prop · G603103 · 1982-12-31 00:00:00 — Lagen (1970:741) om statlig,lönegaranti vid konkurs(ändrad senast 1979:344) trädde i kraft . Lagen innebär attstaten svarar för betalning av de anställdas fordringar hos en arbetsgivare somhar försatts i konkurs. De fordringar som omfattas av lönegarantin ärlönefordringar och andra ersättningar med förmånsrätt enligt 12 §förmånsrätlslagen (1970:979), pensionsfordringar med förmånsrätt enligt 12eller 13 § i samma lag och vissa konkurskostnader. Beträffande lön och annanersättning på grund av anställning gäller garantin endasi fordringar som harförfallit till betalning senare än innan konkursansökningen gjordes ochvidare under en uppsägningstid av högst . För fordringar medförmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen är garantin maximerad till ett beloppsom motsvarar tolv basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.Garantibeloppen betalas ut av länsstyrelserna. Förfarandet för prövningen avlönegarantifordringar är annars olika för ordinära resp. mindre konkurser. I en ordinär konkurs utgår betalning endast för fordringarsom har bevakats i konkursen. Konkursförvaltaren har därvid att utreda ochpröva anspråken. Förvaltaren skall efter konkursbeslutet underrättalänsstyrelsen om fordringar på lön under uppsägningstid, om fordringen enligtförvaltarens bedömande är klar. Underrättelse bör under samma förutsättningarlämnas även om andra fordringar som omfattas av garantin. I övrigt skallunderrättelse lämnas när en fordran har blivit utdelningsgill. somförvaltaren lämnar underrättelse till om en klar fordran skallförvaltaren bevaka den för arbetstagarens räkning. I mindre konkurser ankommer det på kronofogdemyndighetenatl utreda och pröva lönegarantianspråk. Den i konkursen utsedde förvaltarenskall anmäla kända löne- eller pensionsskulder lillkronofogdemyndigheten. För konkursdomaren föreligger en skyldighet att sändaunderrättelse till kronofogdemyndigheten, om del finns anledning anta atlfordran som omfattas av garantin kan göras gällande. Lönegarantin finansieras genom en arbetsgivaravgift.Avgiften, som ursprungligen var av lönesumman, har höjtssuccessivt. utgår den avavgiftsunderlaget. Lönegarantilagen har ändrats . beloppet för betalning enligt lönegarantin höjts upprepadegånger. början var garantin begränsad till tre basbelopp. F.n.uppgår garantin, som jag har nämnt, lill ett belopp motsvarande tolvbasbelopp när del gäller fordringar med förmånsrätt enligt 12 § förmånsrättslagen, dvs. fordringar på lön och annan ersättning samt förfallnapensionsfordringar. När det gäller fordringar på framtida pension omfaltarlönegarantin numera 262 dessa utan någon beloppsbegränsning. Anledningen tilldessa höjningar har i Skr. 1982/83:103 huvudsak varit de omkastningar iföreträdesordningen mellan olika slag av Dir. 1982:58 fordringar som har gjortsoch som har medfört att andra fordringar har fått företräde till utdelning ikonkursen framför löne- och pensionsfordringar (se prop. 1971:107, InU 18, rskr221, prop. 1971:178, LU 26, rskr 353 och prop. 1975/76:12, LU 5, rskr 115). År1975 företogs också vissa ändringar i lönegarantisystemet. Ändringarna syftadefrämst till att få till stånd snabbare utbetalningar från garantin (prop.1975/76:19, InU 25, rskr 119). Slutligen ändrades lönegarantilagen somen följd av den nya ordningen för handläggning av mindre konkurser (prop.1978/79:105, LU 19, rskr 309). som lönegarantin gälldehöll sig utbetalningarna av lönegarantimedel på en relativt låg och konstantnivå. Därefter ökade emellertid utbetalningarna kraftigt. Efter en inteoväsentlig minskning under /80 har under det sist förflutnabudgetåret en kraftig ökning åter ägt rum. Utvecklingen framgår av följandesammanställning, som också redovisar de belopp som har återbetalats i form avutdelning i konkurs. Budgetår Utbetaladebelopp Återbetalade belopp (milj. kr:) 1971/72 19,5 2,7 1972/73 24,0 7,5 1973/74 27,2 7,8 1974/75 24,3 8,5 1975/76 60,3 10,6 1976/77 134,4 10,6 1977/78 294,6 '31,4 1978/79 335,5 24,1 1979/80 249,5 31,4 1980/81 461,4 46,8 har utbetalningarna uppgått till201,7 milj. kr. Systemet med en statlig lönegaranti vid konkurs har variti kraft i ungefär . Lönegaranlireformen har inneburit en väsentUgtrygghetsfaktor för de arbetstagare som drabbas av en arbetsgivares konkurs.Det är självfallet angeläget att systemet fungerar tillfredsställande och attalla åtgärder som kan vidtas för att förbättra systemet kommer till stånd. Även om erfarenheterna av lönegarantisystemet är ihuvudsak goda, har aktualiserats en rad frågor och problem sömmotiverar att lönegarantin nu utvärderas och ses över. Denna uppgift böranförtros åt en särskilt tillkallad utredare. Jag går över till att peka pånågra frågor som har berörts i olika sammanhang och som enligt min mening börutredas och belysas närmare. En första sådan fråga är att utbetalningarna frånlönegarantin har ökat anmärkningsvärt . Visserligen finnsdet faktorer som åtminstone delvis kan förklara denna utveckling. En orsak börgivetvis vara den stora ökningen av antalet konkurser som har inträffat. Andraomständigheter av betydelse är att arbetstagarna har fått längre uppsägningstidergenom införandet av lagen (1974:12) om anställningsskydd, att maximibeloppetsuccessivt har höjts så att del numera utgör tolv basbelopp 1982/83:103 samtatt löne- och pensionsfordringar genom ändringar i förmånsrätlslagen Del II har fått en sämre förmånsrätt till utdelning i konkursjämfört med vissa andra Det har emellertid också påståtts alt de ökadeutbetalningarna från lönegarantin skulle bero på att det genom direktaoegentligheter och bristande kontroll skulle förekomma att utbetalningar skerfelaktigt från lönegarantin. Denna fråga har berörts bl.a. i (se mot.1977/ 78:1004, LU 1978/79:19, rskr 1978/79:309) och har uppmärksammats även idet arbete med frågor rörande ekonomisk brottslighet som på regeringens uppdragutförs av brottsförebyggande rådet (jfr justitieutskottets betänkande1980/81:21). Bland förfaranden som har uppmärksammats kan nämnas konstruerandetav s.k. personalbolag och anställning av närslående på mycket förmånligavillkor. Vidare har det påtalats att lönegarantin har kommit att fåen annan användning än den som ursprungligen var tänkt (se bl.a. Ds A 1979:7).Lönegarantin har således medfört att konkurs framstår som etlförmånligt sätt inte bara för avveckling av ett företag som befinner sig på obeståndutan även för rekonstruktion av sådana företag genom att lönegarantin betalaren stor del av konkursboets driftskostnader för tiden efter konkursen. Det harockså gjorts gällande att lönegarantin kan bidra till att göra konkurs till enförmånligare åtgärd för rekonstruktion än andra alternativ, såsom exempelvisackord. I de fall där konkursalternativet väljs har konkursförvaltarenmöjligheter att utnyttja det anstånd som lönegarantin medför för att undersökaolika alternativ att överlåta verksamheten till nya ägare. Detta kan i vissafall vara angeläget från arbetsmarknads-, industri- eller regionalpolitiskasynpunkter. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört bör utredarenundersöka om lönegarantin snedvrider valet av form för rekonstruktion av företagoch, om så visar sig vara fallet, föreslå hur en snedvridning skall kunnaundvikas. Enligt min mening är det vidare angeläget att de bakomliggandeorsakerna till den ökning i utbetalningarna från lönegarantin som harförekommit närmare klargörs och analyseras så att man får ett underlag för attbedöma om kontrollen behöver göras effektivare eller om andra åtgärder behövervidtas. Vid sina överväganden bör utredaren hålla i minnet att det alltid är enavvägningsfråga i vilken omfattning olika kontrollåtgärder bör sättas in ochatt kontroUapparaten inte bör vara vidlyftigare och dyrare än att den ärekonomiskt motiverad.. Som framgår av vad jag har anfört i det föregående gällerolika regler om hanteringen av lönegarantiärendena beroende på huruvidakonkursen handläggs som en ordinär eller mindre konkurs. Fr.o.m. den 