prop · G603126 · 1982-12-31 00:00:00 — Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , , ,, , , , , , ,, , , R. , , , Thunborg Lagrådsremissom underrätternas sammansättning m.m. Isamband med domstolarnas anslagsframställningar för /82 togs bl.a.upp frågan om sammansättningsreglerna för tingsrätter och länsrätter. Inomjustitiedepartementet upprättades därefter promemorian (Ds Ju 1981:18)Underrätternas sammansättning, vari föreslogs bl.a. en sänkning av antaletnämndemän i tingsrätterna från fem till tre. De lagtextförslag som upptogs iden nämnda promemorian bör fogas till protokollet i detta ärende som bUaga 1. Yttranden har avgetls av juslitiekanslern (),riksåklagaren (), (), hovrätten över och ,hovrätten för Nedre Norriand, , , Malmötingsrätt, Ystads tingsräll, Göleborgs Ungsrätt, , Luleåtingsrätt, kammarrätten i , länsrätten i , länsrätten iMalmöhus län, länsrätten i , länsrätten i Västernorrlandslän, länsrätten i län, räUegångsulredningen (1977:06), , . , i (LO) ochCentralorganisationen /SR. En sammanställning av remissyttrandena har upprättatsinom och finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr528-83). Promemoriansförslag om nya sammansältningsregler för tingsrätterna och länsrätterna har ännuinte lett till lagstiftning. Frågan har emellertid aktualiserats pä nytt i 1983års budgetproposition (prop. 1982/83:100 bil. 4 s. 78). I enlighet med vad somförutskickades i propositionen avser jag nu an ta upp bl.a. den frågan. Prop.1982/83:126 16 2.1 Frågor om fingsrätternas domförhet En tingsrätt är i brottmål domför med en lagfaren domareoch nämnd. I mål om brott av lindrigare natur får dock en lagfaren domare dömaensam. deltar också vid handläggningen av tvistemål rörande vissa familjerättsligaförhållanden. Nämnden består i samtliga fall normalt av fem nämndemän. Det är i dagens statsfinansiella situation nödvändigt attta till vara alla möjligheter att rationalisera och effektivisera domstolarnasverksamhet. får besparingarna självfallet inte ske på det sättet attverksamhetens ändamål - att komma fram till avgöranden som uppfyller höga kravpå rättssäkerhet och snabbhet - sätts i fara. Jag vill i det sammanhangeterinra om att målulvecklingen varit sådan att någranämnvärda personalinskränkningar när det gäller yrkesdomarna i tingsrätternainte f.n. synes möjliga. Mot bakgrund av del sagda avser jag nu att ta upp fråganom sådana ändringar i domförhetsreglerna för tingsrätterna att dessa kan dömamed ett färte antal nämndemän än . Som nämnts är en tingsrätt i brottmål domför med enlagfaren domare och nämnd (1 kap. 3 § andra stycket , RB). Omhuvudförhandling i målet kan beräknas pågå får dock tvålagfarna domare sitta i rätten jämte nämnden. I nämnden sitter fem nämndemän.Sex nämndemän får delta om det behövs med hänsyn till målets omfattning ellerannan särskild omständighet. Om det inträffar förfall för någon nämndeman sedanhuvudförhandlingen har inletts är rätlen domför med fyra i nämnden (1 kap. 4 § RB).Vid huvudförhandling i mål om brott för vilket inte är stadgat strängarestraffan böter eller fängelse är tingsrätten domför med enlagfaren domare ensam, under förutsättning att det inte finns anledning attdöma till annan påföljd än böter (1 kap. 3 § tredje stycket RB). Vid huvudförhandling i tvistemål består tingsrätten av treeller högst fyra lagfarna domare (1 kap. 3 § RB), I mål om mindre värden ärrätten dock alltid domför med en lagfaren domare. Vid huvudförhandling i vissafamiljerättsliga mål skall rätten bestå av en lagfaren domare och nämnd. De målsom avses är äktenskapsmål och vidare mål om boskillnad, bodelning, familjerättsligtunderhåll, faderskap, vårdnad, umgängesrätt samt omyndighetsförklaring ochhävande av sådan förklaring. 1 fråga om antalet nämndemän gäller samma reglersom vid huvudförhandling i brottmål (15 kap. 29 och 30 §§ samt20 kap. 1 § ). 