prop · G603159 · 1982-12-31 00:00:00 — Ansvarsgränsenär enbart resultatet av en matematisk operation: antalet passagerare somfartyget får föra multiplicerat med 46 666 SDR. Om certifikatet anger attfartyget får föra 300 passagerare, utgör alltså ansvarsgränsen for personskadapå passagerarna knappt 14 milj. SDR, vilket motsvarar ca 110 milj. kr. Förpassagerarfartyg skall enligt 5 kap. 2 § lagen (1965:719) om säkerheten påfartyg utfärdas certifikat (passagerarfartygscertifikat) som anger det högstaantalet passagerare som fårtyget får föra. Med begreppet passagerarfartygavses i den lagen fartyg som medför mera än tolv passagerare. För de mindrefartygens del finns i regel typgodkännande som anger det antal passagerare somfartyget är avsett för. Detta får anses som certifikat vid tillämpning avförevarande lagrum. Begränsningsbeloppeti denna punkt är tillämpligt endast såvitt gäller ersättning till fartygetsegna passagerare. Om ett passagerarfartyg A kolliderar med passagerarfartygetB och A befinns vara helt eller delvis vållande till olyckan, skall denersättning som redaren av A skall betala till passagerare ombord på B såledesinte betalas ur begränsningsbeloppet enligt punkt I utan ur detbegränsningsbelopp som anges i punkt 2. Skulle detta inte räcka till får, såsomnämns i det följande, begränsningsbeloppet i punkt 3 användas. Om idet förat nämnda exemplet ansvar föreligger för båda fartygen och passagerareombord på B har föreidragit att begära ersättning av redaren av fartyget A, kandenne enligt 220 § Qärde stycket föra regresstalan mot redaren av fartyget belopp som denne därvid kaii ha att utge till redaren av fartyget A skallbetalas ur det begränsningsbelopp som anges i punkt I. Den omständigheten attkravet framställs regressvis saknar således betydelse (jfr ingressen till 235§ första stycket). Tillämpningsområdetför denna punkt är vidare såtillvida begränsat att det enbart avser personskador som åsamkas fartygets passagerare. För dröjsmälsskador och skador på resgods skall ersättning utgå ur det belopp som anges i punkt 3, allt givetvis under förutsättning att globalbegränsning är aktuell. Enligt6 kap. sjölagen är bortfraktarens ansvar för personskador, dröjsmålsskador ochskador på resgods begränsat till vissa belopp som anges i 192 §. I lagförslagethar dessa belopp höjts i förhållande till vad som f n. gäller (jfr avsnitt5.2). Om en katastrofolycka skulle inträffa, vid vilken ett 1982/83:159 113 stortantal passagerare omkommer eller skadas och med omfattande resgodsskador ochförseningar som följd, skall de ersättningsbelopp som tillkommer passagerarnaeller deras efterlevande först begränsas med tillämpning av 192 §. Skulle detdärefter visa sig att summan av de sålunda begränsade ersättningsbeloppen förpassagerarnas personskador överstiger begränsningsbeloppet enligt förevarandepunkt, skall globalbegränsning ske. Med hänsyn till storleken av debegränsningsbelopp som enligt denna punkt gäller för passagerarfartyg torde detbara undantagsvis bli aktuellt med globalbegränsning. Ansvarsgränsernaför övriga personskadefordringar framgår i första hand av punkt 2. I punkt 3anges ansvarsgränserna för dels sädana fordringar i anledning av personskadorsom avses i punkt 2 och som inte har erhållit täckning ur detbegränsningsbelopp som har framräknats enligt den punkten, dels andrafordringar än personskadefordringar. Bestämmelserna i punkterna 2 och 3 har sinmotsvarighet i art. 6.1 (a) respektive 6.1 (b) i konventionen. Tillskillnad från vad som gäller fordringar under punkt 1 beräknas ansvarsgränsernai förevarande punkter på grandval av dräktighetsprincipen, dvs.begränsningsbeloppets storlek har satts i relation till fartygets dräktighet.Det bör framhållas att i konventionen alltjämt förekommer begreppen"tonnage" och "ton". intemationella skeppsmätningskonventioninnehåller däremot formler för beräkning av dräktighet som innebär att mananvänder sig av en variabel volymenhet. Resultaten anges därför som