prop · G6039 · 1982-12-31 00:00:00 — 5.1.2 AOst och LAS 5.2 Allmänna sammankomster och offentliga tillställningar - allmäntom bakgrunden 5.3.2 Allmänbakgrund till bestämmelserna i 5.3.3 Avgränsningenav det grundlagsskyddade om rådet 5.4 Gränsdragningen mellan sammankomster och tillställningar 5.5 Gränsdragningen mot enskild sammankomst eller tillställning m.m. 5.6 Tillståndsprövningenenligt AOst och LAS 5.7 Upplösning av tillställningaroch sammankomster rop.l982/»3-9 '''''' .a 975 års.592 Motion vxd 19 . ; 3 ;efr.etsut.ed- 5.10.1 l"""',LLet enUgt ''''..tåndsKravenligt -°- rriao.dning33.adgo. Bilaga ' Bilaga 2 - 10S7/83 i saml Nr 9 3Riksdagen 1982/W- Prop,1982/83:9 34 I betänkandet behandlas dels frågan om förbudmot alkoholförtäring på allmän plats och möjlighet till be-, slag och förverkande av alkoholhaltiga drycker som påträffas hos någon som bryter mot ett sådant förbud,dels frågan om tillståndskrav förgatumusicerande. Utredningen anser att ett generellt förbud mot förtäring av alkoholhaltiga drycker på alla allmännaplatser i landet inte bör införas. Ordningsstörningar i samband med offentligalkoholförtäring förekommer främst på vissacentralt belägna allmänna platser i tätorterna.Behovet av en förbudsbestämmelse varierar-därför starkt frånkommun till kommun. Föreskrifter om förtäringsförbud börenligt utredningen endast meddelas förde allmänna platser beträffande vilka behovet av dylika föreskrifter görsig särskilt starkt gällande. Denna prövningkan endast göras på lokal nivå. Utredningen anser därför att den möjlighet som kommunerna har att i lokalordningsstadga förbjuda alkoholförtäring på allmän plats bör kvarstå. Utredningen föreslår att en bestämmelseinförs enligt vilken beslag och förverkande skall kunna ske av spritdrycker, vin ochstarköl som påträffas hos densom i strid mot en bestämmelse i lokal ordningsstadga förtär sådana drycker påallmän plats eller på en plats som med stöd av 1 § andra stycket AOst likställts med allmänplats. Förslaget motiveras av att effekternaav ett polisingripande vid överträdelse av ett förtäringsförbudi lokal ordningsstadga skulle bli avsevärtstörre, om alkoholen kan tas i beslag ochsedermera förverkas. Förverkande skall kunna följa även omdryckerna tillhör annan än den som har Prop.1982/83:9 35 överträtt förbudet.Enligt förslaget skall förverkande vidare kunna ske av spritdrycker, vin ochstarköl som påträffas hos någon som inte självkan visas ha överträtt förbudet men som vid till fallet'vari sällskap med den ertappade. Dettaskall dock bara gälla om det är uppenbart att dryckerna varit avsedda även för den som överträtt förbudet. Beslag och förverkande skall kunna ske inte bara av den dryck eller de drycker somförtäringen avsett utan överhuvudtagetav spritdrycker, vin och starköl som påträffas hos någon av de nu nämndapersonerna. Utredningen föreslår att det förfarande som föreskrivs i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. skall gälla i tillämpligadelar. Utförande av sång och musik påallmän plats (gatumusik) utgör i allmänheten allmän sammankomst. Härav följer atttillstånd av polismyndigheten krävs för varje särskilt framträdandepå allmän plats. Härigenom kan spontana ochoplanerade framträdanden förhindras i en utsträckning som inte alltid är sakligt motiverad.Utredningen anser att vissa lättnader itillståndskravet bör införas. Någon anledning att i detta hänseende göraskillnad i regleringen av gatumusiken och av andra typer av sammankomster föreligger inte enligt utredningens mening.Utredningen föreslår därför en bestämmelse enligt vilken polismyndighetenfår föreskriva att tillstånd inte behövs för sådana allmännasammankomster på allmän plats som är av mindre omfattning och som intekan förväntas medföra fara för ordning och säkerhet.Vid bedömningen av om en sammankomst kan väntas medförafara för ordning och säkerhet skall särskildhänsyn tas till det väntade antalet deltagare och till de särskilda anordningar som avses förekomma. Prop.1982/83:9 36 skall polismyndighetens föreskrift innehålla uppgifter om på vilka platser och under vilka tider de angivnasammankomsterna får hållas utan tillstånd. Innan polismyndighetenbeslutar i frågan skall samråd ske med den kommunala nämnd som kommunens fullmäktige bestämmer. 