prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — meddelades emellertid kommittén tilläggsdirektiv,vilka hade som utgångspunkt att övervakningsnämnderna borde avskaffas.Dåvarande chefen för uttalade därvid atl kommittén, omden stannade för att den villkorliga frigivningen borde behållas, i första handborde pröva en lösning som innebar alt villkorlig frigivning för korttidsdömdaskulle ske obligatoriskt sedan en viss kvotdel av straffet hade avtjänats. förslag bibehålls den villkorliga frigivningen men som huvudregelinförs atl villkorlig frigivning skall ske sedan halva strafftiden avtjänats.Från huvudregeln föreslås två undantag gälla. Det första avser dem som dömtstill fängelse i lägst för brottslighet som riktat sig mol eller medförtfara för liv eller hälsa. Dessa skall enligl förslaget friges först sedan tvätredjedelar av tiden avtjänats, om samhällels behov av skydd är särskiltpåtagligt med hänsyn lill brottslighetens karaktär. Den grupp som dennasärreglering gäller har alltså i princip avsetts motsvara den grupplånglidsdömda som enligt nuvarande system friges villkorligt först sedan tvåtredjedelar av tiden avtjänats. Den väsentliga förändringen föreslås dock atlförordnande om senareläggning av den villkorliga frigivningen skall meddelas avdomstol redan i samband med domen medan fråga om frigivning prövas avkriminalvärdsnämnden under pågående verkställighet. Prop.1982/83:85 35 Detandra undantaget innebär alt möjlighel till viss förskjutning av tidpunkten förfrigivning ges med hänsyn till frigivningssilualionen. Vid halvlidsfrigivninginskränks denna möjlighet till en senareläggning med högsl medandet vid två iredjedelsfrigivning ges möjlighet alt såväl över- som underskridaden normala frigivningslidpunkten . De allmänna principer somkommittén anger sig ha utgått från, all frihetsstraffen bör göras så korta sommöjligt och atl utrymmet för skiftande och skönsmässiga bedömningar börminskas, har i allmänhet godtagits vid remissbehandlingen. Huvuddragen avkommitténs förslag har också lämnats utan erinran eller tillslyrkts avmajoriteten av remissinslanserna. En betydande del av dessa har dock på olikagrunder ställt sig avvisande eller tveksamma tUl väsentliga delar i förslagel.I fräga om den närmare utformningen av en ändrad ordning har också skildasynpunkter gjort sig gällande. För egen del kan jagliksom flertalet remissinstanser ansluta mig lill de allmänna principer somkommittén enligl vad som återgavs har utgått från. Jag ställer mig sålundahelt bakom den i kommilténs direktiv uttalade ståndpunkten att utgångspunktenför lagstiftningsarbetet på förevarande område bör vara att fängelsestraffetinle är ägnat alt medföra några positiva effekter för den intagne själv ulantvärtom ofta har direkta skadeverkningar. Från denna utgångspunkt måste detvara en självfallen strävan all i möjlig mån begränsa omfattningen av defrihetsberövanden som främst med hänsyn till allmän laglydnad framstår somnödvändiga. Även om i elt internationellt perspektiv har nått relativtlångt i delta hänseende, finns del som jag uttalade redan inledningsvis(avsnitt 2.1) övervägande skäl som talar för att man strävar efter atlylleriigare minska antalet och längden av de straffrättsligafrihelsberövandena, allt i den utsträckning del är försvarligt med hänsyn tillallmänpreventiva synpunkter och samhällsskyddsaspekter. Eftersom fängelsestraffetinle kan förväntas medföra positiva effekter för den intagne själv, är dessutdömande och verkställighet i första hand motiverat av allmänprevenliva skäloch, om man så vill, som elt samhällets av del brottsliga förfarandetsom sådant. Motdenna bakgmnd är det ofrånkomligt all frågor om rättslig likabehandling,förutsägbarhet och ränssäkerhel på elt helt annat säll måste komma i förgmndenän när fräga är om åtgärder som är avsedda all anpassas till den enskildesbehov av hjälp och stöd. Berättigade invändningar synes från denna synpunktkunna riktas mot det nuvarande systemet med villkorlig frigivning. Som nämntstillämpas