numeriskavärden, dräktighetstal, som inte åtföljs av ordet ton eller registerton. För ennärmare redogörelse för skeppsmätningskonventionen hänvisas till prop.1978/79:37. Den lagstiftning som har genomförts i i anledning avtillträdet till skeppsmätningskonventionen innebär bl.a. att begreppen"tonnage"och "ton" har utmönstrats (jfr prop. 1981/82:87).I konsekvens härmed har motsvarande terminologi införts i sjölagen iförevarande lagstiftningsärende. Förpersonskadefordringar som inte är passagerarfordringar utgör ansvarsgränsen333 000 SDR (ca 2,7 milj. för fartyg med en dräktighet av 500 ellerdärunder. För fartyg med en dräktighet av mer än 500 höjs härefteransvarsgränsen stegvis, varvid antalet SDR per dräktighetstal minskarallteftersom fartygets dräktighet ökar. För ett fartyg med en dräktighet av 5000 skall ansvarsbeloppet enligt punkt 2 således räknas ut på följande sätt: ansvarsbeloppupp till dräktigheten 500 = 333000 SDR ansvarsbelopp för dräktighetstalen 501 - 3 000 (2500 X 500 SDR) = I 250 000 SDR ansvarsbelopp för dräktighetstalen 3 001 5 000 (2000 X 333 SDR) = 666000 SDR . 8 1982/83. 1982/83:159 114 Begränsningsbeloppetenligt punkt 2 får inte användas för betalning av ersättning för personskadorsom har drabbat fartygets egna passagerare. Som förat har anförts skall sådanersättning utgå ur begränsningsbeloppet enligt punkt 1, om globalbegränsningskall ske. Ur beloppet enligt punkt 2 kommer i första hand att utgå ersättningtill personer ombord på ett annat fartyg eller i land. Såsom framgår av 236 § 5är ersättningskrav från ombordanställda m.fl. enligt svensk rätt över huvudtaget inte föremål för ansvarsbegränsning. Om den anställdes tjänsteavtalenligt internationellt privaträttsliga regler skall bedömas enligt lagen i enannan konventionsstat och om enligt denna lag gäller ansvarsbegränsning föranställdas ersättningskrav, skall begränsningsbeloppet bestämmas enligt denlagen (243 a § första stycket andra meningen). Ombegränsningsbeloppet i punkt 2 inte räcker till för full betalning av personskadefordringarna,föreligger rätt till utdelning för återstoden av dessa fordringar ur detbegränsningsbelopp som gäller enligt punkt 3. Detta belopp skal! framräknasenligt samma princip som gäller enligt punkt 2. Beloppen enligt punkt 3 är dockgenomgående lägre och aldrig mer än ca hälften av dem som gäller enligt punkt2. Begränsningsbeloppet i punkt 3 är i första hand avsett för sakskadekrav ochandra slag av fordringar som enligt 235 § kan bli föremål föransvarsbegränsning, t.ex. dröjsmålsskador och kostnader för skadeförebyggandeåtgärder. Som har nämnts kan emellertid fordringar i anledning avpersonskador, i den utsträckning sådana fordringar återstår obetalda sedanbeloppet för personskador i punkt 2 har fördelats, ha rätt till utdelning urbeloppet enligt punkt 3. Därvid skall de konkurrera på lika villkor med övrigafordringar (jfr 239 § andra stycket). Avpunkt 4, som motsvarar art. 9.1 (a) och (b) samt art. 9.2 i konventionen,följer att ansvarsgränserna i punkterna 1 3 gäller summan av alla fordringarsom har uppkommit på grund av en och samma händelse mot redaren eller övriga ipunkt 4 nämnda personer som kan åberopa begränsningsrätt. Är flera personeransvariga på grand av en och samma händelse, får således det sammanlagdabeloppet av deras ansvarighet för en viss typ av skador inte överstiga detbegränsningsbelopp som föreskrivs i paragrafen. Detta kan vara fallet näransvaret för en skada åvilar såväl redaren som en av dennes anställda. Attavgöra vad som är en och samma händelse innebär normalt inte några svårigheter.När flera skador inträffar efter varandra, kan emellertid fråganuppkomma om dessa utgör en serie av händelser med samma upphov eller fleraolyckor som är oavhängiga av varandra. Om det sistnämnda anses vara fallet,skall ett begränsningsbelopp gälla för varje händelse. Bestämmelsenom att begränsningen gäller det sammanlagda ansvar som kan åvila personer påfartygets sida skall ses mot bakgrund av att redarens