1 januari1980 har omfattande ändringar av bestämmelserna om konkursförvaltning ochtillsynen över konkursförvaltning genomförts. a. har ordningen förhandläggning av mindre konkurser närmats till handläggningsformen i ordinärakonkurser. En viktig nyhet därvid är att förvaltare så gott som alltid skallförordnas även i mindre konkurser. Vidare utövas tillsynen över förvaltningennumera i samtliga konkurser av kronofogdemyndighet i egenskap avtillsynsmyndighet. De nu redovisade ändringarna i reglerna om förvaltning ikonkurser öppnar möjligheter att tillskapa en enhetligare ordningför handläggningen Det bör därför ingå i utredningsuppdraget att undersöka om inle prövningen av alla sådana ärenden kan anförtros 264 En fråga som därvidsärskill måste upp- Skr. 1982/83:103 märksammas är att en ordning tillskapassom motsvarar den materiella Dir. 1982:58 prövning som kronofogdemyndigheternaf.n. I det sammanhanget ligger det också nära till hands att överväga ominte kronofogdemyndigheternas tillsynsbefogenheter i lönegarantiärenden skullekunna förstärkas. Mot bakgrund av den diskussion som har förekommit omlänsstyrelsernas medverkan som utbetalningsmyndighet i fråga om lönegarantinbör utredaren vidare undersöka om detta är en lämplig ordning eller omutbetalningarna bör handhas av någon annan myndighet. En annan fråga som jag har uppmärksammat och som harberöring med ordningen för utbetalningen av lönegarantimedel är att det råderen viss osäkerhet om hur långt ulbetalningsmyndighetens skyldigheter sträckersig när det gäller att granska och rätta fel i utbetalningsbesked som konkursförvaltarelämnar till . Enligt min mening bör utbetalningsmyndigheten elleren tillsynsmyndighet med större befogenheter ha möjligheter att företa enmateriell prövning och rätta till felaktigheter i dessa ärenden. Det ärotillfredsställande att det råder osäkerhet på en så viktig punkt och fråganbör därför utredas närmare för att klarare regler skall kunna tillskapas. vidtogs en rad ändringar i lönegarantisyslemet isyfte att nedbringa handläggningstiderna och därmed påskynda utbetalningarnafrån lönegarantin. Erfarenheterna visar emellertid att det, trots dessaändringar, kvarstår en del problem när del gäller utbetalningen avlönegarantimedel. Det är framför allt konkursförvaltarna som uppleversvårigheter i dé fall då företag med tillgångar och med rörelsen i full driftgår i konkurs. Problemet är att förvaltaren i konkursens inledningsskede harsvårt att bedöma i vad mån man vågar använda konkursboets tillgångar förutbetalning av lönerna. Får förvaltaren inte göra det, är det svårt attfortsätta rörelsen. Önskemål har förts fram att konkursförvaltaren skall gesmöjlighet att rekvirera lönemedel från eller förskottera lönernaijr konkursboet. I den praktiska tillämpningen har det förekommit att man harvarit tvungen att tillgripa lösningar som delvis går vid sidan av den ordningsom gällande lagstiftning anvisar för att klara av de här problemen. Utredarenbör mot denna bakgrund även gå närmare in på denna fråga. Enligt 12 § förmånsrättslagen och 13 § lagen omanställningsskydd gäller en avräkningsregel som innebär alt frånuppsägningslönen och därmed också från lönegarantin skall avräknas lön somarbetstagaren har förvärvat i annan anställning som hanskäligen har bort godta. har det i olika sammanhang påståttsatt arbetstagare som under uppsägningstid uppbär lönegarantimedel skulle varaovilliga att ta tillgängligt lämpligl arbete. Frågan har behandlats iriksdagen. I enlighet med vad som därvid uttalades (AU 1980/81:3) bör det ingåi utredningsuppdraget att undersöka hur ifrågavarande regler fungerar ipraktiken. Visar det sig att det finns behov av ändringar i reglerna, t.ex. enskyldighet för den som uppbär lönegarantimedel att vara anmäld somarbetssökande på den offentliga arbetsförmedlingen, bör utredaren lägga framförslag till sådana. En utgångspunkt vid översynen av dessa regler bör vara attde skall tillämpas på samma sätt som bestämmelserna om lämpligt