. Det visade sig vidare att monteringen avutrustningen ofta var otillfredsställande utförd. Vid besiktningarna kom detockså fram att instruktioner för utrustningarnas handhavande ofta saknadeseller var bristfälliga. - Tilläggas skall att denna undersökning omfattarsammanlagt endast 11 objekt och att materialet - som utredningen också harframhållit därför är alltför begränsat för att tillåta några generellaslutsatser. svarar ett förhållandevis litet antal anläggningar för en stor delav de obefogade larmen. Vanligen kan orsaken i dessa fall hänföras till bristeri de tekniska anordningarna. Objekt med stora och komplicerade larmsystem ochdär ett flertal personer har hand om utrustningen har enligt utredningen en högrefalsklarmsfrekvens än objekt där motsatta förhållanden gäller och bland detektorernaär det främst de moderna högkänsliga rörelsedetektorerna som orsakarfalsklarm. Lokallarmanläggningar i villor och andra bostäder har enligtutredningen lägre falsklarmsfrekvens än övriga larmanläggningar. Detmaterial som utredningen och remissinstanserna har presenterat ger 1982/83:163 14 enligtmin mening anledning att utgå från att det bland företag som ägnar sig åttillverkning, installation och mottagning av larm liksom bland objektsinnehavarnai och för sig ofta finns ett seriöst intresse för att komma tiU rätta med deproblem som uppkommer till följd av den stora andelen obefogade larm. Åandra sidan torde man inte heller kunna bortse från att denna fråga för intressenternapå den aktuella marknaden kan vara av endast sekundär betydelse. För dessaspelar det inte någon påtaglig roll från kommersiell synpunkt om behovet av attundvika obefogade larm får stå tillbaka för andra intressen. Tillspetsatuttryckt kan det sägas att dessa parter inte har några större olägenheter av deobefogade larmen. Olägenheterna drabbar nämligen som framgått i storutsträckning i stället pohsen och därmed också samhället. Nuvarandeordning kan sägas innebära att var och en via en privat larmcentral och medanspråk på omedelbar utryckning kan få larm förmedlade till polisen, oavsettvilka andra skyddsåtgärder som vidtas och oavsett anläggningens kvalitet ochskötsel. Polisen anser sig i princip skyldig att alltid rycka ut vid larm ochsamhället står för kostnaden även vid onödiga utryckningar. Denna ordninginnebär otvivelaktigt att en stor del av såväl ansvaret som kostnaderna förkontroll och bevakning i realiteten övervältras på samhället. Det kan inteuteslutas att detta i enlighet med vad utredningen hävdat har lett till en visssnedvridning av larmmarknaden i dess helhet. 2.2Huvuddragen i det remitterade förslaget Enreglering med syfte att komma till rätta med falsklarmsproblemet måste mednödvändighet i viss utsträckning utformas som handlingsregler för deintressenter som på ett eller annat sätt är direkt berörda av dessa anläggningar.För att man skall kunna bilda sig en uppfattning om hur ansvarsfördelningennärmare bör utformas kan det vara lämpligt att se vilka kategorier som det ärfråga om. I en schematisk översikt kan dessa beskrivas på följande sätt. Producenternai vid mening är de som tillverkar och ofta även salu-bjuder den starktspecialiserade utmstning som här används. Installatörerna är de fackmän somanlitas för montering och installation av larmanlägg-ningama och de olikakomponenter som ingår i dessa. Larminnehavaren.