1982/83:9 37 I ordningsstadgeutredningens uppdrag ingår främst en allmän översyn avallmänna ordningsstadgan (1956:617) (AOst)i syfte att anpassa stadgan till regeringsformens (RF:s) bestämmelser om normgiv-ningsmakten. Särskild uppmärksamhetskall därvid ägnas åt de lokala ordningsstadgorna somibland torde innehålla bestämmelser som enligt RF inte får meddelas i annan ordning än genom lag. Utredningen bör överväga om bestämmelserav det slag det här kan vara fråga om behövsoch i vilken form de i såfall bör meddelas. Utredningen har vidare att behandla ettantal särskilda frågor som anges i direktiven eller som under arbetetsgång har överlämnats tillutredningen. har med anledning av motionen 1975:1102 begärt en översynav bestämmelserna om tillståndstvångför gatumusicerande (CU 1975:11, rskr98). Utredningen skall enligt direktiven behandla även denna fråga. I motionerna 1979/80:1020 och 1112 föreslogs lagstiftning innebärande förbudmot alkoholförtäring på allmän plats och möjlighet till beslag och förverkande av alkoholhaltiga drycker vid överträdelse av sådant förbud(JuU 1980/81:6). Utskottet uttalade att motionsyrkandet om ett generellt förbud mot alkoholförtäring på allmän plats inteborde bifallas, och att någon åtgärd från sida med anledning av motionsyrkandena i fråga om beslag och förverkande av alkoholhaltiga drycker inte borde vidtas i avvaktan på resultatet av ordningsstadge- 1982/83:9 38 utredningens pågående arbete. Påhemställan av utskottet avslog riksdagenmotionerna. 1 detta betänkandebehandlas dels frågan om förbud mot alkoholförtäring på allmän plats och möjlighet till beslag och förverkande av alkoholhaltiga dryck er som anträffas hos någon som bryter mot ett så dant förbud, dels fråganom tillståndskray för ga tumusicerande. Företrädare för kommunerna och för palisen har fäst utredningens uppmärksamhet påde särskilda ordningsproblem somalkoholförtäringen på allmän plats har medförtunder senare år. Det har också påpekats för utredningen att osäkerhet råder om vilka regler som gäller för gatumusicerande och att detta medför olägenheter för både polismyndig heterna och gatumusikanterna. 2 ALLMÄNNAORDNINGSSTADGAN OCH LOKALA ORDNINGSSTADGOR AOst innehåller delsordningsföreskrifter för i första handallmänna platser, dels föreskrifter om offentliga tillställningar. Allmän plats enligt AOst är gata, torg, park och annan plats som enligt fastställd stads- eller byggnadsplan utgör allmänplats och som upplåtits för avsett ändamål. Även för allmänhetentillgänglig del av hamnområde, allmänväg eller annat område som ärupplåtet till eller används för allmän samfärdselutgör allmän plats (1 §1 st); I 2 - 6 §§ finns allmänna ordningsföreskrifteroch föreskrifter om krav på polismyndighetens tillstånd för vissverksamhet på allmän plats. Prop.1982/83:9 39 Enligt 7 § första stycket fåri lokal ordningsstadga meddelas de ytterligare ordningsföreskrifter - utöverde allmänna ordningsföreskrifterna i AOst -som behövs för en kommuneller del av en kommun. Sådana föreskrifter fårinte gälla förhållanden som reglerats i annanordning. Vid meddelande av lokal ordningsföreskriftskall enligt' 7 § andra stycket tillses att därigenom inte läggsonödigt tvång på allmänheten eller påannat sätt görs obefogad inskränkning i denenskildes frihet. Vidare får i lokal ordningsstadga bestämmas att sådanatill allmänt begagnande upplåtna områdensom inte utgör allmän plats i AOstrs mening vid tillämpning av de allmännaordningsföreskrifterna i AOst eller av föreskrift i lokal ordningsstadga skall vara likställda med allmänplats (1 § 2 st). Lokal ordningsstadga antas av kommunfullmäktige på förslag av eller efter hörande av berörda myndigheter. Beslutet skallunderställas prövning.Länsstyrelsen kan