visserligen en rätt fast praxis på området, men den fakultativautformningen av bestämmelserna medför ändå att de intagna kan känna osäkerhetom tidpunkten för frigivning samlidigt som uppenbara risker finns atl enskildabeslut kan framstå som orättvisa. För att dessa olägenheter skall undanröjas ärdel enligt min 1982/83:85 36 meningangeläget att systemet i högre grad än f n. tryggar en likformig tillämpningoch lämnar mindre utrymme för skönsmässiga bedömningar. Väsentligt frånprincipiell synpunkt är också att lagen klart återspeglar det system somfaktiskt tillämpas. Sompåpekats tidigare (avsnitt 2.1) har flera remissinstanser ställt sig tveksammalill del lämpUga atl vid en översyn av påföljdssystemel välja vägen att gå frammed delreformer. Frågan om ändringar i regleringen av den villkorligafrigivningen är etl av de områden där denna iveksamhet varit särskilt uttalad.Del har påpekats alt frågan har elt så nära samband med de andra frågor omstraffmätning, påföljdsval och slraffskalor som fängelsestraffkommiltén har iuppdrag atl utreda atl del framlagda förslagel med nödvändighet får enofullständig karaklär. a. har framhållits all den för institutet villkorligfrigivning viktiga frågan om förverkande av den villkorligt medgivna friheten isamband med ny brottslighet, som i sin tur hänger nära samman med hur problemetmed återfall i brott generellt bör regleras, inle fått någon egentlig lösninggenom kommitténs förslag. Föregen del har jag förståelse för den Iveksamhet som kommit till uttryck underremissbehandlingen. Från principiell och systematisk synpunkt skulle detsjälvfallet vara önskvärt att hela det problemkomplex som kommittén har tilluppgift att utreda kunnat behandlas i elt sammanhang. Som jag angavinledningsvis bör synpunkter av detta slag dock i enlighet med den av riksdagenfastställda uppläggningen av reformarbetet inle få tas lill intäkt för altangelägna reformer skjuls på framliden. Delfinns som nämnts en betydande uppslutning bakom en kriminalpoli-lisk inriktningsom innebär all man bör begränsa omfattningen av de straffrättsligafrihelsberövandena och säkerställa en likformig bedömning med minskal utrymmeför skönsmässighet. Enligt kommitténs bedömning, som delas av en slor majoritetav remissinstanserna, skulle dess förslag innebära betydande förbättringar i dessahänseenden. De flesta av dem som har ställt sig tveksamma till delreformer påområdet har också trots allt menat atl kommitténs förslag redan nu bör kunnaläggas till grund för lagstiftning. För egen del anser jag övervägande skältala för all kommittéförslaget nu tas upp till behandling. Jag vill anmärkaall del torde få fömtsättas att kommittén ägnar frågor som rör villkorligfrigivning uppmärksamhet även under sill fortsatta arbete med principerna förpåföljdsval och straffmätning och alt därvid bl.a. förutsällningarna förförverkande av villkorligt medgiven frihet får en närmare belysning. Vidöverväganden av en reform beträffande institutet villkorlig frigivninguppkommer olika delfrågor som lämpligen bör behandlas var för sig. Jag skall idel följande närmare gå in på dessa. 2.2.2Villkorlig frigivning eller inte? Departementsförslaget:Systemet med villkorlig frigivning efter viss del av den utmätta strafftidenbehålls. Prop.1982/83:85 37 Fängelsestraffkommiiténsförslag överensstämmer i sak med departementsförslaget. Remissinstanserna:En stor majoritet tillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget att denvillkorliga frigivningen skall behållas. Vissa remissinstanser menar dock bör arbeta för eller i vart fall undersöka fömtsättningarna för attavskaffa den villkorliga frigivningen. (Se bilaga 3 avsnitt 2.2.) Skälför departementsförslaget: De olika skälen för och emol att behålla denviUkorliga frigivningen har fått en ingående belysning inte bara genomfängelsestraffkommitténs betänkande utan också genom och genom nordiska straffrättskommitléns belänkande i frågan. Somjag förut har nämnt har del hävdats alt institutet är förenat med vad som frånvissa synpunkter framstår som nackdelar. Syslemel som det är utformat haransetts ge utrymme för orättvisor i vissa fall och minska förutsägbarheten. Dethar även gjorts gällande att den stora skillnad som föreligger mellan de avdomstolen bestämda straffen och de faktiska strafftiderna kan ge allmänheten enmissvisande bild av hur straffsystemet fungerar. Detär emellertid också klart att systemet är förenat med fördelar. Den mestpåtagliga av dessa är att man uppnår en förkortning av längden påfrihelsberövandena inom kriminalvården. Nordiska straffrällskommillén har pekatpå alt det är ett välkänt förhållande atl kravet på en kännbar reaktion på ettbrott gör sig gällande med särskild kraft efter brotlet och underdomslolsförfarandet. De repressiva och allmänprevenliva synpunkter som harpräglat slraffmätningen försvagas därefter ofta successivt och gärningsmannenspersonliga förhållanden träder mer i förgrunden. Ett system med villkorligfrigivning ger också underiag för en ordning enligt vilken man genom frivårdensförsorg vid behov kan sätta in kontroll och hjälp under den första liden efterfrigivningen då erfarenhetsmässigt återfallsrisken är allra störst. Föregen del kan jag ha en viss förståelse för de argument som i denkriminalpoliliska debatten har anförts lill slöd för tanken att institutetvillkorlig frigivning bör mönstras ut ur påföljdssystemel. Åtminstone teoretisktsetl synes det vara länkbart all bygga upp etl påföljdssystem där man i andraformer tar tillvara de fördelar som anses vara förenade med villkorligfrigivning. Åandra sidan torde det också vara möjligt att ändra reglerna om villkorligfrigivning på ett sådant säll atl man i huvudsak eliminerar de olägenheter somhar påtalats utan atl därför hela institutet behöver överges. När jag liksomkommittén och flertalet remissinslanser stannar för denna lösning är detframför allt två synpunkter som för mig är avgörande. Fördet första skulle ett avskaffande av den villkorliga frigivningen fömtsätta enväsentiigl ändrad straffmälningspraxis, om inle de fakliska strafftidernaskulle öka drastiskt. En sådan ändrad praxis kan vara svår att Prop.1982/83:85 38 åstadkomma, och sannolikt skulle den komma all blisplittrad under avsevärd lid framåt. Till detta kommer atl en ändring i praxisav angivet slag förutsäller etl mycket omfattande och från flera synpunkterkomplicerat och vanskligt lagstiftningsarbete. T. ex. skulle ju samtligastraffskalor med minimitid - i såväl som inom specialstraffrällen- behöva ändras, om man inle vill åstadkomma en direkt straffhöjning. För det andra finns villkorlig frigivning f. n. sominstitut inle bara i våra nordiska grannländer ulan också i praktiskt tagetsamtliga straffrättsliga syslem i främmande länder med samma grundläggandeuppbyggnad som del svenska (jfr t. ex. prop. 1978/79: 3 s. 169176). Isynnerhet talar givelvis hänsynen lill den nordiska rättslikheten och detnordiska slraffverksläl-lighelssamarbetel mot tanken på en särlösning försvensk del. Oavsett hur man vid en förulsältninglös bedömning skullevilja värdera de principiella för- och nackdelar som frän skilda synpunkter kansägas vara förenade med villkorlig frigivning, synes del mig uppenbart all deeventuella nackdelarna i vart fall inle kan anses vara av så allvarligt slagall de uppväger de mera praktiska olägenheter som elt avskaffande av institutetenligl del anförda f. n. skulle dra med sig. gäller i synnerhet som deeffekter som har utpekats som nackdelar i huvudsak kan elimineras genomändringar i systemet. Min slutsats blir därför alt vi bör behålla syslemel medvillkorlig frigivning. 