1982/83:126 17 Vid förhandling i vissa domstolsärenden, i huvudsak tvistigaärenden som skall prövas enligt eller , skalltingsrätten ha samma sammansättning som i familjerättsliga tvistemål. I fråga om omröstning i tingsrätt finns regler förbrottmål i 29 kap. RB. Vid meningsskiljaktighet mellan nämnden och ordförandengäller nämndens mening om minst fyra nämndemän eller, när endast fyranämndemän sitter i rätten, minst tre är av samma mening om både domskälen ochdomslutet. I annat fall gäller ordförandens mening. Särskilda omröstningsreglerfinns för det fallet att två lagfarna domare ingår i rätten (3 §). Deomröstningsregler som gäller tvistemål och ärenden när nämnd deltar iavgörandet motsvarar brollmålsreglerna. Nuvarande domförhetsregler infördes i samband medtingsrättsreformen . bestod nämnden av minst sju och högst nionämndemän. 1 målom brott för vilket inte var stadgat svårare straffan fängelse var dock rätten domför med tre i nämnden. Nämndemänneni tingsrätt bmkar sägas ha kollektiv rösträtt. Denna benämning avspeglar docknumera knappast omröstningsreglernas faktiska innehåll. Längre tillbaka varnämndens kollektiva egenskaper mera framträdande. Det krävdes då i princip attnämnden var enig för att den lagfarne domaren skulle kunna överröstas. Denutformning av den kollektiva rösträtten som gäller för nämnden itingsrätt skiljer sig till sin verkliga innebörd oftast inte från individuellrösträtt. I det praktiskt sett mest betydelsefulla fallet med två meningar somstår mot varandra innebär omröstningsbestämmelserna i sak detsamma som omindividuell rösträtt hade gällt med utslagsröst för ordföranden. Individuell rösträtt för nämndemän är det vanliga iandra domstolar än tingsrätter. Så har t.ex. nämndemännen i hovrätt,kammarrätt och länsrätt individuell rösträtt. Detsamma gäller då tingsrättendömer i egenskap av fastighetsdomstol eller vattendomstol. Beteckningen nämndhar inte brukat användas på en grupp av nämndemän med individuell rösträtt. 2.1.3 Antalet nämndemän vid huvudförhandling Departementsförslaget: En tingsrätt skall normalt vara domförmed en lagfaren domare och tre nämndemän i stället för som en lagfarendomare och fem nämndemän. Den hittillsvarande domförhetsregeln behälls dock imål om brott för vilket inte är stadgal lindrigare straff än fängelse . Promemorieförslaget: En tingsrätt skall alltid vara domförmed en lagfaren domare och tre nämndemän i de fall där rätten f.n. är domförmed en lagfaren domare och fem nämndemän (promemorian s. 5-11). Remissinstanserna: En knapp majoritet avstyrker promemorieförslagel.Flera tillstyrker en minskning till tre nämndemän. Ett par remissinslanserförordar fyra nämndemän. 2 1982/83. 1982/83:126 18 Skäl för departementsförslaget: Lekmannamedverkan vid desvenska underrätterna har uråldriga traditioner. Även om skälen för dennamedverkan skiftat , råder det även en bredenighet om att den är av stort värde från flera synpunkter. Först och främstutgör lekmannainflylandel en garanti för att domstolarnas avgöranden ligger ilinje med allmänna rättsuppfattningar i samhället. Särskilt gäller detta ibedömningsfrågor, t.ex. angäende påföljdsval eller bevisvärdering. Lekmännensmedverkan bidrar därigenom till atl medborgarnas förtroende för rättskipningenupprätthålls. Vidare tillgodoser lekmännen medborgarnas intresse av insyn idomstolarnas verksamhet. På det sättet vidmakthålls tilltron till dennaverksamhet på ett mer allmänt plan. Samfidigt som det är väsentligt att de positiva effekternaav nämnde-mannamedverkan får full genomslagskraft även framgent, kräver enrationell användning av rättsväsendets resurser att inte fler nämndemän deltari handläggningen av ett enskilt mål än som är mofiverat för aU tillgodosebehoven av insyn i domstolarnas verksamhet och inflytande på rättens avgörande. Frågan är dä hur mänga nämndemän som behöver ingå i rättenför att en lekmannamedverkan skall fylla dessa funkfioner. När det först gällerinsynen i rättskipningen kan jag instämma i vad som sägs i promemorian om attbehovet av sådan insyn måste anses tillgodosett med bara ett par lekmän, enuppfattning som knappast motsagts under remissbehandlingen och som stöds averfarenheter