arbete iarbetslöshetsförsäkringen och det kontanta arbetsmarknadsstödet. En fråga som idetta sammanhang också bör prövas är om avräkning bör ske Skr.1982/83:103 även med inkomst av rörelse ochålderspension. Del II belysa hur reglerna omarbetstagarinflytande i samband med driftsinskränk- ningar och nedläggningar har kommil att påverkalönegarantin. Enligt 11 § lönegarantilagen tillkommer rätten tillbetalning i princip endast arbetstagaren och exempelvis inte den som harförvärvat lönefordringen från honom. fanns bara ell undantag fråndenna regel. Detta undantag, som fortfarande gäller, innebär att garantinomfattar även lönefordran som efter konkursbeslutet har överlåtits tillarbetslagarens fackliga organisation eller till en fond i vars förvaltningorganisationen deltar. ändringar i lönegafantilagen täckergarantin också bl.a. facklig medlemsavgift under förutsättning att avgiftenföre konkursen har innehållits men inte betalats ut av arbetsgivaren. Syftetmed ändringen var att förhindra att arbetstagaren blir tvingad att betala sinmedlemsavgift två gånger. Enligt gällande regler skall vidare länsstyrelsernavid utbetalning av garantibelopp fullgöra arbetsgivarens skyldigheter endast ifråga om skatteavdrag, beslut om införsel eller utmätning i lön ochkontrolluppgifter för inkomsttaxeringen. Någon skyldighet att medverka viduppbörden av fackliga medlemsavgifter som avser tiden efter konkursenföreligger däremot inte. Denna fråga har uppmärksammats i en motion i (mot. 1977/78:614). I sitt av godkända betänkande (AU 1978/79:5) har arbetsmarknadsutskottetuttalat att utskottet utgår från att också denna fråga tas upp till prövning isamband med en kommande översyn av lönegaranti-systemet. Mot denna bakgrund börfrågan ingå i utredningsuppdraget. Slutligen vill jag peka på att del har förekommit vissakomplikationer i den praktiska tillämpningen av lönegarantin i fall medinternationell anknytning. Det har framför allt varit frågan om situationer dåkonkurs har inträffat i och arbetstagarna har sysselsatts utomlandseller konkurs inträffat utomlands och arbetstagarna har varit sysselsatta iSverige. Även dessa komplikationer bör uppmärksammas av utredaren. Vid uppdragets fullgörande bör utredaren samråda med demyndigheter och organisationer saml andra utredningar som berörs av uppdraget.Utredaren bör vidare undersöka vilka erfarenheter som man har i andra länder avlagstiftning inom förevarande område. Utredaren bör dessutom vid arbetets påbörjande samt vidareunder arbetets gång informera berörda huvudorganisationer och i förekommandefall annan berörd central arbetstagarorganisation med vilken staten har ellerbrukar ha avtal om löner och andra anställningsvillkor samt bereda dessatillfälle att framföra synpunkter. Om utredaren föreslår ändringar av gällande ordning, börförslagens kostnadskonsekvenser analyseras. Eventuella förslag bör utarbetasmed beaktande av vad dåvarande chefen för budgetdepartementet den 13 mars 1980har anfört i direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare angåendefinansiering av reformer (dir. 1980:20). Utredaren bör särskilt uppmärksamma demöjligheter att göra besparingar som kan finnas. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagatt regeringen bemyndigar chefen för all tillkalla en särskild utredare för atl göra en översynav den statliga lönegarantin vid konkurs. attbesluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annat biträde ål Vidare hemställer jag att regeringen beslutar Skr. att kostnaderna skall belasta tolfte huvudtitelnskommittéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch bifaller hans hemställan. Utvärderingav en svensk miljökvalitetsredovisning Beslut vid regeringssammanträde . Chefen för , statsrådet ,anför. (Jo 1974: A) har bedrivit ett utvecklingsarbete rörandemiljöinformation. Ett projekt inom ramen för denna verksamhet har gällt enförsöksverksamhet med atl utveckla en redovisning av den svenskamiljökvaliteten. Syflel har varit att ge en bred översikt