prop · G60331 · 1982-12-31 00:00:00 — Men- å andra sidan - just därför att läroplanen är skriven på ett sådant sätt attområdet döden inte explicit finns med som moment på alla stadier men kaninrymmas där, är det synnerligen väsentUgt, att läromedel som ger stöd för attverkligen ta upp detta svåra och komplexa ämne i undervisningen finns tillhands. Jagutgår ifrån att SÖ bevakar dessa frågor inom ramen för sitt ansvar för läromedelsförsörjningeninom bristområden. Jaghemställer att regeringen bereder tillfälle att ta del av vad jag haranfört i det föregående. 3Riksdagen 1982/83. 1982/83:31 34 Sammanfattningav betänkandet "I livets slutskede" (SOU 1979:59) Inovember 1974 tillkallade dåvarande chefen för , statsrådet ,sakkunniga med uppdrag att utreda "Vissa frågor beträffande sjukvård ilivets slutskede". Utredningen fick inga särskilda direktiv, men somutgångspunkt för arbetet skuUe ligga socialutskottets betänkande 1974:31.1detta framhåUs att de problemställningar av skiftande natur, som är förbundnamed sjukvård i livets slutskede, bör bU föremål för en allsidig översyn.Utgångspunkten bör vara att vården ges ett sådant innehåU att aUmänhetensförtroende för sjukvården inte rubbas. Fyra huvudfrågor diskuteras ibetänkandet, nämligen dödsbegreppet, vissa etiska och juridiskafrågeställningar, det psykologiska omhändertagandet av patienten samt vårdensutformning. Utredningenhar för att bättre kunna belysa de många frågeställningar den haft att taställning till utfört en rad specialundersökningar, delvis publicerade iföljande sju rapporter. UtbUdning och atfityder (SOU 1977:81) Att dö på sjukhus (SOU 1977:82) Patienter (1977:85) Läkaren och den svårt sjuke patienten (1978:82) Anhöriga (SOU 1979:20) Plötslig och oväntad död - anhörigas sjuklighet ochpsykiska reaktioner (SOU 1979:21) Bam och döden (SOU 1979:22) Idet följande ges en sammanfattning av utredningen ställningstaganden ochförslag kapitelvis. Utredningendelar uppfattningen att införandet av hjärndödsbegreppet inte är ett oavvisligtvillkor för att transplantafionskimrgin skall kunna utvecklas på önskvärt sätt.Därmed förfaller behovet av en förfallningsmässig reglering avdödskriterierna. Bättre förutsättningar för transplantations-verksamheten än denuvarande kan nås på annat sätt än genom legaUsering av hjärndödsbegreppet. Detrika material som utredningen införskaffat rörande transplantationsverksamhetensnuvarande läge och villkor kommer att presenteras i ett följande betänkande.Där kommer utredningen också att framlägga förslag för hur behovet av vitalaorgan för transplantationsända-mål bör kunna tillgodoses. Prop.1982/83:31 35 3 ETISKA OCH JURIDISKA ASPEKTER En redogörelse lämnas för innehållet i rapporten den svårt sjuke patienten. De etiska och juridiska aspekterna på vården avsvårt sjuka och döende patienter belyses och vissa riktlinjer anges förläkarnas handlande. Utredningens ställningstaganden och förslag 3.1 Grundregeln är att patienten harrätt att själv avgöra om han vill ha vård eller ej. Han måste i princip självbestämma vilken behandUng han vill utsätta sig för. 3.2 Frågan om en läkare kan underlåtaatt företa livräddande åtgärder därför att patienten motsätter sig behandlingenmåste dock bedömas från fall till fall. 3.3 Om det bedöms att döden är näraförestående och att återvändo till en meningsfylld tillvaro är utesluten, ärdet accepterat att livsuppehållande behandling inte behöver ges. 3.4 Om en patient, som Uder av ensjukdom med hopplös prognos, nekar behandling av grundsjukdomen, bör hans viljarespekteras under förutsättning att han efter utförlig information ochrådgivning vidhåller sitt ställningstagande. 3.5 Om en patient, som lider av enobotlig, påfrestande men i och för sig inte livshotande sjukdom, motsätter sigbehandling av en allvariig men behandlingsbar komplikation, måste bedömningenske individuellt. 3.6 Om en patient även efter ingåendeinformation och trots den påverkan som en läkare genom sin auktoritet och sinställning utövar motsätter sig behandUng, har läkaren i regel endast att rättasig efter patientens önskemål. 