själv förordna i ämnet, om kommunfullmäktige inte antar en lokal ordningsstadga med det innehåll som länsstyrelsenanser nödvändigt. Beslutet skall i såfall underställas regeringen. Motsvarande bestämmelser gällerför ändring av eller upphävande avlokal ordningsstadga (23 §). Fullmäktiges beslut om antagande, upphävande eller ändringav lokal ordningsstadga överklagas genom kommunalbesvär (27 §2 st). beslut i underställningsärendetöverklagas hos regeringen genombesvär (27 § 4 st). Förseelser mot de allmänna ordningsföreskrifternai AOst eller mot en bestämmelse i en lokal ordnings- Prop.1982/83:9 40 stadga bestraffas enligt 28 § med böter högst eller, vid grövreförseelser, med dagsböter. De ordningsföreskriftersom meddelas i en lokal ordningsstadga ärallmänna regler som gäller generellt inom kommunen eller en del av denna.I 8 § har emellertid polismyndighetentillagts befogenhet att meddela de ordningsföreskrifter som behövs för särskildafall. Svenska stadsförbundetoch (numera ) har utarbe- tatnormalförslag till lokal ordningsstadga jämte en promemoria med förbundets kommentarer till de olika bestämmelserna. Förslagethar vid skilda tillfällen omarbetats med hänsyn till nytillkommen lagstiftning. Engenomgripande omarbetning gjordes år1970. I förarbetena till AOst (betänkandet SOU 1944.:48 med förslag till al]mänordningsstadga m.m., betänkandet SOU 1954:37 med förslag till allmänordningsstadga m.m. samt prop. 1956:143) diskuterades ingående om den nya förhela riket gällande stadgan skulle innehålla endast ett fåtalmateriella- ordningsföreskrifter och i övrigt överlämna'regleringen åtkommunerna - som skett i 1868 årsordningsstadga för rikets städer - eller en mängddetalj föreskrif-ter som gav ringa utrymme åt lokal reglering. betänkande framhöllsatt ett. önskemål om enhetliga regler inte fick föranledaen detaljreglering i den allmänna stadgansom gick utöver behovet för varje enskilt samhälle. Sådana regler kunde, menadeutredningen, uppfattas som ett onödigttvång 1982/83:9 41 på allmänheten och skulle därför endast med svårighetkunna upprätthållas. Vidare borde man beakta att en långtgående generell reglering kunde kommaatt stå i strid mot principen om kommunaltsjälvstyre. Föredragande departementschefen anslöt sig i prop. 1956:143 till utredningensuppfattning. Visserligen hade det utvecklade kommunikationsväsendet och den ökaderörligheten medfört behov av såenhetliga ordningsregler som möjligt. Man måste emellertid beakta de skilda förhållandena för stad och förlandsbygd. Det kunde därför enligt departementschefen inte vara riktigt att i små landskommuner ha ordningsföreskrifter i alla de hänseenden som behövdesi större städer. Den huvudsakliga regleringen borde därför ske lokalt. betänkande ansågsdet inte möjligt att i detalj ange i vilka hänseenden kommunerna skulle ha möjlighet att meddela kompletterande ordningsföreskrifter. Utredningen föreslog i ställetatt det i den nya stadgan uttryckligen skulle anges att genom lokala föreskrifter inte fick läggas onödigt tvång på allmänheten eller påannat sätt göras obefogad inskränkning i denenskildes frihet. Vissa remissinstanser ansågatt bestämmelsen var överflödig. Departementschefenfäste emellertid stor vikt vidutredningens mening. Han anförde följande (s. 110). I fråga om lokala föreskrifter vill jag i övrigt understryka, att sådanföreskrift skall ha befunnitserforderlig och att det skall tillses att genom lokal föreskrift icke läggesonödigt tvång på allmänheten eller eljest göres obefogad inskränkning i denenskildes frihet. Det kan måhända tyckas att sistnämnda tillägg är överflödigt och att en sådan föreskrift såsom varande självklar 1982/83:9 42 bör kunna utgå ur förslaget. Detär emellertid uppenbarligen av största vikt att tillse, att man icke inför ett flertal detaljerade ordningsföreskrifter som icke verkligen är av behovet påkalladeoch som icke uppbäres av ett allmänt rättsmedvetande.Ett otal ordnings- och säkerhetsfrågor uppkommer i vårtnuvarande samhälle. Alla