när det gällermiljösituationen och miljöutvecklingen i landet. I proposilion 1981/82:48 om upprättande av en toxikologiskinformationsservice, m. m. anförde jag följande: 'Tör egendel ser jag del som värdefullt att ett försök till miljökvalitets-redovisninginitierats av nämnderi. Innan redovisningen lagts fram och utvärderats anserjag det dock inte möjligt att ta ställning till frågorna om behovet av enfortsatt verksamhet med en särskild svensk miljökvalitetsredovisning, dennärmare utformningen av verksamheten eller förhållandet mellan en sådanredovisning och myndigheternas normala informationsverksamhet. Dessa frågorbor därför tas upp i ett senare sammanhang". Somresultat av projektet har en provutgåva med titeln utkommit . Provutgåvan har tillkommit under medverkan av elt stortantal experter och ett särskilt publikationsråd med representanter för olikadelar av miljövårdsarbetet i landet. Denföreliggande provutgåvan bör nu utvärderas. En särskild utredare bör enligt minmening tillkallas för denna uppgift. Utredarenbör mol bakgrund av utvärderingen av provutgåvan bedöma behovet av enfortlöpande redovisning av miljökvaliteten. Därvid bör också den närmareinriktningen och utformningen av en fortsatt verksamhet övervägas. Vidare börutredaren studera förhållandet mellan en sådan redovisning och annanpublikations- och informationsverksamhet på miljövårdsområdet och belysa desamlade kostnaderna för verksamheten. Utredaren skall därvid också beakta vadsom anförts i regeringens direktiv (1980:20) angående finansiering av reformer. Utredarenbör lämna en plan över utredningsarbetets uppläggning.Arbetet bör redovisas . Skr.1982/83:103 Med hänvisning till vad jag nu har,anfört hemställer jag att regeringen Del II bemyndigar chefen förjordbruksdepartementet att tillkalla en särskild utredare för att göra en utvärderingav den svenska mil jökvalitetsredovisningen, att besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt utredaren. Vidare hemställer jag att regeringen beslutar attkostnaderna skall belasta tionde huvudtitelns kommittéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch bifaller hans hemställan. Utredning om återkallelse av farliga varor Beslut vid regeringssammanträde . Chefen förhandelsdepartementet, statsrådet , anför. Produktsäkerhet har ägnats stor uppmärksamhet i vårt land.Lagstiftning riktad mot farliga varor finns på en rad områden. Den tar delvissikte på att skydda speciella grupper, såsom konsumenter och arbetstagare.Delvis avser den mera allmänna intressen, t. ex. på miljövårdsområdet. Somexempel på sådan lagstiftning kan här nämnas läkemedelsförordningen (1962:701),livsmedelslagen (1971:511), lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor,marknadsföringslagen (1975:1418) och arbetsmiljölagen (1977:1160). Företagens produktutveckling är givetvis av grundläggandebetydelse för att uppnå en större produktsäkerhet. Flera myndigheter är ocksåengagerade i arbetet med produktsäkerhet. Till dem hör ,livsmedelsverket, produktkontrollnämnden, , ,/KO och arbetarskyddsstyrelsen. Det bör vidare framhållas attdel internationella erfarenhetsutbytet om produktsäkerhet är av slor vikt. Det bedrivna arbetet med produktsäkerhet har tillfrämsta ändamål att förhindra att farliga varor kommer ut på marknaden. Möjligheterna till ingripande i syfte alt avlägsna en sådan vara från marknaden, sedan varan väl har försålts till den som slutligen skall använda eller förbruka den, ärdäremot i flera hänseenden oreglerade. De myndigheter som har ansvar för produktsäkerhet tar dock ofta initiativ också i fråga om varor som redan har nått den slutlige användaren. .,, Frågan om återkallelse av farligavaror som ett komplement till gällande lagstiftning om produktsäkerhet har på senare tidaktualiserats i olika Skr. 1982/83:103 sammanhang. Jag vill härinledningsvis beröra vad som i dessa sammanhang Dir. 1982:60 brukarinnefattas i begreppet återkallelse. Av den debatt som har förekommit, framför allt denkonsumentpoUtiska, kan