3.7 Att tvångsvis behandla en patientkan endast komma i fråga vid psykisk sjukdom eUer annan psykisk abnormitet somavses i Lagen om sluten vård (LSPV) § 1. 3.8 Är patienten inte förståndsmässigt kontaktbaroch hans vilja inte känd, skall behandling ges i överensstämmelse med läkarinstruktionenskrav på "vetenskap och beprövad erfarenhet". Utvecklingen har nåttdithän, att ett rutinmässigt utnyttjande av alla tillgängliga behandlingsmöjligheterkan få ohållbara konsekvenser. I detta läge kan det inte strida mot profaneller etik och inte heller mot läkekonstens traditioner och ideal att ivissa fall avstå från behandling. 3.9 Om en person genom skriftligförklaring (s.k. testamente), fastställt efter vilka principer behandling skallgenomföras om han skulle drabbas av olycksfall, bli obotUgt sjuk eller senil,bör hans vilja väga tungt vid bedömningen. Rättsligt bindande kan den dock inteanses vara. 3.10 Självmordsförsök är sällan uttryck för envälgrundad, ren och 1982/83:31 36 oblandadönskan om att beröva sig livet. Det är därför uppenbart attbehandling skaU ges. Har den ansvarige läkaren en fullständig kännedom ombakgrunden kan det dock i undantagsfaU vara etiskt riktigare att inte handla änatt rutinmässigt söka rädda patienten till livet. 3.11Aktiv eutanasi bör alltjämt vara förbjuden. Om den blev tillåten skulle det isak innebära patientens rätt att bli dödad samt en rätt - eventuellt också enskyldighet - för en annan person att döda i tjänsten. 4 VI MÅSTEALLA DÖ Kapitlethar till stor del utarbetats av en av utredningens experter, lämnas en redogörelse för den historiska bakgrunden till många av deproblem, som aktuaUseras i samband med vården av döende patienter. Vidareanalyseras begreppet död. Ett försök görs att särskilja de rent etiskafrågeställningarna och de psykologiska aspekterna. 4.1 Ingen av oss - inte heller den som arbetar i sjukvården - vet vaddöden är. Sjukvården måste ändå vara beredd att motsvara den döendes behov av psykologiskkontakt och mänskligt stöd. 4.2 För att kunna formulera sjukvårdens roll och uppgifter vid vård av döendemåste man utgå från döden som fenomen och definiera begreppet död och analyseravad det har för innebörd för den döende. 4.3 Sjukvårdens uppgift är inte en fråga om att förlänga eller förkortalivet, utan att med alla till buds stående medel sträva efter att mänskligt ochsjukvårdsmässigt bistå den enskilda människan efter hennes behov. 4.4 Målsättning och ambitionsnivå vid vården av döende skall formuleras utifrånmänniskornas önskan och behov, farhågor och oro. 5 HURDÖR VI? Idetta kapitel skildras hur olika förhållanden kan vara när döden inträder. Situationenär t.ex. olika om döden inträder oväntat och akut, om den är slutet på ettlångt Udande i elakartad sjukdom eller om den kommer som en följd av att ålderntagit ut sin rätt. Försök görs att belysa patienternas, anhörigas ochpersonalens reaktioner under dessa olika förhållanden. 6 VARVILL VI DÖ OCH VAR DÖR VI? Härbeskrivs under vUka yttre förhållanden döden inträder, var patienterna vårdasoch var de önskar att bli vårdade. Framställningen illustreras bl.a. medmaterial ur delrapporterna. Vidare lämnas en redogörelse för 1982/83:31 37 försökmed nya vårdformer i och utlandet samt för sjukvårdshuvudmännensplanering för framfiden. 6.1 Sjukvården bör byggas ut och organiseras så att den enskilde, när den stundennalkas, så långt möjligt själv kan avgöra om han skall sluta sina dagar ihemmet eller på vårdinstitution. 6.2 Primärvården bör byggas ut på ett sätt som i ökad omfattning möjliggörvård av svårt sjuka och döende i hemmet. 6.3 Personal vid den klinik där patienten fidigare vårdats bör beredas möjlighetatt på arbetstid göra hembesök. 6.4 Sjukvården - och då inte minst hemsjukvården - bör bättre anpassas föromhändertagandet av döende patienter. För detta krävs bl.a. personalförstärkningoch ändamålsenliga lokaler. 