tänkbara situationer kan icke regleras genom föreskrifter av olika slag. Det måste göras en lämplig avvägning.Går man för långt iregleringen, kommer det att framståsom ett onödigt tvång på allmänheten eller en obefogad inskränkning i den enskildes frihet. För sådana föreskrifter kan man icke räkna med förståelse hos allmänheten.Jag anser dessa synpunkter så betydelsefulla,att de bör komma till uttryck även i författningstexten. Frågan om olika lokala ordningsföreskrifter ståtti strid mot 7 § AOst har vid skilda tillfällen prövatsav regeringen, regeringsrätten - i yttranden till regeringeneller i kommunalbesvärsmål - och av justitieombudsmannen (JO). JO gjorde i sin ämbets-berättelse1966 (s. 563) följande mera principiella uttalande. Inom det vidsträcktaordningsområdet föreligger i och för sig utrymme för detaljreglering av en mångfald frågorrörande ordning och trivsel i den mänskliga sammanlevnaden. Som framhållits i propositionen till allmänna ordningsstadgan (prop. nr 143/1956 s. 110) kunnaemellertid icke alla tänkbara situationer regleras genomlokala föreskriftei:. En reglering, somicke verkligen är av behovet påkallad, kan lättframstå som ett onödigt tvångför allmänheten eller som en obefogad inskränkning i den enskildes frihet och kan för övrigt även eljest medföraolägenheter. Det är därför enligt min mening av största vikt att länsstyrelsernavid sin prövning av lokala ordningsstadgortillse, att ortsmyndigheterna icke - påsätt i stor utsträckning skedde föreallmänna ordningsstadgans tillkomst-begagna sin lokala förordningsmakt till att utfärda långtgående, sakligt opåkalladeeller mindre väl motiverade förbud, som antingen icke efterlevas eller ens kunna ipraktiken upprätthållas och som för övrigt - om frågan skulle hänskjutas förbedömning i sådan ordning - torde komma att underkännas av domstol eller Kuingl. Maj: t. Prop, 1982/83:9 43 3 NORMGIVNINGSMAKTEN ENLIGT RF Vid bedömningen avde spörsmål som behandlas i detta betänkandekräver frågan om normgivningsmakten enligt RF särskild uppmärksamhet.I det följande lämnas därför en kortfattad redogörelse för reglerna om normgivningsmaktens fördelning i 8 kap. RF. De centrala delarna av normgivningen tillkommer enligt RFriksdagen ensam, medan regeringen grundar sin behörighet antingen direkt påföreskrifter i RF eller på delegering frånriksdagen. I RF anges ett antal ämnen i vilkadet i första hand ankommer på att besluta - det primära lagområdet.Hit hör bl.a. frågor av privaträttslignatur (8 kap. 2 §) samt sådana föreskrifterom förhållandet mellan enskilda och det allmänna som gäller- åligganden förenskilda eller i övrigt avser ingrepp i den enskildespersonliga eller ekonomiska förhållanden (jfr 8:5) (8 kap. 3 §). Under 8 kap. 3 § faller således bl.a. frågor om brott och rättsverkan av brott. Inom en del av det primäralagområdet kan genom lagdelegera normgivningskompetens till regeringen. I 8 kap. 7 - 10 §§ anges uttömmandede fall där delegering kan ske. Enligt 8 kap.7 § första stycket kan regeringen således,utan hinder av 8 kap. 3 S, efter bemyndigande i lag genom förordning meddela föreskrifter om bl.a. trafik eller ordningen på allmän plats. Ettsådant bemyndigande (jfr 2:12 1 st)medför inte rätt för regeringenatt meddela föreskrifter om annan rättsverkan av brott än böter. kan dock i den lagsom innehåller bemyndigandet föreskriva ävenannan rättsverkan än 1982/83:9 44 böter för överträdelse av en föreskrift som regeringen meddelarmed stöd av bemyndigandet, s.k. blankettstraffstadgande(8 kap. 7 § 2 st). När bemyndigar regeringenatt meddela föreskrifter i ett visst ämne, kan den medge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndigheteller kommun att meddela bestämmelser i ämnet, s.k. subdelegation (8 kap. 11 §). Härigenom gesgrundlagsstöd åt den kommunala förordningsmakten. Denna grundadesig tidigare i stor utsträckning på författningarsom Kungl. Maj:t hade beslutat efter att ha hört . Dessa äldre författningar gällerenligt övergångsbestämmelserna till RF