prop · G60311 · 1982-12-31 00:00:00 — Betalningsskyldigheten får jämkas eller efterges om det föreligger särskilda skäl. Talanom att ålägga betalningsskyldighet enligt första stycket skall föras vid allmändomstol. Talan får inte väckas sedan uppdragsgivarens betalningsskyldighet förbeloppet har bortfallit enligt lagen (1982:188) om preskription avskattefordringar m. m. Hos den som har blivit ålagd betalningsskyldighet fårindrivning ske i den ordning som gäller för indrivning av skatt enligtuppbördslagen (1953:272). Därvid får införsel enligt 15 kap. utsökningsbalkenäga mm. Densom har fullgjort sin betalningsskyldighet enligt första stycket får Prop.1982/83:11 111 sökabeloppet åter av den juridiska personen. Därvid skall bestämmelserna i 19 § fillämpas. Bestämmelseni 4 § preskriptionslagen (1981:130) gäller i fråga om regressfordringar enligttredje stycket. Straff,besvär m.m. 23 §En uppdragstagare, som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet till myndighet, uppdragsgivare eller uppgiftsskyldig lämnar oriktig uppgift om något förhåUande, som har betydelse för uppdragstagarens skyldighet att vidkännas avdrag eller för den uppgiftsskyldiges redovisning enligt 8 §, eller underlåter att lämna föreskriven uppgift av sådant slag, döms till böter. Ansvarenligt första stycket inträder ej, om gärningen är belagd med straff iuppbördslagen (1953:272) eller i skattebrottslagen (1971:69). I ringa fall dömsinte till ansvar enligt första stycket. 24 §En uppdragsgivare, som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsi dosätter sin skyldighet att innehåUa eft belopp för en uppdragstagare, som inte är påförd preliminär B-skatt eller, om uppdragstagaren är juridisk person, inte är registrerad enligt lagen (1968:430) om mervärdeskatt, döms till böter. Iringa fall döms inte tiU ansvar enligt första stycket. 25 §En uppdragsgivare, som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet un deriåter att i föreskriven fid till betala in ett belopp som har innehållits, döms till böter. Om gärningen rör betydande belopp eller någon annan försvårande omständighet föreligger, döms fill fängelse i högst . Iringa fall döms inte till ansvar enligt första stycket. 26 §Den som i fall som avses i 8 § uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift eller osann försäkran döms till böter. Ansvarenligt första stycket inträder ej, om gärningen är belagd med straff i skattebroUslagen(1971:69). I ringa fall döms inte till ansvar enligt första stycket. 27 §Den lokala skattemyndighetens beslut får överklagas genom besvär hos länsrätten. Beslut enligt 6 § överklagas dock genom besvär hos läns styrelsen. Följandebeslut av den lokala skattemyndigheten får inte överklagas: beslutvarigenom vite har förelagts. 28 § Följande beslut av får inte överklagas: beslut som avses i 6 §, beslutsom avser sättet för redovisning eller inbetalning av ett innehållet belopp, beslutvarigenom vite har förelagts. Andrabeslut av får överklagas hos kammanätten genom besvär. 29 §Har beslutat om revision eller föreläggande av vite får beslutet inte överklagas. Prop.1982/83:11 112 30 §Hos förordnat allmänt ombud som avses i 72 a § upp bördslagen (1953:272) skall föra det allmännas talan i mål enligt denna lag och får hos den lokala skattemyndigheten yrka att betalningsskyldighet enligt 12 eller 13 § åläggs uppdragsgivaren eller den uppgiftsskyldige. Allmäntombud får överklaga till uppdragstagarens, uppdragsgivarens eller denuppgiftsskyldiges förmån. Den lokala skattemyndighetens beslut får allmäntombud överklaga endast vad avser uppdragsgivarens eller den uppgiftsskyldigesbetalningsskyldighet enligt 12 eller 13 §. 