är den som skyddar sig motbrottsliga angrepp med hjälp av larmanläggningen. Det är han och hansanställda som på larmplatsen kommer i daglig kontakt med larmutrustningen.Larmmottagaren, vanligen en larmcentral, är den som tar emot och till polisenvidarebefordrar de signaler som talar om att larmet har utlösts. Längst ut ikedjan finns alhså polisen, vars brottsbekämpande insatser man tair i anspråk,när larmet går. Utredningensförslag till åtgärder, som jag strax skall närmare åter- Prop.1982/83:163 15 kommatill, innebär i korthet att man dels genom administrativa föreskrifter medinslag av officiell provning, i första hand med sikte på direktanslutnalarmanläggningar, bör försöka få till stånd en kvalitetsförbättring påanläggningarna och ett mera omsorgsfullt handhavande av utrustningen, delsdrastiskt bör begränsa rätten att ansluta larmanläggningar direkt till polisen.När det gäller larm som inte är direktanslutna innebär förslaget vidare attpolis i princip inte skall få tillkallas, med mindre än att man från larmmottagarenssida på den aktuella platsen har kontrollerat att en sådan insats verkligenbehövs. Utredningsförslaget innebär med andra ord att ett större ansvar änhittills läggs på marknadsparterna. Iprincip delar jag utredningens uppfattning att de som är verksamma ilarmbranschen tillsammans med objektsinnehavarna bör åläggas ett större ansvarän f. h. för att i all möjlig utsträckning undvika obefogade larm. Utredningensundersökning ger också vid handen att en stor del av dessa larm beror på ett larmanordningamaeller installationsarbetena är av dålig kvalitet och pä att anläggningarna inteunderhålls eller handhas på rätt sätt. Jagkan alltså i väsenthga hänseenden ansluta mig till den grundinställning somhar kommit till uttryck i betänkandet. På ett par punkter är jag dock - i varjefall i nuvarande läge - inte beredd att utan vidare ställa mig bakom förslagen.Bl.a. anser jag, av skäl som jag skall utveckla närmare längre fram att maninte lämpligen bör införa en generell skyldighet för larmmottagarna att påplatsen undersöka orsaken till larm från anläggningar som är avsedda attskydda mot brottsliga angrepp. Angeläget är emellertid mot den förut angivnabakgrunden att man i detta sammanhang inriktar sig på omedelbara åtgärder motdem som har det direkta ansvaret för att larmanläggningarna i deras nuvarandeoch framtida utformning fungerar tillfredsställande. Det är framför allt tvåkategorier som jag då har i åtanke, nämligen larminnehavama och larminsiallatörerna. Larminnehavarnafår naturligtvis redan f. n. anses ha ett ansvar för att deras anläggningarfungerar tillfredsställande. Utredningens kartläggning av orsakema tillobefogade larm får dock otvivelaktigt anses ge vid handen att det i praktikenföreligger vissa brister i detta hänseende. Med hänsyn till de kostnader somhärigenom övervältras på det allmänna finns det anledning att genomlagstiftning göra klart att samhället har ett krav på att larminnehavarnahåller anläggningarna i trim och sörjer för att personalen har de kunskaper sombehövs för att undvika obefogade larm. En reglering av denna innebörd böruppenbarligen förenas med ändamålsenliga sanktioner. Ävennär det gäller larminstallatörema finns det anledning att i lag slå fast attderas ansvar för anläggningarna gäller också gentemot samhället. Med hänsyntill att det här gäller en fråga av stor betydelse för det brottsförebyggandearbetet och till de förut berörda kostnadssynpunkterna har det allmänna ettbefogat anspråk pä att de nya anläggningarna som installeras är lämpliga medhänsyn till bevakningsuppgifter och miljö samt 1982/83:163 16 påatt risken för att anläggningen kommer att avge obefogade larm beaktas redan idet sammanhanget. En bestämmelse om att yrkesmässig installationsverksamhetinte får bedriypis utan tillstånd av pohsmyndighet bör kunna resultera i attuppenbart oseriösa eller oskickjiga installatörer stoppas. Samtidigttillgodoses det principiella intresset ay samhällskontroll när det gällerverksamhet av den karaktär som installationsföretagen bedriver. Enreglering av larmbranschen enligt de riktlinjer som jag nii har angivit börenligt min mening kunna utgöra en god grund för ett fortsatt arbete på attkomma till rätta med problemet med de obefogade larrnen. Vad man särskilt börsträva efter är att få iarminnehavarna att ägna tillräcklig omsorg åt skötselnav anläggningarna och vid informationen till den personal som kommer i kontaktmed dem. Med utgångspunkt i den reglering som här föreslås bör arbetet