6.5 Patienten - eller eventuellt anhörig - bör vid utskrivningen få ett skriftligtmeddelande som utarbetats i samråd med primärvården med förteckning överpersoner och institutioner, som kan kontaktas om problem skulle uppkomma. 6.6 Vården av döende patienter bör alltjämt ske i anslutning till övrigvård. Särskilda enheter för vård av döende bör således endast inrättas påförsök och där speciella skäl föreligger. 6.7 Särskilda åtgärder bör vidtas för att underlätta för anhöriga att varahos en svårt sjuk även under hans sista tid. De bör kunna få mat på sjukhusetoch där bör finnas rum vid eller i nära anslutning fiU vårdavdelningen, dit de närståendekan dra sig tillbaka. Idetta kapitel lämnas en redogörelse för den döendes situation, som bl.a. belysesmed uppgifter hämtade ur delrapporterna. Man får en bild av hur den basalaomvårdnaden ter sig. En särskild arbetsgrupp har behandlatfrågan om smärtlindring i livets slutskede. Det psykologiska omhändertagandetägnas stort utrymme. Loma Feigenberg har skrivit ett avsnitt om döendetspsykologi och om behovet av mänsklig kontakt. Vidare berörs de döendesreligiösa behov. 1.1 Desjukvårdande insatserna bör i Uvets slutskede på ett naturligt sätt koncentreras på den personliga omvårdnaden. 7.2 Denansvarige läkaren bör allt efter situationens krav samråda med övrig vårdpersonal vad gäller värdens utformning. 1982/83:31 38 7.3 Patientens önskemål och personalens uppfattning bör redovisas i en omvårdnadsplan. 7.4 bör få i uppdrag att utarbeta ett vårdprogram förvården av döende. 7.5 Det psykologiska omhändertagandet av döende bör ägnas intresse och omsorgpå samma sätt som kroppsvården. 7.6 Smärtbehandlingen under Uvets slutskede bör utformas så att smärtan i möjligastemån förebyggs snarare än avlägsnas efter att den uppkommit. 7.7 Vårdpersonalenbör instrueras att smärtlindrande medel av t.ex. morfintyp under livets slutskede kan ges utan hänsyn till risk för tillvänj ning. Påfrestningarnaför de anhöriga är av olika slag i olika skeenden av döendets process. Frånsjukvårdens synpunkt kan tre problemställningar särskiljas, nämligen deanhörigas medverkan i vården, de anhörigas behov av stöd samtderas behov av stöd efter dödsfallet. Delrapporterna ger en bild avpersonalens syn på de anhöriga och hur närstående reagerat på den vård somlämnats döende patienter. Ett avsnitt ägnas sorg och sörjande. Enförutsättning för att anhöriga skall kunna vårda döende i hemmet är att det gesmöjlighet till ledighet för detta. Utredningen framlägger ett lagförslag omersättning till anhörig för vård av sjuka i livets slutskede. 8.1 De närstående är i de flesta fall det naturliga psykologiska stödetför den döende patienten. Denna spontana och mänskliga tillgång bör imöjligaste mån göras fmktbärande för alla berörda parter. 8.2 De närstående bör i den omfattning, som i det enskilda fallet ter sig naturligt,stimuleras att delta i den dagliga omvårdnaden. 8.3 Många närstående befinner sig i en krissituation. Den personal som haransvar för vården av den döende bör också se som sin uppgift att så långt möjligtlämna de närstående hjälp och stöd. 8.4 Den ansvarige läkaren bör vid ronder och samråd komma överens med vårdpersonalenom vad de bör meddela anhöriga om en döende patients tillstånd 8.5 Den ansvarige läkaren bör hålla kontinuerUg kontakt med de anhörigaoch lämna den information, som krävs för att de på ett öppet sätt skall kunna samtalamed den döende och dela hans bekymmer och ängslan. 8.6 Anhöriga bör rutinmässigt beredas tillfälle till förnyad läkarkontakt,förslagsvis efter dödsfallet. Prop.1982/83:31 39 8.7 Den anhörige bör ges rätt att för vård av sjuk anhörigdels vara helt ledig från anställning , dels att under ledighetenerhålla ersättning med ett belopp som motsvaras av den anhöriges sjukpenning. 