utan hinder avatt de inte tillkommit i den ordning som föreskrivsi RF. I 8 kap. 13 §anges regeringens direkt på RF grundade behörighet att besluta rättsnormer. Hit hör dels föreskrifter som inte enligt grundlag skall meddelasav , den s.k. restkompetensen, dels föreskrifter om verkställighet avlag. Grundlagberedningen hade i sitt betänkande med förslagtill ny regeringsform (SOU 1972:15) föreslagitatt subdelegation skulle kunna ske endast till förvaltningsmyndighet. Föredragandedepartementschefen anförde emellertid i prop. 1973:90 (s.319 f) följande. En fråga som aktualiseras i dettasammanhang gäller den s.k. kommunala förordningsmakten. Genom vissa av regeringenbeslutade författningar tillerkänns kommunernas fullmäktige rätt att besluta för allmänhetenbindande föreskrifter, vilka i regel är straffsanktionerade i den författning som innehåller bemyndigandet. Prop.1982/83:9 45 slagen av sådana föreskrifter ärlokala ordningsstadgor, hamnordningar, brandordningar och hälsovårdsordningar.Det bör dock tilläggas att fullmäktigesbeslut i flertalet fall måste fastställas av länsstyrelsenför att bli giltiga. Föreskrifterna kan i dessa fall också beslutas av länsstyrelsenmot fullmäktiges vilja. De måste då fastställas av Kungl. Föreskrifterna i de författningar som jag har nämnt nu ligger pågrund av 3 § i huvudsak inom det primära lagområdet.Detta innebär att sådana av regeringen beslutade författningar, som innehåller bemyndiganden förkommunernas fullmäktige, måste grunda sig pådelegation enligt 7 §. Det blir då naturligt att se bemyndigandena för kommunernas fullmäktige som fall av subdelegation av normgivningskompetens.Jag föreslår därför att i förevarande paragraf tas in bestämmelser av innehållatt subdelegation skall kunna ske äventill kommun. Den normgivningskompetens som enligt den föreslagna paragrafen skall kunna delegeras vidaretill förvaltningsmyndighet eller kommun är visserligen formellt inte begränsad till närmarebestämmelser i ämnet utan avser bestämmelser över huvud taget i detta. Det måste emellertid förutsättas att subdelegationen i allmänhet kommer att omfatta endast en del av den normgivningskompetenssom regeringen erhållit genom bemyndigandet. En sådan ordning överensstämmer ocksåbäst med den föreslagna bestämmelsensordalydelse. - - -Straffbestämmelser bör enligt min uppfattning inte bli föremål för subdelegation. Eftersom rätten till subdelegation bygger på medgivande av , kan utsträcka eller begränsasubdelegations-möjligheten på det sättsom finner lämpligt. Angående användningen av s.k. blankettstraffstadganden anförde föredragandedepartementschefen följande (s. 315). Det är inte ovanligt att till- allmänheten riktade handlingsregler i ett visst ämne finns intagna i en författning som har beslutats av regeringen, medan däremot bestämmelserom straff för överträdelser av dessa regler finns i samfällt beslutad lag. Som exempel på sådana s.k.blankettstraffstadganden kan 1982/83:9 46 nämnas 37 § naturvårdslagen(1964:822) jämförd med 5 och 14 §§ samma lag, 31 § allmänna förfogandelagen (1954:279) och 11 § lagen . (1971:176) om vissa internationellasanktioner. Skulle straffstadgandet föreskrivaannan rättsverkan än böter tordedet, om grundlagen saknade ett uttryckligt stöd för tekniken, med blankettstraffstadganden,kunna hävdas att denna teknik innebar ettotillåtet kringgående av i förstahand bestämmelsen i tredje styckets andrapunkt. Eftersom metoden med blankettstraffstadganden kan vara praktisk, föreslår jag attdet i tredje stycket tas in en föreskrift i en lag med ettbemyndigande av det slag som avses i förevarandeparagraf kan föreskriva även annan rättsverkanän böter för överträdelse av föreskrift som regeringen meddelar med stöd av bemyndigandet. Det blir härigenom exempelvis möjligt att i lag föreskriva frihetsstraff som påföljd för brott mot en av regeringen föreskriven tystnadsplikt. Självfallet börman emellertid sträva efter att i största möjligautsträckning i lag beskriva de gärningar som kan följasav frihetsstraff. 