ocksåinriktas på att larmanläggningarna blir mera omsorgsfulltplanerade och att de brister i fråga om kvaliteten på installationsarbetet somhar kunnat iakttas blir botade. Det förefaller mig vidare troligt attförsjaget på kan komma att inverka på produktutvecklingen på sådantsätt att efterfrågan på mera lättskötta och mindre falsklarmsbenägna anläggtiingarökar, något sorn natiirligtvis mot den bakgrund som har tecknats framstårsom i hög grad angeläget. Samtidigtvill jag emellertid göra kjart att det finns anledping att även i fortsättningenuppmärksamt följa utveckhngen på del här området. Ger den nu föreslagnaordningen inte åsyftat resultat, måste andra och mera ingripande åtgärderövervägas. Detförslag som jag i det följande kommer att lägga fram skiljer sig sålunda iflera avseenden från utredningsförslaget. Med hänsyn härtill har viddepartementsbehandlingen särskilt samråd ägt rum med . 2.3Larmirinehavarnas skyldigheter m. m. Departementsförslagetinnebär att innehavare av centralanslutna och därmed likställdalarmanläggningar åläggs ett i |ag fastslaget ansvar för skötsel och underhållav utrustningen samt information till den personal soiri kommer i kontakt medden. Kan det antas att en polisutryckning som föranletts av ett larm beror påbrister j den tekniska utrustningen eller på slijrv av personalen, fårpolismyndigheten förelägga innehavaren att vidta åtgärder för att undvika enupprepning. Kostnaderna för polisutryckningar som sker efter det attföreläggande har utfärdats pien innan man från innehavarens sidahar fullgjortvad som förelagts, skall betala av innehavaren, om sådan betalningsskyldighetinte framstår som iippenbart oskälig. Är larmanläggningen ansluten tilllarmmottagare hps poUsen, skall anslutningen kunna stängas av om innehavaren int?fullgör sina skyldigheter. Slutligen föreslås en allmän bestämmelse om attpolisen skall kiinna beakta om obefogade larm i stor omfattning har avgettsfrån en anläggning innan 1982/83:163 17 denpå'grund av ett larm från anläggningen företar utryckning eller någon annanåtgärd som innebär att andra uppgifter eftersatts. Utredningsförslagetinnebär att regler om larminnehavarnas åligganden skall meddelas iadministrativ ordning genom föreskrifter utfärdade av rikspohsstyrelsen ellerde lokala pohsstyrelsema. Utredningen har vidare föreslagit alt den som villvidarebefordra en larmsignal tiU polisen skall vara skyldig atl förstkontrollera orsaken till larmet. Vidarebefordrar ett bevaknings- ellerlarmföretag en larmsignal utan denna kontroll, skall företaget betala kostnadenför polisens utryckning. Slutligen innehåOer även utredningsförslaget enbestämmelse om att polisen före utryckning eller annan åtgärd på grund av enlarmsignal bör beakta om anläggningen har avgett onödigt larm. Remissinstansernahar i flera fall betonat vikten av att anläggningarna hålls i fullgott skickoch att personalen får ordenthg utbildning i hur de skall handhas. En delremissinstanser har ansett att det är efter dessa riktlinjer som falsklarmsproblemetskall lösas. Förslaget att ålägga den som vill vidarebefordra en larmsignaltill polisen skyldighet att först kontrollera larmorsaken har kritiseratsstarkt av flertalet remissinstanser. Viss kritik har även riktats mot förslagetom att polisen skall kunna beakta tidigare falsklarm från en anläggning vidbedömningen av om utryckning eller annan åtgärd skall företas på grund av larmfrån anläggningen (se vidare bilaga 3 avsnitt 2.7 och 2.9). Somförut har berörts visar utredningens kartläggning att en stor del av deobefogade larmen beror på misstag och slarv av objektsägarnas personal och påbrister i fråga om anläggningamas skötsel och underhäll. Sålunda utgör, enligtdet material som utredningen har tagit fram, handhavande-felen den dominerandeorsaken till obefogade larm. De skuUe sålunda ligga bakom avdet totala antalet larm, medan fel som hänför sig till anläggningarna somsådana - inte bara brister i vad avser