9 BARN OCH DÖDEN Kapitlet bygger på de erfarenheter och ställningstagandensom redovisas i rapporten och döden. Ett avsnitt ägnas barnetsföreställningar om döden och i ett annat lämnas en översikt över hur och varbarn dör. Dessutom behandlas de speciella synpunkter, som måste beaktas vidvård av döende barn, och behovet av att stödja och hjälpa deras anhöriga såvälunder sjukdomstiden som efter barnets bortgång. Utredningens ställningstaganden och förslag 9.1 Önskar barn och föräldrar vård ihemmet bör man försöka tillmötesgå deras önskan. Kontinuitet i vården kan i såfall uppnås genom att den eller de läkare som haft vårdansvaret på sjukhusetföljer vården i hemmet i samarbete med primärvården. 9.2 Vid vård på sjukhus bör den ena avföräldrarna allfid ha möjlighet att vara tillsammans med det sjuka barnet.Detta innebär t.ex. att det måste finnas en föräldrasäng i barnets rum och att föräldramakan få mat på sjukhuset. 9.3 God vård förutsätter att barn,föräldrar och sjukvårdspersonal har ett förtroendefullt förhållande. Bam ochföräldrar bör få erforderlig information och kunna ställa frågor och våga talaom och visa sina känslor. 9.4 Kontinuiteten i vården bör gälla all personal. Vidsemester eller sjukdom bör man eftersträva att en och samma person inträder som ersättare. 9.5 Vid upprepade sjukhusvistelser börbarnet så långt möjligt få komma tillbaka fill samma vårdpersonal, till sammaavdelning och samma rum och få göra detta rum så hemlikt som möjligt. 9.6 Barnet bör få adekvat smärtUndring. 9.7 De som arbetar inom barnsjukvårdenmåste känna till föräldrars olika sätt att reagera vid ett barns plötsliga död. 9.8 Vid plötsliga dödsfall ärföräldrarna ofta djupt chockade och i behov av särskild hjälp. De bör beredastillfälle till upprepade samtal angående barnets död. 9.9 Föräldrar bör inte lämnas ensammamed sin sorg. De bör beredas tUlfälle till ett nytt besök med möjlighet attträffa ansvarig läkare, avdelningsföreståndare och eventuellt annan personal t.ex.kurator eller psykolog. Så bör ske även om läkaren endast hade att konstateradödsfallet. Prop.1982/83:31 40 9.10 Även vid perinatala dödsfall ärföräldrarna i stort behov av speciell hjälp, bl.a. för att det döda barnetskall få en idenfitet för dem. Föräldrarna bör få diskutera orsakerna tillvarför barnet dött och vilka riskema är för ett upprepande. Föräldrarna börberedas tillfälle att se det döda barnet. 9.11 Föräldrar till barn som dött iplötslig spädbarnsdöd har ingen naturiig läkarkontakt, men de har ofta ettstort behov av att få diskutera sitt barns död. Berörda barnkliniker bör isamverkan med polismyndigheten svara för att dessa familjer får den informationoch det stöd de behöver. 9.12 Om föräldrarna har behov av attträffa en psykolog eller psykiater bör de få tillfälle till detta. 9.13 I många fall är det lämpligt attefter ett barndödsfall klargöra för barnen på berörd avdelning och förskolkamrater vad som skett. 10 OMHÄNDERTAGANDET AV DEN DÖDE Det är väsentligt att omhändertagandet av den döda kroppenpå ett naturligt sätt knyter an tUl den vård, som givits den sjuke . Detta är en förutsättning för att en attitydförändring vad gällersjukvårdens inställning till döende och död skall komma till stånd. I dettakapitel berörs i korthet en rad frågor - obduktion, dödsattest, bårhus,begravning, balsamering m.m. Åtgärderna bUr till en del olika om dödsfalletskett på sjukhus eller i hemmet. Utredningens ställningstaganden och förslag 10.1 De anhöriga bör framgent liksomhittills ha möjlighet att på vårdavdelningen ha en stilla och värdig stundtillsammans med den bortgångne. 10.2 All möjlig hänsyn bör tas till deanhörigas känslor, när fråga om obduktion blir aktuell. Obduktion bör vid känddödsorsak inte utföras mtinmässigt utan endast på välmotiverade indikationer. 10.3 Sjukvården bör ta ansvar förutfärdande av dödsbevis när det gäUer dödsfall utanför sjukhuset, där det inteföreligger misstanke om brottslig handUng. 10.4 PoUsen bör så vitt möjligt varacivilklädd vid utredning i samband med dödsfall. 10.5 Personalen vid de rättsmedicinskainstitutionerna bör få adekvat utbildning för att på lämpUgt sätt kunna hjälpade närstående. 10.6 Transporter av avlidna börorganisatoriskt sett i princip jämställas med sjuktransporter. 