31 §Besvär över beslut enligt denna lag inverkar inte på skyldigheten att betala det belopp som besvären avser. Ändraseller upphävs ett beslut, på vilket utmätning eller annan verkställighet följthos uppdragsgivaren eller den uppgiftsskyldige, skall verkställigheten såvittmöjligt återgå. Ettbeslut varigenom uppdragsgivarens eller den uppgiftsskyldiges betalningsskyldighethar bestämts till ett lägre belopp än det allmänna ombudet har yrkat ellermedgivit, får inte föranleda återbetalning innan det har vunnit laga kraft, omdet allmänna ombudet har anmält hinder mot detta. Om sådant hinder har anmältsfår dock på ansökan medge återbetalning. Därvid skallbestämmelserna i 49 § 2 mom. sista stycket uppbördslagen (1953:272) omställande av säkerhet tiUämpas. Dennalag träder i kraft den och tillämpas i fråga om ersättningar sombetalas ut efter ikraftträdandet. 1982/83:11 113 Närvarande:f.d. justitierådet , regeringsrådet , justitierådet . tillhandakommet utdrag av protokoll vid regeringssammanträde den 22april 1982 har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen förbudgetdepartementet beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslagtill 1. lagom avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragser sättningar, 2. lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370), 3. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272), 4. lag om ändring i taxeringslagen (1956:623). Förslagenhar inför lagrådet föredragits av avdelningsdirektören . Föredragningeninför lagrådet har pågått , då lagförslagen ännu icke erhållitslutlig utformning, och vissa inom lagrådet därvid framförda synpunkter harbeaktats i de förslag som genom remissen överlämnats till lagrådet. Förslagenföranleder följande yttrande av lagrådet: Förslagettill lag om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar Lagförslagetinnebär en utökning av de skyldigheter som åligger företagare ochprivatpersoner till underlättande av beskattningen av andra personer. Vadföretagarna angår kan lagstiftningen väntas medföra vissa komplikationer,särskilt påtagliga för lantbrukare och småföretagare i övrigt. Av störreprincipiell betydelse är emellertid den utvidgade uppgiftsskyldighet somföreskrivs för småhus- och lägenhetsägare och det ekonomiska ansvar som dessakan ådraga sig om skyldigheten eftersattes. Den uppgiftsplikt som förnärvarande åligger dem enligt 37 § I mom. taxeringslagen är av betydligtmindre omfattning, och den föreslagna skyldigheten att betala annans skatttrots att avdragsplikt inte föreligger utgör något nytt i skattelagsfiftningen.Vissa invändningar av mera allmän natur som kan anföras mot en sådan ordninghar redovisats i motiven (5.4.1.1). Invändningarna har emellertid inte ansettstillräckligt vägande med hänsyn till det angelägna i att man nu söker komma tillrätta med problemen med beskattning av den grå arbetskraften. Under allaförhållanden torde det stå klart. 1982/83:11 114 attbestämmelserna kommer att medföra ytterligare besvär och bekymmer för deberörda kategorierna av privatpersoner. Skillnaden kommer att bli påtagligmellan de laglydiga småhus- och lägenhetsägare, som försöker att uppfylla dekrav som ställs på dem, och de som underlåter detta och får arbeten utfördautan något besvär, dessutom i allmänhet för billigare pris. Det är tveksamt omhotet om straff, avgiftsskyldighet och ansvarighet för uppdragstagarens skattkan framtvinga de uppgifter som lagstiftningen avser. Man kan befara att riskenför upptäckt trots allt kommer att te sig begränsad. - I detta sammanhang kanframhållas att lagstiftningen inte omfattar ersättning som lämnas genomtjänster eller på annat sätt in natura; här skiljer den sig bl. a. frånmotsvarande regler om uppgifter enligt taxeringslagen (37 § I mom.). Del äremellertid förståeligt atl inte lagstiftningen ansetts böra komplicerasytterligare genom att utvidgas till uppdragsersättningar av angivet slag. Utantvivel talar starka skäl för sådana åtgärder mot skatteflykt som förslagetinnebär. Frågan om dessa skäl väger tyngre än de betänkligheter som här harantytts torde inte vara av sådant slag atl lagrådet har att ta ställning tillden. Lagrådet har från de synpunkter lagrådet har att beakta ej anledning attmotsätta sig den föreslagna lagstiftningen. Underlåtenhetatt fullgöra uppgiftsskyldighet enligt 8 § - däri inbegripet lämnande avoriktig uppgift - kan medföra