från andra verksamhetsområden, t.ex. hyresnämnderna. Det är naturligtvis svårare att ge ett entydigt ochgenerellt svar pä frägan hur många nämndemän som mäste ingå i rätten för atldess avgöranden i tillräcklig grad skall ge uttryck för allmänna medborgerligavärderingar. I stor utsträckning måste man i denna del röra sig med schabloner,eftersom det faktiska behovet av lekmannamedverkan i praktiken kan variera frånmål till mål, bl.a. med hänsyn till vilken typ av frågor som skall prövas i detenskilda målet. Jag vill i detta sammanhang fästa uppmärksamheten på attdet vid de allmänna domstolarna - bortseU från något enstaka undantagsfall -inte ställs upp något krav på att en nämndeman skall vara sakkunnig pä detområde som målet rör. Tvärtom är det karakteristiskt för systemet atlnämndemännen skall vara just lekmän. Vad som krävs av en nämndeman är alltsåatt han eller hon med hänsyn till sitt omdöme och sin livserfarenhet är lämpadatt tjänstgöra som meddomare. En invändning som vid remissbehandlingen av promemorianriktats mot en sammansättning med endast tre nämndemän är att den intetillräckligt garanterar att olika uppfattningar i samhället blir representeradei rätten. Man torde därvid syfta på spridningen av såväl nämndemännens rentpolitiska åsikter som deras personliga värderingar i övrigt. Med anledning av detta vill jag först och främstkonstatera att det 1982/83:126 19 givetvisinte är förenligt med nämndemannens roll som domare att lägga partipolifiskaaspekter på ett mål, att alltså rösta för en viss utgång i målet därför att denkan tänkas ligga i linje med de åsikter som omfattas av det politiska parti haneller hon tillhör. Nämndemännen skall göra en självständig bedömning, därendast rättsliga aspekter får beaktas. Det kan aldrig bli fråga om attnämndemännen får låta sig bindas av annat än de ramar lagen drar upp. Detskulle ulan tvivel vara förödande för domstolarnas anseende och i strid motderas grundlagsenliga självständighet om domarna lät sig påverkas av sådanafaktorer som t.ex. den åsikt ett politiskt parti företräder i en viss fräga(jfr 11 kap. 2 § regeringsformen). Redanav detta följer att det aldrig kan bli tal om att låta politiska majoritetsförhållandeno.d. bestämma sammansättningen i etl visst mål. Att nämndemännen inte uppträdersom representanter för ett visst parti betyder också att det inte kanframställas några krav på "partirepresenta-Uon" i ett enskilt mål, t.ex.att nämndemän från varje riksdagsparti skall delta i ett uppmärksammat mål. Jagvill för tydlighetens skull framhålla att detta är innebörden även av gällandeordning. Menäven om nämndemännen i sin verksamhet skall bortse från partipolitiska aspekteroch i princip låta sig styras enbart av de rättsregler som samhället ställtupp, finns det naturligtvis i många - kanske de flesta -mål ett utrymme förnämndemannens personliga erfarenheter och värderingar. Det är i själva verketgenom att ge uttryck för dessa som nämndemannen kan göra en av sina viktigasteinsatser i rätten. Man kan emellertid aldrig komma sä långt som till attnämndemännen i varje enskilt mål skall representera något slags genomsnitt avde s.k. allmänna medborgerliga värderingar som är av betydelse för det målet.Det är inte heller så att nämndemannakåren utgör nägot tvärsnitt av Sverigesbefolkning. Vilka värderingar som blir representerade i domstolen i ett visstmål kan därför variera redan med nu gällande regler. Jagvill med det anförda givetvis inte ha sagt atl del är olämpligt-att tingsrätternavid indelningen av nämndemännen tjänstgöring verkar för en spridning medhänsyn till politiskt hemvisl eller till ålder, kön och yrkesverksamhet. Manlägger vid många tingsrätter ned ett betydande arbete på detta och jag villunderstryka att en sådan fördelning kan ha ett stort värde. Jag menaremellertid att någon avgörande försämring av åsiktsspridningen blandtingsrättens ledamöter inte äger rum med en måttlig inskränkning av antaletnämndemän och att det inte heller för att nämnden skall fylla sin funktion ärnödvändigt att i det enskilda målet få fill stånd en från partipoliUsk synpunktrepresentafiv sammansättning. Vidremissbehandlingen av promemorian har det från några håll uttryckts oro föratt en sammansättning med tre nämndemän skulle medföra risk för att personligttyckande får alltför stort utrymme i ett mäl. Att en nämndeman i sitt dömandelåter sig påverkas av rättsligt irrelevanta faktorer kan naturligtvis inträffaredan med gällande regler. 