ansvarsförsäkring, dens.k. P & I-försäkringen, knyter sig till själva fartyget och omfattar detansvar som kan uppkomma i anledning av fartygets drift. En förutsättning för ensådan försäkringstäckning är emellertid att 1982/83:159 115 ansvarsgränsernaär desamma, oavsett om ersättningsanspråk riktas mot en eller fleraskadeståndsansvariga. Om de skadelidande kunde begära ersättning upp tillbegränsningsbeloppet av var och en av dessa, skulle det samlade ansvaret för enoch samma olycka bli omöjligt att föratse. Vidare skulle det totala ansvarettill stor del påverkas av hur driften av fartyget vid tillfället varorganiserad. Detförhällandet att någon av de skadeståndsansvariga på grund av sådant handlandesom avses i 237 § har förlorat sin rätt till ansvarsbegränsning utgör intehinder mot att begränsningsbeloppen tillänipas i förhållande till övrigaansvariga. Bestämmelseni punkt 4 gäller det ansvar som redaren och andra personer på fartygets sidakan ha gentemot tredje man. Det inbördes ansvaret far sedan fördelas inom ramenför detta begränsningsbelopp. Detta kan leda till att ansvaret slutligen åvilarbara en person. Denna bestämmelse kan emellertid få betydelse även i detinbördes förhållandet mellan personer på fartygets sida. Är exempelvis enbefraktare ansvarig för en olycka som har orsakat skador både på fartyget ochpå gods ombord, skall befraktarens samlade ansvar gentemot fartygets ägare ochlastägarna inte överstiga ansvarsgränsen enligt denna paragraf Somtidigare har nämnts är konvention, till skillnad årskonvention, tillämplig även pä sådana bärgare som inte använder sig av ettfartyg vid bärgningen, t.ex. helikopterbärgare. För sädana bärgare måstesärskilda begränsningsbelopp fastställas, eftersom begränsningsbeloppen enligthuvudreglema bestäms i förhällande till ett fartygs dräktighet. I anledninghärav föreskrivs i punkt 5 att ansvarsgränserna för bärgare som inte utförbärgning från fartyg eller som uteslutande arbetar från det fartyg sombärgningen avser skall motsvara de ansvarsgränser som gäller för ett fartyg meden dräktighet av I 500. Detta motsvarar den dräktighet som de störrebärgningsfartygen f.n. har. Bestämmelsen motsvarar art. 6.4 i konventionen.Begränsningsbeloppen utgör således 833 000 SDR (ca 6,5 milj. förpersonskadekrav och 334 000 SDR (ca 2,6 milj. för övriga krav. Även dessaansvarsgränser gäller summan av alla fordringar som har uppkommit pä grand aven och samma händelse mot en sådan bärgare och mot någon för vilken han svarar.Om flera bärgare av detta slag deltar i bärgningsföretaget, gäller ettgemensamt begränsningsbelopp för deras ansvarighet (jfr art. 9. le). Ipunkt 6 anges vad som avses med fartygets dräktighet. För en definition av SDRhänvisas till 369 § (nuvarande 348 §). Bestämmelserna, som närmare har behandlatsi den allmänna motiveringen (avsnitt 5.1.1), motsvarar art. 6.5 resp. art. 8.1i konventionen. Medfartygets dräktighet avses brattodräktigheten, beräknad enligt bestämmelsemaom skeppsmätning i bilaga I till internationella skeppsmätningskonvention.Ett fartygs brattodräktighet utgör summan av fartygets slutna ram med undantagför bl.a. vissa utrymmen ovanför farty- 1982/83:159 116 Konventionen har tillträtts av . Den trädde i kraft den 18juli 1982. Konventionen innehåller övergångsbestämmelser som innebär att detkommer att dröja en avsevärd tid innan alla fartyg har mätts enligt den nyakonventionen. Ett stort antal fartyg har dock redan mätts enligt denna. Såvittgäller fanyg som har mätts enligt äldre regler kan det ibland uppståsvårigheter att efter en ansvarsgrundande händelse mäta fartyget enligt 1969års konvention. Detta gäller särskilt om fartyget har gått förlorat. Det äremellertid möjligt att i sådana fall göra mätningen på grundval av fartygsritningarna,förutsatt att dessa finns bevarade. Denya skeppsmätningsreglerna kommer i vissa fall att innebära högreansvarsbelopp. Detta gäller särskih de modernaste s.k. ro/ro-fartygeri.Konventionen medger dock inte någon särbehandling