utläsas att man med återkallelse normalt avser att ennäringsidkare erbjuder sig att ta tiUbaka sålda varor, t. ex. genom att köpadem åter eller låta varorna gå i avräkning mot annan leverans eUer i sambandmed att köpet hävs. Vanligen synes man härutöver med återkallelse närmast tänkasig ett förfaltningsreglerat förfarande, som innebär att en myndighet kanålägga en näringsidkare att erbjuda sig att ta tillbaka de farliga varorna. Idiskussionerna kring ett sådant förfarande brukar vidare förutsättas, att detskall kunna utnyttjas också för vad som kan vara mindre långtgåendeingripanden. Som exempel kan nämnas åläggande att rätta till säkerhetsbrister iredan sålda varor eller att gå ut med information om hur köparen skall undvikavissa faror. Vanligtvis brukar man också förutsätta, att en tillämpandemyndighet skall kunna ålägga näringsidkaren att på lämpligt sätt underrättaköparna om att en åtgärd av nu nämnt slag är aktuell. För enkelhetens skullkommer jag i det följande att använda begreppet återkallelse för att täcka heladet här beskrivna fältet av åtgärder. Framställningar i frågan m. m. har i skrivelse till handelsdepartementetvåren föreslagit att en utredning om återkallelse av farliga produktertillsätts. För att effektivare skydda den som förvärvat produkterrined undermåliga säkerhetsegenskaper mot att skadas bör enligtkonsumentverkets mening skyldighet införas för tillverkare, importörer,grossister eller senare säljled att erbjuda konsumenter som förvärvat en farligprodukt antingen att mot återbetalning lämna tillbaka produkten eller att fåden kompletterad eller ändrad så att risken reduceras eller att få den utbyttmot en produkt utan säkerhetsdefekt. På motsvarande sätt bör en näringsidkarevara skyldig att återta varor som har distribuerats till senare led iförsäljningskedjan eller att byta ut dem mot produkter utan säkerhetsdefekt.När det gäller skaderisken torde det få krävas att denna är kvalificerad föratt förordnande om återkallelse skall kunna ske. Företagen ifråga bör enligt mening varaskyldiga att - i sådana fall där man inte har möjlighet att spåra köparen ellersenare säljled individuellt - ge omfattande publicitet åt erbjudanden omåtertagande, justering etc. och utveckUng() har rekommenderat medlemsländerna att bl. a. övervägalagstiftning på området. Skr.1982/83:103 Uppdraget Enligl min mening är tiden nu mogen att överväga frågan omlagstiftning för att möjliggöra återkallelse av farliga varor. För uppgiftenbör en kommitté tillkallas. Kommittén bör till en början närmare kartlägga innebördenav gällande rätt på olika produktområden i nu aktuellt hänseende samt undersökavilka utomrättsliga förfaranden som tillämpas. Jag vUl i sammanhanget påminnaom att konsumentköplagen (1973:877) under vissa förutsättningar ger enkonsument rätt att häva köp av en farlig vara. a. arbetar- ochmiljöskyddsområdena kan användningen av en farlig vara förbjudas. Som ett nästa steg bör kommittén granska de praktiskaerfarenheterna från hittillsvarande arbete hos de myndigheter som övervakarproduktsäkerhet. Härutöver bör kommittén söka bedöma tänkbara kommandesituationer, där farliga varor skulle kunna nå ut på marknaden. Härvid bör mankunna utgå från att den utbyggda regleringen förproduktsäkerhet leder till färre situationer där farliga varor kommer ut påmarknaden. Utifrån dessa överväganden bör kommillén ta ställning tillom nuvarande ordning behöver kompletteras med någon form av återkallelse avfarliga varor. Kommittén bör här inte vara bunden av någon bestämd tolkning avbegreppet utan kunna pröva olika alternativ-1, ex. hävning av köpet, rätt tillersältningsvara eller reparalionsåtagande - och kombinationer av sådana. Ocksåsådana informationsålägganden som jag har nämnt bör övervägas. I elt nyttsystem är det sannolikt lämpligt att tillämpande myndigheter får möjlighel attvälja den åtgärd, som med hänsyn lill graden av farlighet hos varan m. m.,bedöms som lämplig. Kommitténhar härvid givetvis att noga pröva bl.