1982/83:126 20 emellertid för att detta är ovanligt. Jag vill i detsammanhanget understryka att del enligt lag ankommer pä den lagfarne domaren atlför nämndemännen presentera de sakliga och rättsliga förutsättningarna förrättens avgörande i varje enskilt mål (30 kap. 7 § första stycket RB och 15kap. 30 § andra stycket ). Av det sagda framgår att man även med nu gällande domförhetsregleri slor utsträckning är hänvisad till den enskilde nämndemannens personligaegenskaper och till samspelet mellan yrkesdomaren och lekmännen när det gällermöjligheterna atl komma fram till ett riktigt och rimligt avgörande i etl mål.Alt nämndemännen i vårt land allmänt är väl kvalificerade för sitt uppdragtorde det också råda en bred enighet om. En jämkning av domförhetstalet för nämndemän kan i någonmån bidra lill en mer allsidig rekrytering av nämndemän, om den leder till attvarje nämndeman inte behöver tjänstgöra så ofta som . Mot bakgrund av vad jag nu har sagt kan jag för min delinte finna att det skulle bli någon försämring av tingsrätternas möjligheteratt komma fram till en sakligt riktig dom, om mari i normalfallen minskarantalet nämndemän från fem till tre. Jag vill i sammanhanget erinra om attlänsrätterna är domföra med en lagfaren domare och tre nämndemän.Erfarenheterna därifrån talar inte för att ett sådant antal är för litet föratt rättens avgöranden skall fylla befogade krav på rättssäkerhet. Vidare vill jag i detta sammanhang peka på atl de allmännaunderrätterna enligt de regler som gällde före den s.k. underrättsreformen år1971 var domföra med en lagfaren domare och tre nämndemän i mål om brott förvilket det inte var stadgat svårare straff än fängelse ;tt år. Det finns enligtvad jag känner till inga belägg från för att tre nämndemän i brottmålav normal beskaffenhet skulle vara ett otillräckligt antal. Tvärtom är det påsåväl domar- som nämndemannahåll en vanlig uppfattning att detta var en bådebland parter och domstolsledamöler uppskattad sammansättning som gagnade eninformell och odramatisk handläggning av mål om mindre allvarlig brottslighet. Jag har alltså kommit fram till alt tre nämndemän normaltsett räcker för att bevaka de intressen som lekmannamedverkan avser atttillgodose. Det finns emellertid en grupp mål där man med visst fog kan göragällande att avgörandet bör träffas av ett större antal personer, nämligen mälom mycket grova brott. I sädana mål uppkommer oftare än annars grannlagabevisvärderingsfrågor. Vidare måste rätten göra svåra avvägningar när detgäller påföljden. Eftersom del normalt gäller långvariga fängelsestraff, ärrättens bedömningar av synnerligen stor belydelse för den tilltalade. I dessamål talar enligt min mening övervägande skäl för att nuvarande domförhetsregleri.princip behålls. Det finns alltså skäl som talar för en ordning som i vissmån kan sägas innebära en återgång till ett äldre system med olika domförhetsreglerberoende på målets beskaffenhet. 1 promemorian avvisas tanken på en 1982/83:126 21 sådanordning, huvudsakligen med hänvisning till organisatoriska problem och risk förrättegångsfel. Denna bedömning delas i allmänhet av remissinstanserna. Omett differentierat nämndsystem skall införas på nytt, måste man söka åstadkommaen sådan avgränsning av området för den större sammansättningen att manundviker de nackdelar som har redovisats i promemorian. Detta kan enligt minmening åstadkommas med en ordning.där den större sammansättningen förbehålls degrövsta brottmålen. Som jag tidigare nämnt är det i dessa mål som behovet avflera personers medverkan i rätten är