av dessa fartyg. Meduttrycket särskilda dragningsrätter avses de av Internationella valutafondenanvända särskilda dragningsrätterna. Såsom har nämnts i den allmännamotiveringen (avsnitt 3.1) används dessa numera i internationella konventionersom beräkningsenhet när det gäller att fastställa belopp föransvarsbegränsning. Paragrafeninnehåller bestämmelser om fördelning av ansvarsbelopp och om subrogationsrätt.Den är tillämplig oavsett om det är fråga om att fördela.ett ansvarsbelopp närnågon fond inte har upprättats eller att fördela en begränsningsfond. Första,tredje och fjärde styckena grundas pä art. 12 i konventionen, medan andrastycket svarar mot art. 6.2. Motsvarande bestämmelser finns i236 §. Enligt/örsrastycket, som motsvarar art. 12.1, skall varje ansvarsbelopp fördelas mellanborgenärerna i förhållande till storleken av de styrkta fordringar för vilkaansvarsgränsen i fräga gäller. Av vad som har anförts i anslutning till 236 § 6följer att det begränsningsbelopp som har framräknats enligt 238 § skallfördelas i förhållande till fordringamas kapitalbelopp utan hänsyn tagen tillränta och kostnader. Iandra stycket regleras det fall att det ansvarsbelopp som avses i 238 § 2, dvs.det belopp som skall täcka andra personskadekrav än passagerarkrav, inte ärtillräckligt för att sådana fordringar skall få full betalning. Återstoden avdessa fordringar deltar då i fördelningen av det ansvarsbelopp som är avsettför bl.a. sakskador, dvs. det belopp som avses i 238 § 3. I ett sådant fallskall den obetalda delen av personskadefordringarna och de fordringar somavser sakskador m.m. ha samma rätt till betalning ur detta belopp. Detsammagäller enligt nuvarande regler (236 § första stycket). Tredjestycket, som grundas på art. 12.2 och 12.3, innehåller en bestämmelse omsubrogationsrätt av samma slag som f n. finns i 236 § tredje stycket. Omredaren eller någon annan helt eller delvis har betalat en Prop.1982/83:159 117 fordraninnan ansvarsbeloppet har fördelats, inträder han intill det belopp han harbetalat i borgenärens rätt. Subrogationsrätt tillkommer i första hand den somär ansvarig för en skada eller hans försäkringsgivare. Bestämmelsen gällerockså till förmän för varje annan person som till någon del har betalat enfordran som kan göras gällande mot den skadeständsan-svarige, t.ex. stat ellerkommun som har ersatt tredje man för en miljöskada orsakad av farlig last. Fjärdestycket, vilket motsvarar art. 12.4, reglerar det fallet att någon kan visa atthan senare kan bli skyldig att utge ersättning som han skulle ha fått krävaåter enligt tredje stycket, om den hade betalats innan ansvarsbeloppetfördelades. Rätten kan då förordna att medel tills vidare skall avsättas föratt denne person senare skall kunna göra sin rätt gällande. Här avses främstfall när talan har väckts eller anspråk annars har gjorts gällande mot redareneller någon annan som ansvarsbegränsningen gäller för. Har en begränsningsfondupprättats, kan hänsyn tas till ett sådant krav vid en preliminär fördelning avfonden även om fordringen ännu inte har fastställts. Motsvarande gäller vidfördelning av ansvarsbelopp, när någon fond inte har upprättats. Dennaparagraf innehåller vissa bestämmelser om begränsningsfond och begränsningsmål.Såsom framgår av paragrafens femte stycke regleras dessa frågor närmare i 15kap. Första stycket i paragrafen grandas på art. 11.1 förstameningen i konventionen och andra stycket på art. 11.3 och art. 11.1 in fine. Iövrigt saknar paragrafen motsvarighet i konventionen. 