10.7 Bårhus och bisättningslokaler påsjukhus bör utformas på ett värdigt sätt. 10.8 Allmänheten bör på ett instruktivtsätt - eventuellt redan i skolan -informeras om de rent praktiska frågor somblir aktuella när en anhörig gått 1982/83:31 41 bortoch all sjukvårdspersonal bör bibringas erforderliga kunskaper härom under sinutbildning. 10.9 Balsameringbör endast ske under bestämda förutsättningar. 10.10 Man bör genom ändring i gällande författningar sökagöra det möjUgt för icke-kristna trosbekännare att omhänderta sina döda ienlighet med sin religiösa uppfattning. 10.11 Utredningen delar statsrådets och socialutskottetsuppfattning att det inte f.n. föreligger något påtagligt behov av en översyn avobduktionslagen. 11PERSONALEN OCH DESS UTBILDNING Idetta kapitel refereras från rapporten . Utbildning och attityder.Vidare återges några synpunkter som framförs i de aktuella utredningarna omsjukvårdens inre organisafion (SOU 1979:26) och om ny vårdutbildning (SOU1978:50). 11.1 Detkrävs förbättrad utbildning av samtliga personalkategorier inom sjukvården vadbeträffar vården av svårt sjuka och döende. Vårdpersonalen själv och de förutbildningen ansvariga är starkt motiverade för detta. 11.2 Utbildningenbör ge psykologisk och allmänmänsklig vägledning inte bara vad gäUer direktpatientvård utan även beträffande de anhöriga och personalen. 11.3 Utbildningenbör utformas så att den ger möjlighet till personlig bearbetning averfarenheter i samband med döende och död. 11.4 Målsättningenför utbildningen bör vara att ge vårdpersonalen goda fömtsättningar attsinsemellan kunna tala om och uttrycka sina känslor inför döendet. 11.5 Utbildningrörande vård av döende bör uttryckligen införas i läro- och studieplaner förutbildning till alla sjukvårdande yrken. Därutöver bör viss undervisning meddelast.ex. vid introduktionskurser för extra avdelningspersonal och vakpersonal. 11.6 Undervisningenbör framför allt ske i form av gruppdiskussioner i nära anslutning till denpraktiska verksamheten. Vissa moment, som beskrivning av grundläggande begreppoch generella psykologiska processer, kan med fördel ges i seminarie- ellerföreläsningsform parallellt med gruppsamtalen. Det finns ett behov av attutbilda gruppledare och handledare för dessa samtal. 1982/83:31 42 12UPPLYSNING, FORSKNING OCH SAMVERKAN Frågornakring döden måste beaktas mer än vad som sker. Vad som krävs är inte bara enattitydförändring inom sjukvården utan också inom samhället i stort. En kortredogörelse lämnas för den orienterande undervisning, som i dagens skola lämnasrörande döende och död, och för de svårigheter som sådan undervisning f.n.möter. UtveckUngenhar lett till att en ny disciplin - tanatologin - håller på att växa fram. Denkan sägas representera den nya och medvetna strävan att utforska, systematiseraoch tillämpa kunskaper från skilda fackomräden på död, döende och med dödensammanhängande problem. Inom den nya disciplinen håller klinisk tanatologi påatt utvecklas till ett särskilt ämne. Inom detta område har man internationelltsett kommit relativt långt och redovisat erfarenheter och organisatoriskaförslag till vård av döende. Enredogörelse lämnas för den omvårdnadsforskning som planeras och för de nupågående planerna att närmare knyta de kortare vårdutbildningarna tillhögskolornas forskningscentra. Vad som eftersträvas är ett samarbete mellanforskning, yrkesverksamhet och utbildning. 12.1 Denutbredda osäkerhet inför döende och död som finns visar att åtgärder somvidtas inte når fram på önskvärt sätt. 12.2 Vimåste alla var och en från sin utgångspunkt söka skapa en öppnare och medmänskUgareinställning till de frågor som hänger samman med döende och död. 12.3 Skolanmåste lära eleverna atl förstå och acceptera de krav på medmänsklig samverkan, som livet ställer på oss alla. Inte minst när det gäller att genom inlevelse och personligt deltagande hjälpa svårt sjuka och sörjande. 