störst. I sådana mål är den tilltaladepraktiskt laget alltid berövad friheten. Målen måste därför avgöras snabbt ochoftast med kort varsel. Huvudförhandlingen äger på gmnd därav ofta rum utanfördet ordinarie tidsschemat vid s.k. extrating. Del är i de flesta fall inteaktuellt att handlägga andra mål vid samma fillfälle. Några beaktansvärdaorganisatoriska problem när det gäller utsättande av mäl behöver således inteuppkomma. Detär emellerfid också nödvändigt alt fixera en så klar gräns att tillämpningenav domförhetsregeln inte kräver några mer ingående överväganden i varje enskiltfall, med risk för rättegångsfel. Det är på grund därav inte möjligt alt knytaan till den påföljd som den åtalade brottsligheten kan antas förskylla i detkonkreta fallet, utan man bör låta gränsen följa de straffskalor som formelltgäller för det brott som åtalet avser. Enlämplig avvägning är enligt min mening att förbehålla den större sammansättningenför sådana brott där det lindrigaste straffet är fängelse i tvä är. En sådangränsdragning innebär att en fingsrätt blir domför med en lagfaren domare ochfem nämndemän i bl.a. mål om grova våldsbrott (t.ex. mord, dråp och våldtäkt),vissa allvarliga sedlighetsbrott, vissa grova allmänfarliga brott (t.ex.mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse och grovt sabotage), allvarliga brott motrikets säkerhet, vissa grova brott under krig samt grovt narkotikabrott ochgrov varusmuggling av narkotika. Det kan naturligtvishävdas att en gräns som utgår från den formella straffskalan och inte frånbrottets grovhet i det enskilda fallet inte garanterar att den störrenämndsammansättningen medverkar just i de viktigaste målen. Som sagtsär dock en klar gräns nödvändig för regelns tillämpning. Den omständigheten attlagstiftaren satt en minimigräns pä fängelse för vissa brolt innebärvidare ett principiellt ställningslagande att just brott av denna art generelltselt är av mycket allvarlig beskaffenhet. Jag vill också erinra om attmotsvarande gräns redan finns i andra sammanhang i den allmännadomstolsprocessen. Sålunda gäller för dessa brott särskilda regler i fräga omhäktning (24 kap. 1 § tredje stycket RB) och telefonavlyssning (27 kap. 16 § RB). Någonanledning att göra skillnad mellan olika typer av tvistemål i vilka nämndemändeltar finns enligl min mening inte. I sådana tvistemål bör alltsånämndemännens antal i princip minskas från fem till tre. 1982/83:126 22 Jag förordar att reglerna i 1 kap. 3 och 4 §§ RB ändras ienlighet med det anförda. 2.1.4 IndividueU rösträtt för nämndemännen m.m. Departementsförslagei: Nämndemännen i tingsrätterna fårindividuell rösträtt i enlighet med vad som gäller i länsrätterna, hovrätternaoch kammarrätterna. Vid lika röstetal fär ordföranden i princip utslagsröst. Ibrottmål skall dock den lindrigaste meningen gälla om den fått hälften avrösterna. Nämndemännen får vidare samma juridiska ansvar för domen som den lagfarnedomaren. Promemorieförslagel: Överensstämmer meddepartementsförslaget (promemorians. Remissinstanserna; Majoriteten avstyrker förslaget, ihuvudsak under anförande att nämndemännen får för stort inflytande över domenpå bekostnad av juristdomaren. Några remissinstanser tillstyrker dock förslaget. Skäl för departementsförslaget: Nämndemännen ilänsrätterna, hovrätterna och kammarrätterna har individuell rösträtt, vilketi princip innebär att varje nämndemans mening väger lika tungt somjuristdomarens. Vid lika röstetal har dock den senare utslagsröst. Detsammagäller dä en tingsrätt dömer i egenskap av fastighetsdomstol ellervattendomstol. 1 andra fall då nämndemän deltar i tingsrätterna ses de däremotfortfarande som ett kollektiv nämnden. gällde att endast en enhällignämnd kunde övertösta juristdomaren. , dä den nuvarande femman-nanämndeninfördes, finns omröstningsregler som i huvudsak innebär att vid oenighetnämndens mening skall gälla, om minst fyra nämndemän är överens om domskälenoch domslutet. I praktiken innebär denna ordning i de flesta fall detsamma somindividuell rösträtt med utslagsröst för ordföranden. Remisskritikenmot promemorieförslaget tar närmast sikte på frägan om juristdomarensinflytande på domen i ett system med individuell rösträtt. Den fråganåterkommer jag till i det följande. När det gäller spörsmålet om individuelleller kollektiv rösträtt framstår emellertid nuvarande syslem, där nämndemännenformellt ses som ett kollektiv, enligt min mening knappast som fidsenligt. Omman i ett system med tre nämndemän i flertalet mål skulle behålla denkollektiva rösträtten, borde det som regel krävas en enig ordföranden. Detta skulle i princip innebära en försvagning avnämndemännens ställning som går tvärs emot den förstärkning av lekmannainflylandelsom i andra sammanhang anses önskvärd. Jag anser sålunda att man i detta hänseende nu bör anpassaförfarandereglerna för tingsrätterna till vad som gäller vid övriga domstolaroch till vad som i praktiken i stor utsträckning är en följd även av nugällande regler. Nämndemännen i tingsrätterna bör alltså ges individuellrösträtt. 1982/83:126 23 övriga domstolar där nämndemännen har individuell rösträtt har ordföranden somjagtidigare nämnt utslagsröst vid lika röstetal. Om motsvarande ordning införsvid tingsrätterna, innebär det i praktiken att juristdomarens inflytande iförhållande till nämndemännen inte nämnvärt förändras i förhållande till vadsom gäller f.n. Remissinstanserna har i allmänhet inte haft någon erinran motatt man i ett system med individuell rösträtt i princip låter ordföranden fåutslagsröst vid lika röstetal. I brottmål gälleremellertid f.n. en delvis annan ordning för omröstning i kollegiala domstolar.Liksom i andra mäl vinner den mening som omfattas av mer än hälften avledamöterna. Har någon mening fått hälften av rösterna och är denna den lindrigasteskall den meningen gälla. I fall då inte någon mening kan anses som lindrigaregäller den meningen som fått hälften av rösterna och bland dem ordförandens (29kap. 3 § tredje stycket RB). En kompletterande bestämmelse finns för det fallalt flera än två meningar föreligger utan att nägon skall gälla enligt den nyssbeskrivna regeln. I sådant fall skall de röster som är ogynnsammast för dentilltalade sammanläggas med de därnäst minst förmånliga och, om det erfordras, sammanläggningenfortsättas efter samma gmnd till dess någon mening skall gälla. Kan inte nägonmening anses ogynnsammare för den tilltalade gäller den mening för vilkenrösterna är flera än för en annan eller, om det finns lika många röster förflera meningar, den mening som biträtts av den främste bland dem som röstat förnägon av dessa meningar (29 kap. 4 § RB). Lagens nuvarandeståndpunkt är att villkorlig dom, skyddstillsyn, skyddstillsyn jämte fängelsesamt överlämnande till särskild vård inte är att anse som lindrigare än fängelseoch att de angivna påföljderna inte heller inbördes kan graderas i svårhet.Detta innebär att vid lika röstelal mellan exempelvis fängelse och villkorligdom ingen påföljd är att anse som lindrigare och ordförandens utslagsröstfäller avgörandet. Resultatet blir alltså i det fallet detsamma som det skulleha blivit vid en omröstning enligt de nuvarande reglerna för tingsrätt mednämnd. När omröstningen däremot gäller t.ex. frågan om frikännande eller omlängden av ett fängelsestraff är en av meningarna lindrigare än den andra ochdenna kan därför komma att gälla vid omröstning i kollegial ordning. Vidnämndomröstning skulle vid lika röstetal utgången även i detta fall bliberoende av ordförandens ställningstagande. Ipromemorian föreslogs för brottmålens del att samma omröstningsregler somenligt vad jag nu har sagt gäller i andra kollegiala domstolar skulle införasäven i tingsrätterna. Vid remissbehandlingen mötte detta förslag kritik frånmånga håll. Man menade att juristdomaren - i kraft av sin specialutbildning -borde få ett avgörande inflytande vid lika röstetal, oavsett om han röstade förden lindrigaste meningen eller inte. Förslaget befarades leda till flermateriellt felaktiga domar och ett ökat antal överklaganden.