14 i konventionen skall processuella frågor avseende upprättande ochfördelning av begränsningsfond regleras av nationell lag i den mån konventioneninte innehåller bestämmelser i dessa frågor. Avförsta stycket framgår att en begränsningsfond kan upprättas om det medanledning av en fordran av det slag som är föremål för ansvarsbegränsning här i riket har väckts talan eller framställts begäran om kvarstad eller andrarättsliga åtgärder. Vidare har i detta stycke tagits in en forambestämmdse avinnebörd att fonden skall upprättas hos den domstol där talan har väckts. Fördet fall att talan ännu inte har väckts utan endast kvarstad eller någon annanrättslig åtgärd har begärts skall fonden upprättas hos sjörättsdomstolen förden ort där åtgärden har begärts. Har talan väckts eller kvarstad begärts vidflera domstolar, kan den som vill upprätta en begränsningsfond välja vid vilkenav dessa domstolar han önskar upprätta fonden. En redare eller någon annan somväntar att skadeståndskrav skall riktas mot honom har inte möjlighet attsjälvmant upprätta en fond. Det fömtsatts att talan först här väckts eller attsäkerhetsåtgärder har påkallats mot honom. Uttrycketrättsliga åtgärder har hämtats från konventionens "legal pro- 1982/83:159 118 ceedings".Härmed avses - föratom att talan väcks i mäl eller ärende vid domstol eller attverkställighet begärs hos exekutiv myndighet - att skiljeförfarande påkallaseller att prövning av dispaschör begärs. Ikonventionen sägs i art. 11.1 att begränsningsfond får upprättas när rättsligaåtgärder har vidtagits i anledning av "claims subject tolimita-tion". Den exakta innebörden av detta uttryck framgår inte avkonventionen. Det torde dock kunna uteslutas att avsikten har varit att vederbörandedomstol eller myndighet innan en fond får upprättas prejudiciellt skall avgöraom begränsningsrätt föreligger eller om ansvaret är obegränsat på grand avnågot förhällande som avses i 237 §. Uttrycket "claims subject tolimitation" har använts i rabriken till art. 2, där de ohka slag avfordringar som generellt är föremål för begränsning anges. Detta talarför även i art. 11.1 har avsett fordringar av det slag som är föremål föransvarsbegränsning. Detta innebär att en begränsningsfond får upprättas, närtalan har väckts eller andra rättsliga åtgärder har påkallats i anledning av enfordran av det slag som är föremål för begränsning. Detta gäller även omborgenären kan göra sannolikt att redaren eller någon annan ansvarig enligt 237§ inte har rätt att begränsa sitt ansvar. Enföratsättning för att begränsningsfond skall få upprättas är givetvis att talanalltjämt är anhängig resp. att begäran om en säkerhetsåtgärd eller annanrättslig åtgärd kvarstår. Det har inte ansetts nödvändigt att särskilt angedetta i lagtexten. Såsomframgår av ordalydelsen i förevarande stycke kan en begränsningsfond upprättasi de fall som har sagts. Någon skyldighet för redaren eller någon annanatt upprätta en fond föreligger inte. Upprättandet av en begränsningsfond ärinte heller någon föratsättning för rätten att åtnjuta globalbegränsning (jfr242 § första stycket). Den skadeståndsansvarige kan givetvis undgåsäkerhetsåtgärder i anledning av att en viss fordran har gjorts gällande mothonom genom att i stället för att upprätta begränsningsfond ställa säkerhetliör fordringen. Säkerheten gäller då endast denna fordran. Ivissa fall skyddar en begränsningsfond inte mot säkerhetsåtgärder. Detta kanunder vissa föratsättningar vara fallet, om det är sannolikt att rätt tillansvarsbegränsning inte föreligger. I detta avseende hänvisas till vad somanförs i anslutning till 241! 11.1 i konventionen följer vidare att en fond får upprättas av var och enmot vilken ansvar görs gällande. Trotsatt det inte sägs uttryckligen har även den som har meddelat ansvarsförsäkringrätt att upprätta en begränsningsfond (jfr art. 1.6 och 11.3). Detta torde docki praktiken i regel ske på det sättet att försäkringsgivaren upprättar fondenPä redarens vägnar eller på vägnar av den mot vilken skadeståndskrav annars hargjorts gällande (jfr vad som anförs i anslutning till 352 §). Enligtandra stycket anses en fond upprättad med verkan för alla perso- Prop.1982/83:159 119 nersom kan åberopa samma ansvarsgräns. Samtiiga dessa personer åtnjuter alltsådet skydd mot säkerhetsåtgärdpr och mot utmätning som upprättandet av en fondinnebär enligt 241 §. Av förevarande stycke följer vidare att fonden är avseddför betalning endast av de fordringar för vilka ansvarsgränsen gäller (jfrart. 