prop · G60354 · 1982-12-31 00:00:00 — omundantag från lagfartskravet beträffande vissa äldre förvärv; Regeringenföreslår alt anla del förslag som har tagils upp i bifogade utdrag avregeringsprotokoll ovannämnda dag. Ipropositionen föreslås all undanlag från del inskrivningsrältsliga kravet pålagfart skall få göras beträffande vissa fastighelsförvärv som har skelt föreår 1876. Förslaget överensstämmer med vad som gällde före jordabalkensikraftträdande och berör främst fastigheter som av ålder är allmänegendom. Förslaget innebär bl.a. alt lagfart kan beviljas den som har förvärvaten sådan fastighet av t.ex. slaten, trots all staten inte har lagfart. Lagändringenföreslås träda i kraft den . 1 1982/83. 1982/83:54 2 Lagom ändring i lagen (1970:995) om införande av nya jordabalken Härigenomföreskrivs atl i lagen (1970:995) om införande av nya jordabalken' skallinföras en ny paragraf, 60 a S, av nedan angivna lydelse. 60a § Vid tillämpningen av 20 kap. 7 §2, 21 kap. 2§ första stycket 3, 22 kap. 4§första stycket 1 och 23 kap. 3§ första stycket I nya balken skall den som inlevar skyldig att lagfara sitt förvärv enligl de regler som gällde när förvärvetskedde anses ha lagfart, om hans äganderätt styrks. Han skall då också anses habehörighet som fastighetsägare enligt 22 kap. nya balken, om inte lagfart harsökts för annan. Dennalag träder i kraft den . Lagenomtryckt 1971: 1210. Prop.1982/83:54 - 3 Närvarande: statsministern , ordförande, ochstatsråden . , , , Åsling, Söder, , , , , Elmstedt, Ahriand, Lagrådsremiss om undantag från lagfartskravet beträffandevissa äldre för- Inom inskrivningsrälten gäller den principen all den somhar förvärvat en faslighet inte kan få lagfart om inle hans fångesman (dvs. densom han förvärvar fastigheten från) har lagfart. Lagfart utgör också enförutsättning för möjligheten alt erhålla inteckning och andra inskrivningar. I de inskrivningsförfatlningar som gällde före den Ijanuari 1972, då jordabalken (JB) irädde i kraft, gjordes undantag frånlagfartskravet beträffande vissa äldre förvärv. Det torde allmänt ha anlagilsatt införandet av JB inte innebar nägon ändring av dessa regler. Genom etlavgörande av högsta domstolen (NJA 1981 s. 978) har emellertid fastslagits atlinförandet av JB innebar etl upphävande av undantagsregeln för vissa äldreförvärv. i har i en skrivelse tillregeringen hemställt atl regeringen vidtar åtgärder föratt få lill stånd en ändring av gällande räll så all undanlag frånlagfartskravet görs i likhet med vad som gällde före införandet av JB.Kammarkollegiet har i en skrivelse biträtt sliftsnämndenshemställan. Kammarkollegiet har lill sin skrivelse fogat en skrivelse den 19december 1980 från statens lantmäteriverk till om oklaralagfarter beträffande statens fasiighelsinnehav. Skrivelserna har remissbehandlats. Till protokollet i detta ärende bör fogas dels sliftsnämndensi skrivelse som bilaga I, dels kammarkollegiets skrivelse som bilaga2, dels. lantmäteriverkets skrivelse som bilaga 3, dels en förteckning överremissinstanserna och en sammanställning av remissyttrandena som bUaga 4. 1982/83:54 4 Förslagelom alt del görs etl undanlag från lagfartskravel beträffande vissa äldreförvärv har tillstyrkts eller lämnats ulan erinran av remissinslanserna. Jag villredan nu klargöra all även jag anser del motiverat med ell sådant undanlag. Närdel gäller bakgrunden och motiven lill förslaget vill jag anföra följande. Lagfartssyslemelhar anor sedan medeltiden i värt land. Till en början hade lagfarten sinstörsta betydelse för sådana förvärv som kunde bli föremål för med slödav den s. k. bördsrätlen, som var en slags förköpsrält för släktingar lilljordägaren. (Bördsrätlen avskaffades helt .) Skyldigheten all sökalagfart utsträcktes först genom lag-farlsförordning lill alla slagsförvärv av fast egendom. Lagfartskraveluppställdes i 8 § första stycket lagfarlsförordningen, där del stadgades all omlagfart söktes på egendom som övergått till ny ägare "innan föregåendeägare, vilken varit skyldig all med sill fång lagfara, sådant fullgjort,"lagfart på sista fånget ej fick beviljas, förrän den tidigare ägarens fångblivit lagfaret. Undanlag från lagfartskravel gjordes alltså beträffande deförvärv som skett före lagfarlsförordningens ikraftträdande den I januari 1876och som enligl då gällande regler inle behövde lagfaras. Även i 1875 årsinteckningsförordning gjordes motsvarande undanlag från lagfartskravel (se 12 §). Genomränsfallel NJA 1981 s. 978 har fastslagits atl jordabalken (JB) inte medger ettundantag från lagfartskravel beträffande äldre förvärv. En ansökan ominteckning avslogs, eftersom fastighetsägaren (ell pastorat) inle hade lagfart. Iförarbetena lill JB anförs inga motiv för all avskaffa undantaget från lagfartskravel.Däremot återges etl uttalande av lagberedningen atl de fall då enligl äldrerätt fångesmannen ej varit lagfarlspliklig ansetts böra behandlas i promulgalionslagen.Även följande uttalande av lagberedningen återges (prop. B 583); Närlagfart sökes å förvärv från kronan eller stad av fast egendom, som av ålderansetts tillhöra kronan eller staden, torde i nuvarande praxis icke krävas altkronans eller stadens laga åtkomst slyrkes. Ehuru förslagels slällning lilldessa fall närmast är etl övergångsspörsmål, vill beredningen här framhålla altnågon rubbning av denna praxis icke är åsyftad. Imotiven (prop. 1970:145) till lagen (1970:995) om införande av nya jordabalkenbehandlas inle lagfartskravel beträffande de äldre fången. Kammarkollegietpekar i sin skrivelse på att upphävandet av undantaget från lagfartskravet ibetydande utsträckning berör den kyrkliga jorden. Denna är indelad i omkring10000 fastigheter, av vilka del stora flertalet är äldre fång, ofta avmedellida ursprung. Även statens fasiighelsinnehav. 1982/83:54 5 t.ex. av domänverket förvallade indragna boställen,kronoparker, krono-överloppsmarker och vissa kronoholmar, berörs, liksom vissakommuner (städer) med äldre fastighetsbestånd. Kollegiet anför vidare. I de fall statens äldre fasiighelsinnehav grundar sig på eltförvärv i jordabalkens mening bör det ofta finnas fångeshandlingar. Dessaförvaras i kammarkollegiet, såvitt avser den civila sektorn. De äldstahandlingarna är från mitten av 1500-talel. Del är dock bara en mindre del av deäldre fången som man pä delta sätt kan fånga in. I de fall faslighelsinnehavel inle grundar sig på etlförvärv i egentlig mening uppstår fråga hur lagfart överhuvudtaget skall kunnavinnas. Det kan gälla medeltida prästboslällen, om vars tillkomst man ingentingvet, och det gäller, arealmässigl sett, kanske slörre delen av domänverkets fasiighelsinnehav,nämligen kronoparkerna och kronoöverloppsmarkerna i . Eltupprätthållande av lagfarlsplikien för sådan egendom kommer all medföraproblem för domänverkets faslighelshanlering. Som nämnts är remissinstanserna positiva till atl enundantagsregel införs när det gäller lagfartskravet vid äldre förvärv.Byggnadsstyrelsens och domänverkels yttranden bekräftar alt upphävandet avundantaget från lagfartskravel vållar problem, när del gäller förvaltningen avfastigheter som slaten av ålder är ägare lill. Den som inte kan förete någon fångeshandling lill enfastighet har vissa möjligheter att fä lagfart dels enligt reglerna i 20 kap. JBom lagfartssam-manlräde, dels enligt lagen (1971:1037) om äganderättsutredningoch legaUsering. De problem som lagfartskravel för vissa äldre fång medför,bl. a. när del gäller förvaltningen av fastigheter som staten av ålder är ägaretill, kan enligt min mening emellertid inte lösas på ell tillfredsställandesätt inom ramen för dessa regler. Del skulle för det första uppstå stora kostnaderoch en avsevärd arbetsbelastning för inskrivnings- och fastighelsbild-ningsmyndigheterna.Dessutom måste det ha funnits en fångeshandling för atl etl lagfartssammanträdeskall kunna leda till lagfart. En stor del av statens fasiighelsinnehav grundarsig emellertid inle på sådana handlingar. Vidare torde lagen omäganderättsutredning och legaUsering inle medge att äganderättsutredninganvänds för atl reda ut äganderättsförhållandena beträffande enstakafastigheter. Mol bakgrund av det anförda delar jag uppfattningen atldel i den inskrivningsrältsliga lagstiftningen nu åter bör införas enundanlagsregel när del gäller lagfartskravel beträffande vissa äldre förvärv. Enligt såväl lagfarlsförordningen som inieckningsförordningenvar del en förutsättning för all undantag skulle göras från lagfartskravel atläganderätten styrktes på annat sätt. i föreslär attdenna förutsättning uppställs även i den nya lagstiftningen. Kammarkollegiet föreslär för sin del att den nyaundantagsregeln utformas efter mönster av 18 § andra stycket lagen (1970:989)om införande av fastighelsbildningslagen (se SFS 1971:1036, prop. Prop.1982/83:54 6 Enligl denna bestämmelse görs undantag för de äldreförvärven frän det lagfartskrav som gäller för sammanläggning enligt fastighelsbildningslagen(1970:988). Bestämmelsen innehåller inte något krav på atl äganderätten skallstyrkas. Flera remissinslanser, bl.a. , anser att kammarkollegietsförslag inle är tillfredsställande ur rättssäkerhetssynpunkt. Det förhållandel att del i 18 S andra stycket lagen ominförande av fastighelsbildningslagen ej krävs atl äganderätten styrks tordesammanhänga med atl det genom faslighelsbildningslagens regler är sörjt föratt fastighelsbildningsmyndigheten gör en materiell prövning av äganderättsförhållandenai etl sammanläggningsärende. För alt en sådan materiell prövning skall komma lillstånd vid inskrivningsmyndigheten krävs emellertid en uttrycklig föreskrifthärom i undantagsregeln. Jag delar uppfattningen all en materiell prövning aväganderättsfrågan bör ske i de ifrågavarande inskrivningsärendena. Jagförordar därför alt det i undantagsregeln föreskrivs atl den får lillämpasendast för del fall alt äganderätten styrks. Jag återkommer ispecialmotiveringen lill frågan om vilken utredning som skall krävas för alläganderätten skall anses styrkt. anser att undantagsregeln börtidsbegränsas för att frågan om en mera genomgripande ändring av redovisningeni fastighets-böckerna av fasligheter av krono natur inte skall skjutas påframtiden. Enligl verket bör nämligen målet nu vara atl inordna deifrågavarande fastigheterna i lagfartssyslemel. Även andra remissinslanser framhåller betydelsen av attstatens fastigheter inordnas i det allmänna fastighetsredovisningssystemet.Göta hovrätt finner det otillfredsställande att viss egendom saknarlagfaren ägare. