prop · G60341 · 1982-12-31 00:00:00 — Motsätter sig den som har godkäntföreläggandel att rättelse sker, får rättelse inte äga rum, såvida det inte äruppenbart att rättelsen saknar betydelse för den misstänkte. Om han motsättersig viss del av rättelsen men samtycker lill annan del av den, får rättelsen iprincip endasi omfatta den del vartill samtycke har lämnats. Det är därförviktigt all del av underrättelsen om ifrågasatt rällelse klart framgår vad dentilltänkta rättelsen avser. 1den nya paragrafen bör också tas upp en motsvarighet lill regeln i 59 kap. 5 §andra stycket RB om all det, sedan ett strafföreläggande har undanröjts, inteför samma gärning får dömas till eller föreläggas svårare straff. Regelni 48 kap. 18 § RB föreslås finnas kvar även efter det atl 17 § har 1982/83:41 13 Det innebär atl rättelse med stöd av 18 § kan skeomedelbart i samband med att föreläggandet av ordningsbot har utfärdats ochgodkänts. Rättelse enligt 18 § är inte inskränkt lill all gälla enbartuppenbara felaktigheter som beror på skrivfel, felräkning eller annat liknandeförbiseende. Tillämpas 18 § blir resultatet att det felaktiga föreläggandelåterkallas och att ett nytt föreläggande därefter fär utfärdas. Den nya regelni 17 § kan däremot utnyttjas bäde i de fall dä felaktigheten upptäcksomedelbart när föreläggandet av ordningsbot har utfärdats och godkänts och i defall dä felaktigheten upptäcks . Tillämpas 17 § blir resultatet alt enrättelse görs i det godkända föreläggandet. Del är således inle frågan om altåterkalla eller undanröja delta. 2.3 Utvidgning av området för strafföreläggande RÅ har i yttrande över departementspromemorian (Ds Ju1981:18) Underrätternas sammansättning bl.a. föreslagit alt den nuvarandegränsen sextio dagsböter för strafföreläggande höjs till etthundra dagsböter.Genom en sådan utvidgning skulle enligt RÅ åtskilliga ruiinbetonade mål om rattonyklerheloch grov olovlig körning kunna avgöras ulan domstols medverkan. RÅ:s förslag alt höja gränsen från sextio till etthundradagsböter har tagits upp i en inom justiliedepartemenlet den 7 april 1982upprättad promemoria. Efter remiss har yttranden över promemorian avgetls avRÅ, , , hovrälten för , Stockholmstingsrätt, , , ,. Föreningen och FöreningenSveriges åklagare. En sammanfattning av remissyttrandena bör fogas tillprotokollet som bilaga 2. När strafföreläggande infördes i samband med tillkomstenav RB begränsades del till brott med endasi böter i straffskalan. Del fick inleheller avse mer än högst 20 dagsböter. Gränsen höjdes till 40 dagsböter (prop. 1954:200, ILU 25, rskr 332). Genom an fängelse utgick urstraffskalan för vårdslöshet i trafik, som inte var alt bedöma som grov,öppnades etl nytt slort område för tillämpningen av strafföreläggande (prop.1966: 100, I LU 33, rskr 272). 1968:82 föreslogs viss möjlighet atl användastrafföreläggande även vid brott för vilka stadgades böter eller fängelse ihögst men som inte förskyllde högre straff än böter. Förslagelinnebar att regeringen bemyndigades alt meddela förordnande om allstrafföreläggande fick användas vid vissa broll, i vilkas straffskalor ingickförutom böter även fängelse . Vidare föreslogs en höjning avdet anlal 1982/83:41 14 dagsbötersom fick åläggas genom sådant föreläggande. Delta motiverades framför allt av atlinom systemets ram skulle komma alt rymmas även brott av något allvarligare artän som dittills varit fallet. Departementschefen ansåg att man utanbetänkligheter borde kunna höja gränsen till 50 dagsböter och, när det gälldegemensamt straff för flera brolt, 60 dagsböter. Förslaget godkändes av (ILU 37, rskr 274). 1968års brollmålsutredning behandlade i sitt slutbetänkande (SOU 1974:27) Mindrebrott åtgärder för alt förenkla formerna för beivrande av lindrigare brott, bl.a. frägan om en utvidgning av tillämpningsomrädet för strafföreläggande.Utredningen avvisade därvid tanken på alt införa en ordning enligt vilkenförutsättningar skulle finnas för utfärdande av straff-föreläggande beträffandealla brott som i det konkreta fallet förskyllde dagsböter. Detta skulle ipraktiken innebära atl en betydande del av brotten i (BrB) ochnära nog samtliga brott i specialslraffräl-ten skulle kunna lagforas i dennasummariska handläggningsform. Enligl utredningen skulle en sådan reform varaalltför långtgående. De flesta brott för vilka stadgades böter eller fängelseupp till ett är eller däröver var generellt att betrakta som så allvarliga att lagföringgenom strafföreläggande fick anses utesluten. Som exempel nämnde utredningenvållande till annans död (3 kap. 7 § BrB), olaga frihetsberövande (4 kap. 2 § BrB),olaga tvång (4 kap. 4 § BrB), olaga hot (4 kap. 5 § BrB), ocker (9 kap. 5 § BrB)och trolöshet mot huvudman (10 kap. 5 § BrB). Ifråga om vissa andra brott - t.ex. oluktigl beteende (6 kap. 6 § BrB) och olovligtförfogande (10 kap. 4 § BrB) - kunde det visserligen enligl utredningen tänkasförekomma situationer där den straffbara gärningen var av mindre allvarlig artoch förulsättningar således kunde finnas för atl välja en summariskhandläggningsform. Brott av denna beskaffenhet borde dock enligl utredningensom regel lagforas genom domstolshandläggning. De ställde speciella krav påförundersökningen och straffbarhetsrekvisiten var inte sällan svårtolkade. borde strafföreläggandets tillämpningsområde även i fortsättningenbegränsas till sädana broll som allmänt uppfattades som mindre allvarligaöverträdelser. De för brotten fastställda straffskalorna borde bli vägledandeför den bedömningen. Utredningen ansåg att en naturiig gräns borde sättas vidden kategori av brott för vilka stadgades böter eller fängelse i högst sexmånader. Utredningenframhöll vidare alt den dåvarande gränsen 50 dagsböter gav en relativt godspännvidd för slraffmätningen. Den undersökning av böles-praxis som utredningenhade gjort (se SOU 1974:27 s. 103) visade klart alt domstolarna sällan gicköver denna gräns. Domstolarnas straffmätnings-princip var av naluriiga skälvägledande för åklagarna. Utredningen föreslog dock att gränsen skulle höjasfrän 50 till 60 dagsböter. När gränsen 60 dagsböter hade passerats, hade enligtutredningen också gränsen för mindre brott överskridits. Prop.1982/83:41 15 Brottmålsutredningensförslag behandlades i prop. 1975/76:148. Dåvarande chefen förjustitiedepartementet hänvisade därvid lill de allmänna uttalanden i frågan omutvidgning av tillämpningsområdet för strafföreläggande som gjorts i 1966 och1968 ärs propositioner (prop. 1966:100 s. 37 och 1968:82 s. 54). Han anfördeatt en utvidgning av tillämpningsområdet för strafföreläggande liksom dittillsborde genomföras med försiktighet och var därför inte beredd att föreslå attstrafföreläggande skulle få användas vid alla de brolt där böter ingick i siraffskalan.En sådan generell utvidgning skulle enligt departementschefen leda till altdet blev myckel svårt atl avgöra vid vilka brott som man i praktiken bordeanvända strafföreläggande. Med den av utredningen valda linjen skapades engodtagbar avgränsning mellan brott som typiskt setl rymde gärningar av mindreallvarlig art och brott av annat slag. Departementschefen anslöt sig därför i propositionentill utredningens förslag alt utvidga tillämpningsområdet för strafföreläggandelill alt generellt avse brott för vilket var stadgat dagsböter eller fängelsei högst . Han godtog också utredningens förslag alt höja gränsen förantalet dagsböter vid ensamt brolt från 50 lill 60 dagsböter och uttalade samlidigtatt han inle fann det motiverat alt höja gränsen ytterligare (prop. Ianslutning härtill framhöll departementschefen att vissa brottstyper inom detföreslagna tillämpningsområdet av olika skäl var mindre väl ägnade försummarisk handläggning. Enligt hans mening måste brottet rattonykterhet i deflesta fall anses alltför allvarligt för atl strafföreläggande borde fäanvändas. Endast lindrigare fall av rattonykterhet borde kunna beivras genomstrafföreläggande, t.ex. onykterhet vid förande av moped på tid och plats därannan trafik inte förekom eller bilkörning som begränsade sig till flyttning ini garage eller endast en kort sträcka pä gata eller väg. 1 sådana och liknandefall och då alkoholhallen i blodet låg över straffbarhetsgränsenborde enligt departementschefen förulsättningar finnas för att tillämpastrafföreläggande vid rattonykterhet. 1 nuberörda delar godtogs propositionen av (JuU 1976/77:11, rskr 90).Förslagen irädde i kraft den . I samma proposilion föreslogsockså all regeringen skulle bemyndigas atl förordna alt strafföreläggande fickutfärdas även beträffande brott för vilket stadgades dagsböter eller fängelse ihögst tvä är. Vid riksdagsbehandlingen av förslaget i denna del uttalade justilieulskoltet(JuU . 1976/77:11, s. 15) att en sädan utvidgning krävde yllerligareundersökning av vilka brottstyper som borde komma i fråga för en sådan vidaretillämpning av strafföreläggandeinstilutel. Utskottet uttalade ocksä atl delvar ovisst om några slörre rationaliseringsvinster skulle kunna uppnäs genom ensådan utvidgning. På grund härav, och eftersom författningsregleringen avgrundlagsskäl borde ges en annan utformning, avstyrkte utskollel bifall lillpropositionen i den delen. följde utskottet (rskr 1976/77:90). 1982/83:41 16 RÅhar meddelat anvisningar om tillämpningsområdet förstrafföreläggande (RÅFS 1977:1). I dessa anvisningar anges bl.a.: Förvalet mellan att väcka åtal och atl utfärda strafföreläggande gäller som gmndlägganderegel atl strafföreläggande skall användas i fall dä förutsättningar därförföreligger (40 § första stycket äklagarinslruklionen). Vid bedömning härav är inlebara alt beakta de formella fömtsättningarna för strafföreläggande. Yllerligareställs kravet atl ansvarsfrågan är klarlagd. Vidare måste en avvägning ske avhuruvida lagföring vid domstol är lämpligare med hänsyn lill brottets art.Vissa brottstyper är av olika skäl mindre väl ägnade för summariskhandläggning. Detta gäller även vissa bötesbrott. Sålunda används intestrafföreläggande för beivrande av t.ex. ringa utpressnings- eller svindleribrotl.En prövning frän angivna utgångspunkter blir emellertid numera i störreutsträckning aktuell på grund av den utvidgning av tillämpningsområdet förstrafföreläggande som skett genom alt det numera generellt omfaltar alla brottmed en straffskala av dagsböter eller fängelse . Blandsådana brott finns ett flertal som generellt sett inte bör beivras genomstrafföreläggande och vissa beträffande vilka strafföreläggande i begränsadutsträckning kan användas. RÅhar i anvisningarna bl.a. uttalat alt brott mot 5, 6, 7, 17 (med undanlag för17 kap. 4 §) och 19 kap. BrB inte bör beivras genom strafföreläggande utan istället prövas av domstol. I övrigt anges följande om vilka brollsbalksbrottsom bör kunna handläggas genom strafföreläggande: Ellvisst utrymme finns för atl använda strafföreläggande för ringa häleri (9:6)medan fråga om ansvar för häleriförseelse (9:7) kräver en bedömning som iallmänhet bör ankomma pä domstol. För enklare typfall av häleriförseelse, därbedömningen kan bygga på fast domslolspraxis, bör dock strafföreläggande kunnaanvändas. De enklaste och vanligast förekommande fallen av allmänfarligvårdslöshet (13:6), t.ex. åstadkommande av mindre brand genom sängrökning ellergenom all glömma stänga av elektrisk platta eller strykjärn, bör kunna beivrasgenom strafföreläggande. När del gäller brotten i 14 kap. finns mycket litetutrymme för att använda strafföreläggande med hänsyn främst till del intesällan svårtolkade rekvisilel fara i bevishänseende. De renodlade och ringastefallen av förvanskning av urkund (14:2), vars bedömning kan grundas på enstadgad domstolspraxis, bör dock kunna handläggas genom strafföreläggande.Straffföreläggande lämpar sig i allmänhet inte heller för beivrande av brotteni 15 kap. Den rättsliga bedömningen av sådana broll bör normall göras av domstol.1 begränsad utsträckning kan dock undantag göras för osant intygande ochbrukande av osann urkund (15:11), varvid samma bedömningsgrunder bör gälla somför förvanskning av urkund. Vissa brolt i 16 kap. kan ifrågakomma förstrafföreläggande. Detta gäller mindre allvarliga fall av ohörsamhet molordningsmaklen (16:3) och störande av förrättning eller av allmän sammankomst(16:4). Fall av brott mot griflefriden (16:10) som närmast framstår somordningsförseelser bör också kunna beivras genom strafföreläggande. 1982/83:41 17 När det gäller specialstraffrätlsliga brolt sägs ianvisningarna alt del får bedömas frän fall till fall om de kan och bör beivrasgenom strafföreläggande. Enligt RÅ fär rattonykterhet i de flesta fall ansesvara ell alltför allvarligt brott för att strafföreläggande skall användas.Endast lindrigare fall av rattonykterhet bör normall beivras genom strafföreläggande.RÅ hänvisar härvid till det departementschefsutlalande som tidigare återgivils (prop.1975/76:148 s. 173). Länsåklagarna har utfärdat rekommendationer lill åklagarnabeträffande normalslraff vid strafföreläggande. Det framgår avrekommendationerna från länsåklagarmyndighelen i - som enligluppgift från RÅ i allt väsentligt överensstämmer med övrigalänsåklagarmyndigheters - atl intervallet 51-60 dagsböter avses användas endastför brotten snalleri, bedrägligt beteende, (grov) olovlig körning,rattonykterhet och narkotikaförseelse. Beträffande rattonyklerhet läggs lillatt strafföreläggande endast kan användas vid lindrigare fall och att intervallet51-60 dagsböter avses bli använt endast vid kort körning, garagekörning ellerliknande med bil eller motorcykel om alkoholhalten i blodet ligger mellan 0,70och . ålades drygt 134 400 personer bötesstraff (isiffran ingår inte personer som godkänt föreläggande av ordningsbot förförseelser mot vägtrafikförfatlningar; de utgjorde drygt 201300 personer). Avdessa 134400 personer ädömdes ca 38 700 påföljden genom dom medan 94500godkände strafföreläggande och 1 200 godkände föreläggande av ordningsbot. Det sammanlagda antalet personer som dömdes av domstoleller godkände strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot' är 1980var 167610. utfärdades cirka 48 400strafförelägganden, varav ungefär en femtedel avsåg brott vars slraffskalainnehåller fängelse. Av dessa avsåg endast cirka 750 elt bötesstraff som varhögre än 40 dagsböter. I 175 av dessa var straffet högre än 50 dagsböter. Avdessa 175 avsäg 74 fall snatteri, 65 falt olovlig körning och 14 fallrattonykterhet. Andra broll förekom endasi i enstaka fall. Broll som inte harannat än böter i straffskalan medför endast i undanlagsfall ett bötesstraff somöverstiger 50 dagsböter. När det gäller att bedöma vilka effekter en höjning av denöversta gränsen för antalet dagsböter i strafföreläggande skulle fä, är del av särskillintresse att undersöka vilka bötesstraff som domstolarna vanligtvis dömer Exklusive förelägganden av ordningsbot för förseelser motvägtrafikförfattningar. 2 1982/83. 1982/83:41 18 utför olika typer av brott. Nägon officiell statistik som ulvisardelta finns inle tillgänglig. Inom justiliedepariemeniei har emellertid genomförtsen undersökning av vilka bötesstraff (mätt i antalet dagsböter) som har dömtsut i undernärde kvartalet 1980. UnderQärde kvartalet 1980 dömde tingsrätten 1 300 tilltalade till enbart dagsböterför brott som kan beivras genom strafföreläggande. Av dessa dömdes 184 eller 14procent till mer än sextio dagsböter. Av dessa 184 hade 127 erkäntbrottsligheten i alla delar och inte heller haft annan invändning iansvarsfrågan. Antalet tilltalade som dömdes till dagsböter för enbartrattonykterhet eller för en samlad brottslighet där rattonykterhet utgjorde huvudbroltetvar 213. Därav fick 147 tilltalade () mer än sextio dagsböter. Avdessa 147 hade 102 erkänt brottsligheten i alla delar och inle heller i övrigthaft invändningar i ansvarsfrågan. Jagvill först framhålla all del med hänsyn lill del ekonomiska lägel och denväxande arbetsbördan i de allmänna domstolarna är angeläget alt pä olika sättrationalisera formerna för beivrande av brott utan alt för den . Olika åtgärder i den riktningen har föreslagitsi rätlegängsutredningens delbetänkande (SOU 1982:25-26) Översyn av rättegångsbalken1 - Processen i tingsrätt. Betänkandet är f.n. föremål för remissbehandling. Iavvaktan på alt ställning las till förslagen i betänkandet kan det finnasanledning alt genomföra en del mindre ingripande rationaliseringsätgärder. En sädanåtgärd skulle kunna vara att medge ell ökat användande av strafföreläggande istället för domstolsförfarande . Flertaletremissinslanser har godtagit RÅ:s förslag atl höja gränsen för tillåtet antaldagsböter i strafföreläggande från sextio till etthundra. Endast hovrätten förVästra (majoriteten om tre ledamöter en ledamot är skiljaktig ochtillstyrker förslaget), (majoriteten om sex ledamöter tre ledamöter är skiljaktiga och tillstyrker förslaget) och domareförbundhar varit negativa. Enligt hovrätten för bör etlställningstagande lill förslaget i varje fall föregäs av en mer allmän ochingående översyn av lagstiftningen om strafföreläggande. haravvisat förslagel bl.a. med hänvisning lill alt förfarandet vidstrafföreläggande enligl förbundets uppfattning inle tillgodoser samma krav pärättssäkerhet som domslolsförfarandet. Även (majoriteten)anför bl.a. rältssäkerhetsaspekter som skäl för alt avstyrka förslagel. Avdet tillgängliga statistiska materialet framgår all åklagarna i strafföreläggandeanvänder intervallet 51-60 dagsböter i myckel liten utsträckning (endast icirka av samtliga strafförelägganden ).Böter inom della intervall används främst för 1982/83:41 19 brottensnatteri och olovlig körning. Inte heller intervallet 41-50 dagsböter användsi nägon större utsträckning. Fleraomständigheter talar emellertid för atl en inte obetydlig rationaliseringsvinstskulle uppkomma om gränsen för strafföreläggande höjs från nuvarande 60 lill100 dagsböter. En sådan utvidgning skulle få betydelse främst när del gällerrattonykterhet och i viss mån olovlig körning. 1 fräga om rattonykterhetförutsätts givetvis all brottet över huvud taget kan bli föremål förerkännande. Dåvarande chefen för jusliliedepariemenlel har i ett annatlagstiftningsärende som sin mening uttalat atl det vid s. k. promillebrott ärbefogat att tala om erkännande, om den tilltalade medger de fakliskaomständigheterna och godtar analysresultatet (prop. 1980/81:175 s. 8).Uttalandet mötte inte någon erinran under riksdagsbehandlingen (JuU 1981/82:6, rskr33). Enkomplikation som tidigare fanns vid trafikonyklerhelsbrott och som motiverade atlsädana brott nästan undantagslöst beivrades genom domstolsförfarande var det s.k. tillbakaräkningsproblemel. Brotlsförulsält-ningarna för rattfylleri ochrattonykterhet ändrades emellertid är 1974 så all tillbakaräkning i stort setlinte längre behövs för atl konstatera om ell straffbart förfarande föreligger.Det räcker i stället med all konstalera alt fordonsföraren under eller efterfärden haft en siraffbar alkoholkoncentration i blodet till följd avalkoholförtäring före eller under körningen (prop. 1974:154, JuU 37, rskr 352). Ettavgörande av högsta domstolen (NJA 1981 s. 308) har stort intresseför päföljdsfrågan vid rattonykterhet. Det har i åtskilliga fall förekommit atldomstolar har dömt till fängelse, när promillehallen alkohol i blodetöverstigit 1,30. Enligt högsta domstolens dom bör del för rattonykterhet, däromständigheterna i övrigt kring körningen inle ler sig särskilt anmärkningsvärda,dömas till böter även om promillehalten alkohol i blodet överstiger 1,30. Dockskall enligt högsta domstolen även i fortsättningen antalet dagsböter iprincip variera efter graden av alkoholkoncentration. Avvad jag nu har redovisat framgår alt förhållandena har ändrats efter detidigare refererade uttalandena om att rattonykterhet inte borde beivras genomstrafföreläggande. torde därför - som bl.a. domareförbundframhållit i sitt remissyttrande - inget hinder föreligga mot att användastrafföreläggande vid rattonykterhet. Självfallet måste emellertid åklagaren ivarje enskilt fall, dä strafföreläggande övervägs, konstalera att ett verkligterkännande av gämingen föreligger. Om den misstänkte har erkänt gärningen underförundersökningen men analysresultaten visar en alkoholkoncentration i blodetsom är mycket högre än vad den uppgivna alkoholförtäringen har kunnat medföra,bör således etl verkligt erkännande inte anses föreligga och gärningen därförinte beivras genom strafföreläggande. Åklagaren bör i sådana fall i ställetföra saken till domstol. Närdel gäller olovlig körning kan man först konstatera alt intervallet Prop.1982/83:41 20 51-60dagsböter användes i endasi 65 av de 2 828 fall i vilka böter för detta brottålades genom strafföreläggande . 