11.1 in fine samt 235 och 236 §§). Den omständigheten att rätten tillansvarsbegränsning har gått förlorad på grand av ett handlande av det slag somavses i 237 § saknar således betydelse. Hänsyn skall bara tas till fordringensart. Av detta följer vidare att fonden skall fördelas även om det senare visarsig att rätten till ansvarsbegränsning har gått förlorad enligt 237 § (jfr 363§ tredje stycket). Bestämmelsen innebär att alla fordringar somomfattas av ansvarsbegränsningen har rätt till betalning ur fonden. Denborgenär som har väckt den talan, vilken föranlett att begränsningsfond harupprättats, har således inte något försteg framför andra personer som harskadeståndskrav med anledning av samma händelse. Någraremissinstanser har anmärkt att utredningen inte har berört frågan ombegränsningsfondens ställning i redarens konkurs. Denna fråga synes främst varaav teoretiskt intresse. Som regel torde nämligen en begränsningsfond komma attupprättas genom att den som har meddelat ansvarsförsäkring ställer garanti förfondbeloppet. I den situationen ingår givetvis inte fonden i redarenskonkursbo, och återvinning kan inte heller ske (jfr 95 § tredje stycket lagen(1927:77) om försäkringsavtal). Omemellertid redaren har upprättat fonden genom att betala in beloppet ellergenom att överlämna en säkerhet, t.ex. en bankgaranti, uppkommer frågan omfonden ingår i redarens konkursbo. Frågan tycks inte ha berörts vidutarbetandet av konventionen. I de övriga nordiska länderna samt i andra statersom har genomfört lagstiftning på grandval av begränsningskonventionhar man emellertid ansett att fonden inte tillhör konkursboet. Till grand fördetta betraktelsesätt torde främst ligga det förhållandet att redaren vidupprättandet av fonden avhänder sig möjligheten att disponera över detinbetalda beloppet resp. säkerheten. Vidare skulle en annan ordning i vissafall kunna missgynna fondborgenärema i förhållande till redarens övrigaborgenärer. Detta hänger samman med föreskriften i art. 13.2 (jfr 241 § ilagförslaget) enligt vilken upprättandet av en fond i vissa fall skall medföraatt en redan beviljad utmätning skall hävas eller att en ställd säkerhet skallfriges. Om begränsningsfonden skulle anses ingå i konkursboet, skulle en borgenärsom har erhållit utmätning gå miste om den förmånsrätt eller betalning han harförsäkrat sig om genom utmätningen utan att få något motsvarande skydd istället. Om någon fond inte hade iipprättats, skulle förmånsrätten ellerbetalningen kunna tillföras konkursboet endast enligt återvinningsreglerna ikonkurslagen. Deomständigheter som har nämnts talar för att man bör betrakta enbegränsningsfond som skild från redarens konkursbo. Med hänsyn till vad 1982/83:159 120 somnu har anförts om redarens bristande möjligheter att förfoga över beloppet börinbetalningen av fondbeloppet jämställas med betalning av en skuld. Det innebäratt fonden kan återvinnas under de föratsättningar som anges i konkurslagen(1921:225). JDenna ståndpunkt innebär visseriigen ett visst avsteg frånförmänsrättsreglema i konkurslagen. Någon annan lösning synes dock inte varapraktiskt genomförbar. Det torde inte heller vara förenligt medbegränsningskonventionen att låta en begränsningsfond som har upprättats av redareningå i dennes konkursbo. Det bör tilläggas att denpraktiska betydelsen av frågan hur begränsningsfonden skall behandlas omredaren går i konkurs torde vara ganska liten. Sannolikheten för att en redaresom närmar sig konkurs skulle kunna betala in ett fondbelopp eller erhålla enbankgaranti för detta belopp är ytterst ringa. På grand av vad nu anförts hardet inte ansetts nödvändigt att särskilt reglera denna fråga. Såsom har angetts i denallmänna motiveringen är syftet med bestämmelserna om begränsningsfond bl.a.att de fordringar som kan göras gällande mot den eller de skadeståndsansvarigaskall kanaliseras till fonden och att de frågor som rör dessa fordringar skallbehandlas i elt sammanhang.