2.2.3 Obligatorisk etter fakultativ villkortig frigivning? Departementsförslagei: Den villkorliga frigivningen blir ihuvudsak obligatorisk genom all frigivningen skall ske , ominte snävt formulerade undantagsbestämmelser är tillämpliga. Fängelsestraffkommiiténs förstag överensstämmer i sak meddeparlemenisförslaget. Remissinstanserna: Majoriteten har tillstyrkt etl systemmed mer fasta regler för bestämmande av lidpunkten för den villkorligafrigivningen eller lämnat kommitténs förslag ulan erinran. Vissaremissinslanser betonar emellertid värdet av fakultativa regler. (Se bilaga 3avsnitt 2.3.) Skäl för departem.entsförslaget: Frihelsberövandet är denmest ingripande åtgärd som samhället har lill förfogande som sanktion molbrott. Vatje frihetsberövande är ell allvarligt inträng i den enskildes liv ochmåste därför omgärdas med betryggande rättssäkerhelsgarantier. Redan i regeringsformenlillerkänns medborgarna skydd gentemot det allmänna mot frihetsberövanden sominte har laga stöd. och i fråga om frihetsberövanden i anledning av brottföreskrivs rätt att få saken prövad av domstol. Det är kanske från den nu angivna utgångspunkten somkritiken mol institutet villkorlig frigivning har varit starkast i denkriminalpolitiska debatten. Övervakningsnämnderna och kriminalvårdsnämnden somprövar frågor om frigivning har visserligen en domstolsliknande sammansättningoch tillämpar i enlighet med vad som förul har angetts en förhållande- 1982/83:85 39 Det moment av osäkerhet som emellertid alltid är förenat med endiskretionär prövning kommer dock till uttryck i de fall då man avviker från deschabloner som lillämpas i del stora flertalet situationer. De variationer ienskilda fall som en fakultativ ordning i enlighet härmed ger utrymme för ärofta vanskliga alt motivera rationellt, och principen om all lika fall skallbehandlas Uka kan i praktiken bli svår alt upprätthålla. Detkan naturligtvis med visst fog hävdas atl frågan om villkorlig frigivning idelta hänseende principiellt inte skiljer sig frän motsvarande spörsmål närdet gäller de omfattande möjligheter domstolarna har alt i stället för fängelsevälja en icke frihetsberövande påföljd liksom den relativa frihet somföreligger i straffmätningsfrågor. Regleringen av domstolarnas påföljdsval ochstraffmätning har ocksä utsatts för en kritik som i långa styckenöverensstämmer med den som har riktals mot den villkorliga frigivningen.Fängelsestraffkommiltén har i uppdrag atl se över även denna fråga. Enligt min meningföreligger det emellertid avgörande skillnader mellan en fakultativ regleringav villkorlig frigivning och en motsvarande reglering av frågor rörandepåföljdsval och straffmälning. I det senare, men inte i del förra fallet,fattas beslutet efter en offentlig domstolsförhandling med alla derättssäkerhetsgaranlier som gäller för en sädan. Genom all beslutet fattas föreverkställigheten kan den dömde vidare klart förutse vad beslutet kommer altinnebära för honom, om man bortser just från den osäkerhet som vållas avreglerna om villkorlig frigivning. Även om jag inle vill utesluta alt fördelarskulle kunna vinnas genom en klarare reglering av domstolarnas påföljdsval ochstraffmätning, anser jag all situationen på dessa områden släller sig heltannorlunda än i fråga om en fakultativ villkorlig frigivning. Förett system med fakultativa regler har anförts atl ett sådant fungerar som en"morot" för den intagne att sköta sig under anslaltsvislelsen. Genomgott uppförande skulle hans möjlighet lill tidigare frigivning öka. Häremot kan sägas atlenligl nuvarande ordning sköisamheten under anstaltsliden som regel intepåverkar tidpunkten för villkorlig frigivning (jfr prop. 1974:20 s. 97-103).Detta är enligt min mening en riktig princip, eftersom erfarenheten av tidigaregällande ordning visar att den villkorliga frigivningen inte är ett lämpligtinstrumenl för all mera allmänt säkerställa skötsamheten bland de intagna.Misskötsamhel bör beivras på annat säll än inom ramen för systemet medvillkorlig frigivning. Möjlighet till delta finns också, bl. a. genom regler omdisciplinär bestraffning i lagstiftningen om kriminalvård i anstalt. Dessaregler - som naturligtvis bör tillämpas med fasthet och konsekvens gör detbl. a. möjligl alt förlänga anstaltsliden, om den intagne bryter mol anbefalldordning eller meddelade anvisningar. En avsevärd misskötsamhel i anstalten,t.ex. i form av drogmissbruk, kan också leda lill påföljder för den intagne,såsom