12.4 Massmedia bör genom fortlöpande informafion söka skapa förståelse förden enskilda människans möjligheter att här göra en insats. 12.5 Forskning kring döende och död är väsentlig och bör städjas. 12.6 För att täcka det mest akuta behovet bör i första hand medicinska forskningsrådettilldelas elt särskill anslag för klinisk-tanatologisk forskning inom rådetsramanslag. 12.7 På bör en eller flera professurer i tanatologi inrättas. 12.8 En central enhet för administrativt arbete kring vård av döende bör tillskapasinom . För att driva dessa frågor krävs en föredragande i tanatologioch etl vetenskapligt råd i ämnet. Prop.1982/83:31 43 Sammanfattning av betänkandet "Transplantationskirurgiskafrågor" (SOU' 1980:48) 1 sitt huvudbetänkande I livets slutskede (SOU 1979:59)har utredningen uttalat att införandet av hjärndödsbegreppet inte är ettoavvisligt villkor för att transplantationskirurgin skall kunna utvecklas påönskvärt sätt och att behovet av en förfallningsmässig reglering avdödskriterierna därmed förfaller. Utredningen uttalade också att bättreförutsättningar för transplan-tationsverksamheten än de nuvarande torde kunnanås på annat sätt än genom legaUsering av hjärndödsbegreppet. På vilket sättdetta skulle kunna ske skulle presenteras i ett kommande betänkande. Det ärdenna uppgift som slutförts. 1 de inledande kapitlen lämnas en redogörelse fördirektiven och för cirkulär rörande diagnos och behandUng vidtotalt och oåterkalleligt bortfall av hjärnfunktionerna (MF 1973:29) ochrörande förfarandet för att säkerställa tillgången på nekronjurar för transplantations-ändamål(MF 1973:2) samt för resolution rörande organtrans-plantationer(). uppföljning av effekten av de anvisningar somgivits i de nämnda cirkulären redovisas. Det problem som utredningen haft att lösa är om man genomändring i transplantationslagen skulle kunna skapa förutsättningar föröverföring av organ från personer med totalt och oåterkalleligt bortfall avhjärnfunktionerna även om cirkulationen alltjämt upprätthälls pä konstlad väg.Kunde så ske skulle kvaliteten på de erhållna organen närma sig den som erhållsvid överföring från levande givare. Bereds inte en sådan möjlighet föreUggerrisk att en fortsatt utveckling av transplantafionsverksamheten hindras ellerfördröjs - bland annat är denna möjlighet en föriitsältning för transplantationav hjärta och lever. Den praktiska erfarenheten från de som gåttsedan utfärdade sina anvisningar visar entydigt att diagnosentotalt och oåterkalleligt bortfall av hjärnfunkfionerna kan ställas med fullsäkerhet. Delta tillstånd innebär att hjärnan är totalförstörd och att varjeform av intellektuellt liv därmed är utslocknad. Att andra organ kan bringas atlöverleva är helt beroende pä konstlade åtgärder. Det ärsåledes medicinskt sett klart att en person med totalt oåterkalleligt bortfallav hjärnfunkfionerna med avseende pä den här diskuterade transplantafionsverksamhetenär att jämställa med en avliden. Att utredningen trots detta inte velat biträda strävandenaatt binda fastställandet av tidpunkten för dödens inträde till etl författningsmässigtfixerat hjärndödsbegrepp beror till stor del på den argumentering som framförtsi socialutskottets betänkande 1974:31 och 1975:8. Att ändra del dödsbegrepp,vilket av ålder knutits till hjärta och andning, bör enligt 1982/83:31 , 44 utskottetsmening inte komma ifråga. De skäl som talar mot införandet av hjärndödsbegreppethar framför allt varit av juridisk och psykologisk natur. Man har bl.a. befaratatt ett legalt fixerat dödsbegrepp skulle kunna få svåröverblickbara juridiskakonsekvenser och man har uppenbarligen varit tveksam till om en ny innebörd avdödsbegreppet skulle bäras upp av en vidsträckt opinion. Uppföljningenav styrelsens cirkulär 1973:29 visar att en rätt betydande grupp läkare inte ärberedd att avsluta respiratorbehandling vid förmodat bortfall avhjärnfunktionerna. Att fastställa diagnosen kan kräva tekniskt kompUceradeundersökningar. Hänsyn till anhöriga och personal anförs ofta som skäl för att behandUngenfortsätts.