betalningsansvar för en uppdragsgivare, fastäninkomstbortfallet för det allmänna icke föranletts av underlåtenheten. Så blirnämligen händelsen om uppdragstagaren, ehum uppdragsgivaren underlåtit fullgörasin uppgiftsskyldighet, i sin deklaration upptagit erhållen ersättning men, t.ex.pä grund av iråkat obestånd, icke kunnat erlägga skatt som påförts honom ianledning av ersättningen eller annan inkomst. I detta fall saknasorsakssamband mellan uppdragsgivarens försummelse och inkomstförlusten för detallmänna, och dennes skyldighet att betala skatten kommer att framstå som en inkonsekventoch alltför sträng påföljd för försummelsen. Stadgandet i 14 § om möjlighet attefterge betalningsskyldigheten kan väl i vissa fall medföra att sådant resultatkan undvikas. Stadgandet synes dock icke tillämpligt i det fall att ingen ursäktandeomständighet föreligger i fråga om försummelsen men på sätt angivits detbrister i orsakssammanhanget mellan uppdragsgivarens underlåtenhet och detallmännas inkomstbortfall. Frånuppdragsgivarens betalningsskyldighet bör därför undantagas fall då hansförsummelse att fullgöra uppgiftsskyldigheten icke kan anses ha föranlett varesig att en inkomst dolts för det allmänna eller att det allmänna gått förlusten inkomst. Så är uppenbarligen händelsen när uppdragstagaren uppgivitmottagen ersättning i sin självdeklaration. Ett undantag med denna innebördkan stundom medföra komphkafioner genom att det inte utan närmare undersökningkan konstateras humvida upp- 1982/83:11 115 dragstagarenuppgivit ersättningen till beskattning. Detta förhållande kan dock icke utgöratillräckligt skäl för att underlåta att meddela en undantagsregel, som ärnödvändig för att undvika stötande konsekvenser av lagstiftningen. Underåberopande av det anförda förordar lagrådet att en ytterligare undantagsregelmed angiven innebörd upptages i tredje stycket. Detta kan förslagsvis gesföljande lydelse: "Betalningsskyldighetföreligger inte, om den uppgiftsskyldige frivilligt har rättat oriktig uppgift,och ej heller, om uppdragstagaren upptagit ersättningen i sinsjälvdeklaration." Regelnom eftergift får betydelse bl. a. då den uppgiftsskyldige byggt en oriktiguppgift på upplysningar, som uppdragstagaren lämnat på fakturan eller i annatsammanhang. Enligt specialmotiveringen till 13 § bör han befrias frånbetalningsskyldighet, om han i sådant fall saknat anledning misstänka att rättaidentitetsbeteckningar inte angetts på fakturan. Avsikten är att 14 § förstastycket andra meningen skall tillämpas i detta fall. Avfattningen av dennabestämmelse ger emellertid knappast något klart stöd för en sådan tillämpning.Lagrådet förordar att meningen får följande lydelse: "Detsammagäller om underlåtenheten eller felaktigheten framstår som ursäktlig med hänsyntill den oriktiga uppgiftens beskaffenhet, till upplysningar somuppdragstagaren lämnat eller till någon annan särskild omständighet." Lagrådetfinner ej anledning till erinran mot förslagen. 1982/83:11 116 Närvarande: statsministern , ordförande, ochstatsråden , , , Åsling, Söder, , ,, , Eliassion, Elmstedt, Tilländer, Ahrland, Proposition med förslag till lag om avdrags- ochuppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar 1 Anmälan av lagrådsyttrande Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslagtill 1. lag om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffandevissa uppdragser sättningar, 2. lag om ändringi kommunalskattelagen (1928:370), 3. lagom ändring iuppbördslagen (1953:272), 4. lag om ändring i taxeringslagen (1956:623). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Förslaget till lag om avdrags- och uppgiftsskyldighetbeträffande vissa uppdragsersättningar. Lagrådet har från de synpunkter lagrådet har att beaktainte ansett sig ha anledning att motsätta sig den föreslagna lagsfiftningen.Enligt lagrådets mening talar utan tvivel starka skäl för sådana åtgärder motskatteflykt som förslaget innebär. Lagrådet har dock ansett att lagstiftningenfår vissa konsekvenser, som lagrådet velat redovisa. Lagrådet konstaterar inledningsvis att lagförslaget innebären utökning av de skyldigheter som har ålagts företagare och privatpersoner föratt beskattningen av andra personer skall underlättas. Den föreslagna lagens bestämmelser om avdragsskyldighetför företagare innebär som lagrådet har antytt en utvidgning av derasmedverkan i skatteuppbörden. Företagarnas nuvarande skyldighet att göra skatteav- ' Beslut om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträdeden . 1982/83:11 117 dragnär de är huvudarbetsgivare åt den som utför arbetet utvidgas ju atl undervissa fömtsättningar också gälla ersättningar för arbeten som utförs av andraän fast anställd personal. Den i praktiken viktigaste förutsättningen för atten skyldighet att göra avdrag skall inträda är att uppdragstagaren inte företernågon faktura vid ersättningens utbetalande eller på fakturan inte angett atthan är skyldig att betala preliminär B-skatt. Är uppdragstagaren en juridiskperson blir det avgörande för uppdragsgivaren i stället om fakturan innehålleruppgift om uppdragstagarens registrering till mervärdeskatt eller inte. Mankan därför räkna med att en avdragsskyldighet på grund av de föreslagnabestämmelserna i stort sett bara kommer att uppstå i fråga om uppdragstagare somär fysiska personer. Utvidgningen av företagarnas avdragsskyldighet innebärmed andra ord praktiskt sett framför allt att skatteavdrag införs beträffandeersättningar för vissa bisysslor. Enligtmin bedömning kan en sådan utvidgning av företagarnas avdragsskyldighet intesägas medföra någon särskild svårighet. För detta talar inte minst detförhållandet att frågan om avdragsskyldighet av uppdragsgivaren kan avgöras påett så enkeU sätt som genom en granskning av den faktura som uppdragstagarenutfärdar och som skall ligga fill grund för uppdragsgivarens bokföring. Jagvill härvid också erinra om att skyldigheten att göra skatteavdrag enligtförslaget i departementspromemorian var beroende av om uppdragstagarenföretedde ett särskilt registreringsbevis eller inte. I mitt nu föreliggandeförslag har avdragsskyldigheten i stället knutits till uppdragstagarensuppgifter på fakturan. Denna förenkling har gjorts bl.a. med tanke på dekomplikationer som den andra lösningen skulle kunna medföra för särskilt destörre företagen. Den innebär naturligtvis en fördel också för andraföretagare. Lagrådethar också berört förslaget angående småhus- och lägenhetsägarnasuppgiftsskyldighet och det ekonomiska ansvar som inträder om skyldigheteneftersatts. Lagrådet påpekar därvid bl.a. att den skyldighet att lämnakontrolluppgift som f.n. gäller för denna grupp enligt 37 § 1 mom. TL är avbetydligt mindre omfattning. Jagvill med anledning härav framhålla att den föreslagna uppgiftsskyldigheten ipraktiken innebär ett helt nytt åliggande för lägenhetsägarna, som hittillsvarit skyldiga att lämna kontrolluppgift bara om de kunnat anses varahuvudarbetsgivare åt den som utfört arbetet. Förhållandet är däremot ett annatnär det gäller småhusägarna. De är redan nu skyldiga att lämna kontrolluppgiftenligt TL i fråga om ersättningar för arbeten på fastigheten. Undantag gällerbara för de fall när ersättningen till en uppdragstagare inteuppgått fill 300kr. eller ersättningen utgör, intäkt av rörelse föruppdragstagaren. En mycket stor del av de arbeten som utförs påsmåhusfastigheter synes emellertid falla på uppdragstagare som arbetar undersådana betingelser att de inte är att anse som rörelseidkare. Enligt mittförslag blir vidare en småhusägare, som skall lämna uppgift om utgivenersättning i självdeklarationen, i det helt övervägande 1982/83:11 118 antaletfall i gengäld befriad från skyldigheten att lämna kontrolluppgift enligt TL.För gruppen småhusägare synes mitt förslag därför inte i praktiken komma attmedföra någon större utvidgning av uppgiftsskyldigheten. LagrådetframhåUer vidare att det kommer att bli en påtaglig skillnad mellan delaglydiga småhus- och lägenhetsägare, som försöker att uppfylla de krav somställs på dem, och dem som underlåter detta och