att påverka hans möjligheter all få kortlidspermission. Vad gällerbrottslig verksamhet un- 1982/83:85 40 der anstaltstiden - t.ex. innehav av narkotika vill jagerinra om atl sådan regelmässigt anges lill åtal och kan leda till all elt nyttstraff bestäms. Vad som har sagts nu utesluter inte att omständigheter avaktuellt slag kan tillmätas viss betydelse inom ramen för den särreglering ifråga om viss grövre brottslighet som jag förordar i det följande (avsnitt2.2.5). Men att generellt använda institutet villkorlig frigivning för allpåverka de intagnas skötsamhel innebär som jag ser del inlenågon från vare sig praktiska eller principiella synpunkter godtagbar ordning. I enlighet med vad nordiska straffrätlskommitlén har påpekatgäller över huvud taget alt del är förenat med stora svårigheter att finnaklara och från principiell synpunkt godtagbara kriterier förindividuella avvikelser när del gäller tidpunkten för villkorlig frigivning.Det är säkerligen av delta skäl som del nuvarande systemet, trots delförhållandevis vidsträckta utrymme för diskretionära bedömningar som reglernaformellt ger, i tillämpningen har kommit all präglas av en betydande fasthet.Della medför i sin lur alt den praktiska betydelsen av en övergäng lill ettobligatoriskt system inte skall överdrivas. Från principiell synpunkt anser jagemellertid att del, särskilt med den syn på fängelsestraffets funktion och deninsikt om dess skadliga effekter som vi numera har, i längden ler sig svårl allförsvara en annan ordning än etl syslem som i huvudsak bygger på obligatoriskaregler. Från praktisk synpunkt tillkommer den fördelen alt den särskildabeslutsprocess som gäller för frågor rörande villkorlig frigivning kanundvaras i samma utsträckning som reglerna kan göras automatiskt verkande. Sammanfattningsvis anser jag alltså atl övervägande skältalar för all den villkorliga frigivningen i möjlig mån bör regleras enligtobligatoriska regler. För vissa situationer kan det emellertid diskuteras ominte molskäl av sådan styrka gör sig gällande atl undantag är påkallade. Det ärfrämst tre olika slags omständigheter som synes kunna motivera sådana undanlag.I fråga om vissa former av grov brottslighet har del hävdals allsamhällsskyddsaspekler av sådan styrka gör sig gällande all en senareläggningav frigivningen måste kunna ske - åtminstone om del föreligger en påtagligålerfallsrisk. Det har också sagts atl en viss förskjutning av frigivningen börkunna ske för all lidpunkten för denna skall kunna anpassas till när enlämplig frigivningssitutation föreligger. Det har slutligen hävdats att etlönskemål från den dömdes sida atl inle bli villkorligt frigiven bör kunnabeaktas. Jag återkommer till dessa frågor under avsnitt 2.2.5 och 2.2.6. 2.2.4 Vilken eller vilka kvotdelar bör gälla för denvillkorliga frigivningen? Departementsförslaget: Villkorlig frigivning skall, om dendömde inte motsätter sig della och inte heller någon särskild undantagsregel ärtillämplig, ske när halva tiden avtjänats. FängelsestraffkommUténs förstag överensstämmer i sak meddeparle- 1982/83:85 41 mentsförslagetutom så till vida att den dömde inte getts rätt att motsätta sig villkorligfrigivning. Remissinstanserna:Majoriteten tiUstyrker eller godtar halvlidsfrigivning som huvudregel. Flerainstanser anser dock av olika skäl alt en i princip obligatorisk frigivning påhalvtid inte bör genomföras.. De flesta av dessa förordar atl nuvarande systembibehåUs, eventuellt med visst ökat utrymme för halvlidsfrigivning. Någonremissinstans förordar frigivning på tvä tredjedels tid som obligatorisk regel. (Se bilaga 3 avsnitt 2.4.) Skälför departementsförslagei: Längden på elt fängelsestraff bestäms av domstolenmed utgångspunkt främst i det begångna brottets svärhel ur objektiva ochsubjektiva aspekter samt i viss utsträckning dess eventuella egenskap avåterfall. Från principiell synpunkt är del naturiigtvis angelägel att det ärden bedömning som domstolen har gjort som i princip blir avgörande för hur långtid själva frihelsberövandet skall äga rum. Dettakan knappast generellt sägas vara fallet . Nuvarande syslem innebär somförut har framgått atl skilda kategorier intagna beviljas villkorligfrigivning efter atl ha avtjänat olika långa delar av det utmätta straffet.Även bortsett från systemets fakultativa uppbyggnad kan det därför ofta varasvårt också för t. ex. domstolar och försvarare alt bedöma när frigivning bliraktuell. Systemet fär anses ha uppenbara brister i klarhet och överskådlighel. Ioch med att olika kvotdelar lillämpas i huvudsak beroende på strafftidenslängd uppstår vidare ofrånkomligen vissa tröskeleffekter. Det fakliskafrihelsberövandet blir normall ungefärligen lika långt vid strafftider somligger mellan etl år och . Anmärkningsvärt ärvidare att, medan kriminalvärdsnämnden knappast någonsin torde ha medgetlvillkorlig frigivning före två Iredjedelsdagen för någon med strafftid underell år och , det inte så sällan förekommer att övervakningsnämndernabeslutar om halvlidsfrigivning när strafftiden inle överstiger . Dettorde inte kunna påstås att de gränser som enligt praxis tillämpas förfrigivning enligt olika kvotdelar är rationellt motiverade med hänsyn lill attfråga skulle vara om principiellt olika klientel. Självauppkomsten av systemet med två olika kvotdelar torde, liksom den fakultativautformningen i övrigt, ytterst hänga samman med atl man önskat kunna anpassafrigivningen efter förhåUandena i det särskilda fallet. I praktiken har detdock visat sig svårt alt göra en rationell differentiering mellan olika grupperi fråga om den villkorliga frigivningen. Följden blir att tillämpningenschabloniseras och anpassas lill lätt konslalerbara kriterier som exempelvisstrafftidens längd. Därmed uppkommer emellertid elt i grunden irrationeUtsystem som lätt kan upplevas som orättvist tiU sina praktiska konsekvenser. Omman, som jag har förordat och som till stor del redan gäller i praktiken,önskar en i princip obligatorisk tillämpning av den villkorliga frigivningen,bortfaller skälet för en generell reglering som bygger på alt skUda kvotdelarskall tillämpas i olika fall. 1982/83:85 42 Omman alltså i princip vill gå över lill etl system med endasi en kvotdel slårvalet i praktiken mellan halvlidsfrigivning och två Iredjedelsfrigivning. Fördel senare alternativet talar all det naturligtvis kan sägas vara önskvärt attde faktiska strafftiderna inte alltför mycket avviker från dem som domstolarnautmäter. Om den ordningen genomförs atl frigivning regelmässigt sker förstsedan två tredjedelar av tiden avtjänats, blir emellertid följden en betydandeförlängning av ett stort anlal frihetsberövanden. Någol underlag för alt idella lagstiftningsärende kompensera en sådan effekt genom ändradestraffmätningsregler och straffskalor föreligger inle. Jaghar redan tidigare uttalat min anslutning till principen alt frihetsstraffenbör göras sä få och korta som möjligt. Med hånsyn härtill anser jag alt del ärheU uteslutet all nu genomföra en reform som för många skulle innebäraväsentligt förlängda anstaltslider och som i elt slag skulle ökafängelsepopulationen i landet kraftigt. En allmän regel om frigivning efter tvåtredjedelar av det utmätta straffet bör således inte införas. Om man ulgår frånatt endast en kvotdel bör lillämpas för den villkorliga frigivningen och atllängden av frihelsberövandena inom kriminalvården bör förkortas, framstårdärför en generell halvlidsfrigivning som det enda egentliga alternativet. ÅtskilUgaremissinstanser har emellertid också anfört invändningar mol att införaobligatorisk halvlidsfrigivning som huvudregel. Inågra fall har man menat alt det av främst allmänpreventiva skäl inle skullefinnas utrymme för en minskning av frihetsberövandenas omfattning. Som jagredan har utvecklat delar jag inle denna uppfattning. Andrainstanser har i stället betonat att en generell halvlidsfrigivning skullemedföra en alltför stor disproportion mellan det utdömda straffet ochanslaltsvistelsens längd. Som har framgått hyser jag förståelse för dennaståndpunkt.