kvalitet på utrustning och installationutan även eftersatt underhåll - svarar för av larmen. Detfinns sålunda starka skäl att räkna med att åtminstone en betydande del avansvaret för de nuvarande bristerna i systemet faUer på objektsägama själva. Marknadenför larmanordningar har expanderat starkt under . Det haremellertid inte funnits någon påtaglig anledning för larminnehavarna vare sigatt investera i anläggningar som är pålitliga med hänsyn till risken förobefogade larm eller att på något annat sätt försöka undvika sådana larm. Manhar som jag tidigare nämnt, i princip med anspråk på omedelbar utryckningkunnat få larm förmedlade till polisen oavsett anläggningens utformning,kvalitet och skötsel. Det framstår för mig som uppenbart att man nu frånsamhällets sida måste kräva att larminnehavarna - som har inte bara denegentliga nyttan av anläggningarna 2 1982/83. 1982/83:163 18 utanäven den dagliga kontakten med utrustningen - iakttar vad som skäligen kanbegäras för att anläggningarna inte onödigtvis belastar samhällets resurser. Ettav de förslag som utredningen har lagt fram innebär att den som vidarebefordrarett larm till polisen skall vara skyldig att först kontrollera larmorsaken, iprincip genom besök pä den aktuella platsen. Det skulle således ankomma päinnehavaren av en sådan larmanläggning att se till att någon alltid svarar förkontroll av larmorsaken innan polis tillkallas. Sådan kontroll kan enligtutredningen i praktiken utföras av anläggningsinnehavaren själv, egen anställdpersonal, vidtalad granne eller personal från bevakningsföretag. Själv anser jag mig ilikhet med flertalet av de remissinstanser som har berört frågan inte kunnaförorda en sådan lösning. Som jag ser det talar flera starka skäl motförslaget. I praktiken skulle den föreslagna ordningen innebära att det blevpersonal från bevakningsförtagen som i allmänhet kom först till platsen för ettlarm om brottslig verksamhet. Stora ansträngningar har lagtsned på att dra gränser mellan bevakningsföretagens uppgifter och polisens, ochen systematisk tillämpning av den berörda ordningen skulle otvivelaktigtpå ett olyckligt sätt bryta mot de principer som i detta hänseende har slagitsfast. Dessutom skulle man uppenbariigen, om en sådan ordning lagfästes, frånden berörda personalens sida kunna ställa befogade anspråk på exempelvisbeväpning, något som är ägnat att inge betänkligheter mot bakgrund av den restriktivitetmed vilken hithörande frågor har brukat bedömas. Vidare är det angelägetatt hälla i minnet att, även om det stora flertalet larm är falska, det ändå ärtill följd av larmen som en betydande del av gärningsmännen grips.Polisstyrelsen i har t. ex. upplyst att 278 brottslingar gripits påbar gärning i till följd av utryckningar pä grund avlarm. Ett sådant resultat skulle sannolikt inte kunna uppnås med den avutredningen föreslagna ordningen, eftersom flertalet av gärningsmännen troligenskulle ha hunnit försvinna från platsen innan polisen kommit dit. Till dettaskall läggas att, om det blir känt att polisen inte rycker ut på grund av larmförrän larmorsaken kontrollerats av annan personal, detta skulle kunna fåolyckliga konsekvenser frän preventiv synpunkt. Deåtgärder som bör vidtas på området bör snarare ta mera sikte på attmotivera larminnnehavarna att genom egna åtgärder bidra till att minska antaletobefogade larm. Härhar redan i olika organisationer och samarbetsgrupper utförts ett värdefulltarbete på central och lokal nivå för att öka förståelsen för falsklarmsproblemetsbetydelse. Detta har med all sannolikhet bidragit till att minska antaletobefogade larm från vissa kategorier av larminnehavare. Klart är emellertidsamtidigt att ansträngningarna har visat sig otillräckliga när det gäller attfinna godtagbara lösningar. Problemet har också bhvit 1982/83:163 19 alltför allvarligt för att man i fortsättningen enbartskall kunna lita till frivilliga insatser. Det finns som jag ser det därföranledning