får arbeten utförda utan någotbesvär och dessutom i allmänhet för ett billigare pris. Lagrådet finner dettveksamt om hotet om straff, avgiftsskyldighet och ansvarighet för uppdragstagarensskatt kan framtvinga de uppgifter som lagstiftningen avser. Det kan enligtlagrådets mening befaras att risken för upptäckt trots allt kommer att te sigbegränsad. Lagrådetsuttalande att skillnaden mellan laglydiga och inte laglydiga småhus- ochlägenhetsägare kommer att bli påtaglig är ett konstaterande som jag kan anslutamig till om man därmed bara vill slå fast, att en småhus- eller lägenhetsägaresom kommer överens med uppdragstagaren att uppdraget inte skall redovisas,naturligtvis därigenom räknar med ett lägre pris än om lagens bestämmelserföljdes. Motivet med den osanna uppgiften är ju just att möjliggöra ett lägrepris genom att ersättningen inte redovisas. Detta är å andra sidan bara en typav de fördelar som en icke laglydig kan tiUskansa sig genom en brottsliggärning, om denna inte uppdagas. Jag ställer mig däremot tveksam till lagrådetsuttalande, att de småhus- och lägenhetsägare som underlåter att uppfylla lagenskrav kommer att få arbeten utförda utan något besvär. Enligt min bedömning kanförhållandet snarare bli det motsatta. Ensmåhus- eller lägenhetsägare som vill få ett arbete utfört till ett pris som ärlägre än det gängse på gmnd av att ersättningen inte skall redovisas måsteförsäkra uppdragstagaren om att han skall lämna en orikfig uppgift eUer enosann försäkran i sin självdeklaration. Parterna förs med andra ord in i endialog som de ofta inte behöver föra och som den förestagna lagen, enligtvad jag sagt i lagrådsremissen, just avses tvinga fram. Jagmenar sålunda att parterna om de avser att handla mot lagens bestämmelserförsätts i en situation som ofta måste bli besvärlig med hänsyn tiU deöverenskommelser och försäkringar som förutsätts för att båda parter skall varaberedda att riskera de konsekvenser, som blir följden om gämingen upptäcks. Somjag har framhåUit i lagrådsremissen är det naturligtvis önskvärt att uppgiftslämnarenmåste räkna med en icke obetydlig risk för upptäckt. Hur stor den risken kommeratt uppfattas vara blir, som jag också har framhållit, bl.a. beroende avuppdragets beskaften-het och hur uppgiftslämnaren själv bedömer situationen ochsitt förhållande till uppdragstagaren. Ävenom risken för upptäckt i samband med ett visst uppdrag av parterna inte skulleuppfattas som särskilt stor, kommer de ändå inte ifrån att diskutera sinsituation och, om de beslutar sig för att dölja avtalsförhållandet, införvarandra öppet medge att de skaU göra sig skyldiga till brottsliga Prop.1982/83:11 119 handlingar.Detta förhållande bör enligt min mening också vägas in när man söker bedömavilka effekter man kan vänta sig genom att ålägga småhus- och lägenhetsägare enskyldighet att i självdeklarationen redovisa utgivna ersättningar resp. avge enförsäkran om att nägon redovisnings-pliktig ersättning inte betalats ut. Jagvill också erinra om att frågan huruvida uppgiftsskyldigheten i självdeklarationenhar fullgjorts kan komma att aktualiseras i samband med en försäljning avfastigheten där uppdragsgivaren yrkar avdrag för kostnaden. Med nuvaranderegler om bl. a. deklarationernas bevarande torde en kontroll av detta endastkunna avse före försäljningen. Enligt min mening bör manemellertid för framtiden kunna överväga en ordning där man direkt ställer som viUkorför avdrag vid realisationsvinstbeskattningen att kostnaden tidigareverifierats på föreskrivet sätt. Denna fråga bör, tiUsammans med bl.a. fråganom en ev. avdragsrätt för reparationskostnader, prövas i det störreutredningssammanhang som jag berört i lagrådsremissen (sid 28). Dennaparagraf i lagförslaget innehåller bestämmelser om betalningsskyldighet försmåhus- och lägenhetsägare som i självdeklarationen lämnar oriktig uppgifteller osann försäkran. Mot dessa bestämmelser har lagrådet viss erinran. Innanjag går in på denna vill jag först påminna om de föreslagna bestämmelsernasinnebörd. Omen