4 ALKOHOLFÖRTÄRING PÄ ALLMÄN PLATS AOst saknar bestämmelserom förbud mot alkoholförtäring på allmän plats.Samma förhållande gällde ordningsstadga för rikets städer. Föreskrifter om förtäringsförbudförekommer emellertid i ett flertallokala ordningsstadgor. betänkande föreslogde sakkunniga under rubriken en bestämmelse av följande lydelse. Rusdrycker och pilsnerdricka må icke förtäras å allmän plats, såvidaicke rätt till utskänkning av dylika drycker å platsen ärsärskilt medgiven. Prop.1982/83:9 47 Bestämmelsen hade hämtats frånde då gällande lokala ordningsstadgorna därden förekom allmänt. De sakkunniga motiverade sitt förslag enligt följande(s. 143). Förbud mot förtäring av alkoholhaltigadrycker å allmän plats förekommer allmänt i lokala ordningsstadgor. Utredningen anserdylikt förbud vara av så stor vikt förden allmänna ordningen, att detsamma bör upptagas i den nya ordningsstadgan. Förbudet avser såväl rusdrycker, dvs. spritdrycker och vin, som pilsnerdricka.Tveksamhet kan måhända råda, om icke i vissa fall pilsnerdricksförtäring isamband med måltid, t.ex. vid utfärd till parkanläggning,borde undantas från förbudet. Utredningen har dock stannat vid ett generellt förbud även för dylik förtäring. Orsaken härtillär, att utredningen anser pilsnerdricksförtäring å allmän plats oftakunna bliva störande för trevnaden, varför den i princip helt bör förbjudas.' Åtskilligaremissinstanser ansåg att de bestämmelser som föreslogsunder rubriken var exempel på detaljföreskrifter som inte borde ges generell giltighet.Det framhölls även att bestämmelsen om förtäringsförbud var välsträng framför allt med hänsyntill att även förtäring av pilsnerdricka hadekriminaliserats. I samband härmed påpekades att rusdrycksförtäring på allmän platsunder vissa omständigheter kunde bestraffas som förargelseväckandebeteende. Några remissinstanser ställde sig positiva till förslaget om förtäringsförbud. I direktiven till den nya utredningen underströk departementschefen att storstädernas ordningsproblem på många punkterpåkallade en annan och mera ingående reglering änmotsvarande fråga i de små samhällena.Kravet på enhetlighet fick därför inte föranleda generella föreskrifter som inte omfattades av en Prop.1982/83:9 48 Till denna kategoriav bestämmelser hänfördedepartementschefen förslaget om ett allmänt förbud mot förtäring av pilsnerdrickapå allmän plats. I den män sådana föreskrifter behövdes hördede hemma i lokala ordningsstadgor. betänkande uteslötsbestämmelsen om förtäringsförbud. Den nya utredningen ansåg att åtskilligaav de störningar som betänkandebehandlats under rubriken kunde beivras som överträdelser av bestämmelseri annan lagstiftning. Även om så inte var fallet, borde föreskrifterna inte få någon motsvarighet i en ny allmän ordningsstadga. Efterlevnaden av bestämmelserna i deras föreslagna avfattning skulle nämligenknappast kunna upprätthållas. Reglering på området -om sådan alls behövdes - borde därför ske i form av lokala ordningsföreskrifter. 1956:143 följdesden föreslagna linjen. Inte heller Svenska kommunförbundets normalförslag till lokal ordningsstadgainnehåller någon föreskrift omförbud mot alkoholförtäring på allmän plats. I förbundets kommentar till 6 § normalförslagetanförs följande. Några bestämmelser om förbudmot förtäring av rusdrycker samt kortspel åallmän plats synes icke behövliga. Dåanledning d-ärtill föreligger kan ingripande ske med stöd av straffbestämmelsernaom förargelseväckande beteende i 16 kap. 16 § . Skulle särskilda föreskrifterom förbud mot förtäring avrusdrycker samt bedrivande av kortspel ändockpå någon ort anses nödvändiga kan dessa föreskrifter förslagsvis fåföljande lydelse: Rusdrycker måej förtäras å allmän plats annat än i samband med tillåten utskänkningdärav. Prop.1982/83:9 49 har gåttigenom alla då gällande lokala ordningsstadgor. Förbudmot förtäring av alkoholhaltiga drycker påallmän plats fanns i 32lokala stadgor. I nio fall var förbudet infört i 6 §och i fyra fall i 7 §.