att ge larminnehavarna ett / lag fastslaget ansvar för attanläggningarna hålls i trim och att den personal som kommer i kontakt medutrustningen också har de kunskaper som behövs för att kunna undvika onödigalarm. Dessa skyldigheter låter sig ganska enkelt beskrivas.Däremot kan man ha skilda uppfattningar om hur man lämpligen bör gä till väga ifall då en Iarminnehavare inte iakttar vad som skäligen kan begäras. En ordning som redan nu tillämpas pä vissa håll inompolisen är till en början att man nedprioriterar larm frän anläggningar där detmed hänsyn till att tidigare obefogade larm har avgetts i stor omfattning finnsskäl ätt anta att löpande underhåll och personalutbildning är eftersatta. En sådan ordning kan enligt min mening inte anses ingebetänkligheter med hänsyn till pohsens skyldigheter att upprätthålla allmänordning och säkerhet. Beträffande samtliga grenar av polisverksamheten gällerju att polisen måste prioritera bland sina uppgifter, och det måste anses liggai sakens natur att ett larm från en anläggning som har avgett ettantal obefogade larm får stå tillbaka, om de tillgängliga resurserna behöveranvändas till andra och till synes mera angelägna uppgifter. Den som har enlarmanläggning där obefogade larm är tämligen vanliga bör mot den nu angivnabakgrunden inte alhid kunna räkna med att polisen i alla lägen ger hansanläggning högsta prioritet. En viss osäkerhet har emellertid i praktiken rått i fråganhuruvida en nedprioritering av detta slag är godtagbar. Om den berördaordningen får författningsmässigt stöd och sålunda kommer i mera allmäntillämpning, skulle detta sannolikt öka larminnehavarnas motivation att skötade åligganden som enligt vad som förut har anförts rimligen bör falla på dem.Jag föreslår i likhet med utredningen att en särskild bestämmelse i ämnetmeddelas. Klart är emellertid att man enbart härigenom'inte nårnågon lösning på problemen med obefogade larm. Någon nedprioritering i egentligmening kan ju inte rimligen företas i andra fall än där larmet kommer från enanläggning som har avgett obefogade larm i stor omfattning. Även andra åtgärdermåste uppenbarligen företas. I anslutning till sina överväganden rörande fråganhuruvida ett system med sanktionsavgifter vid obefogade larm bör införas (sevidare avsnitt 2.6 i det följande) har utredningen även diskuterat, om manskulle kunna införa en ordning som innebär att polisen tar betalt för allautryckningar i anledning av larm - befogade likaväl som obefogande - en ordningsom givetvis skulle innebära en viss ekonomisk press pä larminnehavarna. Utredningen har för sin del anfört principiellabetänkligheter mot denna lösning. Bl.a. skulle den enligt utredningen innebäraatt samhället tar betalt för det skydd till hälsa och egendom som var och enhar rätt att fordra. Jag har förståelse för den synpunkten men vill peka på attskäl även . 1982/83:163 20 kananföras för en motsatt uppfattning. Varje slag av larmsystem - automatiskteller manuellt - kan ju sägas innebära att man skaffar sig förtur till samhälletsbegränsade resurser för brottsbekämpning, något som i och för sig kan göra detberättigat att ta ut ersättning för denna extra service (jfr prop. 1980/81:13 s.42). Den utomordentligt stora andelen obefogade larm frän de mekaniska larmanordning.arnaleder enligt min mening till vad som i realiteten kan betecknas som ettmissbruk av de brottsbekämpande resurserna, och det kan därför framstå som såmycket mera skäligt med en generell betalningsskyldighet av angivet slag. Manskulle alltså som jag ser det i och för sig kunna försvara en ordning som inebäratt polisen tar ut ersättning för alla utryckningar i anledning av larm. Jag ärdock inte beredd att i det här sammanhanget och pä det nu föreliggandeunderlaget föreslå att en sådan ordning införs. Dels kan naturligtvis de nyssanförda principiella betänkhgheterna inte frånkännas betydelse och dels skullevissa följdfrågor i sä fall behöva utredas närmare.