småhus- eller lägenhetsägare lämnar oriktig uppgift eller osann försäkran isjälvdeklarationen, bhr han i viss utsträckning betalningsskyldig föruppdragstagarens skatt för det beskattningsår då ersättningen betalades ut.Betalningsskyldigheten gäller infill ett belopp som svarar mot av denersättning som genom den oriktiga uppgiften eller den osanna försäkran interedovisats av småhus- eller lägenhetsägaren. Medför en oriktig uppgift attuppdragstagaren inte kan identifieras gäller betalningsskyldigheten intill ettbelopp motsvarande av den ersättning som betalats ut. Så blir också falletom småhus- eller lägenhetsägaren lämnat varken någon uppgift om utbetalad ersäUningeller någon försäkran och inte heller trots anmaning avgett försäkran inomföreskriven fid. Någon betalningsskyldighet föreligger dock inte om småhus-eller lägenhetsägaren frivilligt har rättat den oriktiga uppgiften. Lagrådethar framhållit att de här redovisade bestämmelserna kan medförabetalningsansvar även om inkomstbortfaUet för det allmänna inte har föranlettsav att småhus- eller lägenhetsägaren lämnat oriktig uppgift eller underlåtitatt fullgöra sin uppgiftsskyldighet. Som exempel på detta har lagrådet nämntdet fallet att uppdragstagaren i sin deklaration tagit upp ersättningen men pågrund av iråkat obestånd inte kunnat betala skatt som påförts honom på grund aversättningen eller annan inkomst. I detta faU saknas, framhåller lagrådet,orsakssamband mellan småhus- eller lägenhetsägarens försummelse ochinkomstförlusten för det allmänna. 1982/83:11 120 hetenatt betala skatten kommer enligt lagrådets mening därmed att framstå som en inkonsekventoch alltför sträng påföljd för försummelsen. Lagrådetanser att frän betalningsskyldighet därför bör undantas fall då försummelse attfullgöra uppgiftsskyldigheten inte kan anses ha föranlett vare sig att eninkomst dolts för det allmänna eller att det allmänna gått förlustig eninkomst. Så är enligt lagrådets mening uppenbarligen fallet när uppdragstagarenuppgett mottagen ersättning i deklarationen. Lagrådet har med hänvisning tilldetta förordat en undantagsregel med innebörd, att betalningsskyldighet inteskall föreligga om uppdragstagaren tagit upp ersättningen i sinsjälvdeklaration. Föregen del får jag anföra följande. Bestämmelsernaom småhus- och lägenhetsägarnas betalningsskyldighet har som framgår avlagrådsremissen ansetts böra utformas med särskild hänsyn till vikten av attlämnade uppgifter är sanningsenliga. Redan den risk som uppstår för attuppdragstagaren inte deklarerar ersättningen om småhus- eller lägenhetsägarenlämnar oriktiga uppgifter bör leda till en ekonomisk ansvarighet, somomedelbart kan tas i anspråk för att tillgodoräkna uppdragstagaren skatt fördet beskattningsår då ersättningen betalades ut. Det har med andra ord bedömtsbefogat att ålägga småhus- och lägenhetsägarna en betalningsskyldighet sominträder oberoende av hur uppdragstagaren i det särskilda fallet senare visarsig ha fullgjort sin deklarationsskyldighet. Dennaavvägning av småhus- och lägenhetsägarnas betalningsskyldighet är inte något iprincip nytt. En arbetsgivare som underlåter att göra föreskrivet skatteavdragkan sålunda enligt UBL åläggas att betala det inte innehållnabeloppet för att tillgodoräknas arbetstagaren som preliminär skatt för detinkomstår då skatteavdraget skulle ha gjorts. Huruvida arbetsgivarensunderlåtenhet i det särskilda fallet leder till för låg preliminär skatt förarbetstagaren och ett inkomstbortfall för det allmänna eller inte är ovidkommande. Omman, som lagrådet, finner att betalningsskyldigheten kommer alt framstå som en inkonsekventoch alltför sträng påföljd i fall där småhus-eller lägenhetsägaren lämnatoriktig uppgift eller osann försäkran men uppdragstagaren deklarerat ersättningen,har man uppenbarligen inte den syn på de föreslagna bestämmelserna som jag harredovisat här. Man torde då se betalningsskyldigheten som en konsekvens av eneffekt som kan inträda om en oriktig uppgift eller osann försäkran lämnas. Omdenna effekt - dvs.