1 länsåklagarnasrekommendationer beträffande slraffmätningen vid strafföreläggande anges altolovlig körning (ej grov) med bil bör ge 25 dagsböter medan grovt brott bör ge40 dagsböter, om del är en förstagängsförseelse, och eljest 4060 dagsböter. I SvJT1971 s. 846 ff redovisas straffmälnings-praxis i trafikmål vid Stockholmstingsrätt. Enligt denna redovisning utgör straffet för olovlig körning förstagången 20-25 dagsböter. Vid varje återfall i brottet ökas straffet med 1020dagsböter. Är den olovliga körningen grov, anges straffet lill 30-50 dagsböter,vid återfall med tillägg av 10-20 dagsböter för varje gång. Vid återfall i grovolovlig körning blir straffet dock fängelse, om den tilltalade har dömts minsltre gånger för samma gärning . RÄhar, som tidigare nämnts, särskilt utpekat grov olovlig körning som etl brottsom i slörre utsträckning än nu skulle kunna beivras genom strafföreläggande,om gränsen sextio dagsböter höjs. Sammanfattningsvisanser jag mig kunna konstatera atl en höjning av gränsen för antalet dagsbötervid strafföreläggande skulle möjliggöra alt etl betydande antal fall avrattonykterhet och en viss mängd andra brott kan beivras genom sädanlföreläggande. En höjning av gränsen till etthundra dagsböter kan beräknasmedföra atl av erkända fall av rattonykterhet och så gottsom samtliga erkända olovliga körningar kommer att falla inom ramen för delantal dagsböter som skulle vara tillåtna vid strafföreläggande. I likhet medflertalet remissinslanser anser jag alt det från rättssäkerhetssynpunkt intekan resas några vägande invändningar mot en utvidgning av strafföreläggandemöjlighelernai enlighet med del anförda. Praxis i fråga om straffmätningen för de brott, somkan komma i fråga för strafföreläggande efter en sådan utvidgning, har ocksä stabiliseratspä etl sådant säll atl det utifrån straffmätningssynpunkl inle finns anledning lillnägra betänkligheter mot höjningen av gränsen. Del kan beträffande mål omrattonykterhet särskill framhållas atl bevisläget regelmässigt är myckelenkelt och alt den tilltalades personliga inställelse knappast torde ha någonbetydelse för påföljdsbestämningen. Detkan i och för sig hävdas alt man helt borde slopa gränsen för antalet dagsbötersom får åläggas genom strafföreläggande. Del skulle i sä fall innebära alt upp lillelthundraljugo dagsböter eller, vid gemensamt straff för flera brott, elthundraättiodagsböter skulle få åläggas i den ordningen. Broll som förskyller straff somligger så nära bölesmaximum torde emellertid normalt ha sådan karaklär alt deockså i fortsättningen bör beivras enbart av domstolarna. Fränrationaliseringssynpunkt skulle dessutom etl slopande av dagsbolsgränsen hamyckel ringa betydelse. Molnu angiven bakgrund förordar jag atl gränsen för del antal dagsböter, som ellstrafföreläggande får omfatta, höjs frän sextio till etthundra. Nägraremissinstanser har ifrågasatt om man inle bör införa en möjlighet 1982/83:41 21 atthandlägga enskilda anspräk inom ramen för institutet strafföreläggande. Vidarehar frågan väckts om en utvidgning av området för föreläggande av ordningsbot.Dessa frågor bör emellertid lämpligen las upp lill övervägande i annatsammanhang. 3 Vidgad ensamdomarkompetens i brottmål i tingsrätt 3.1 Bakgrund Engrundprincip i värt rättssystem är atl domstolarna redan i första instans skallbestå av flera domare, antingen ett kollegium av yrkesdomare eller en lagfarendomare med nämnd.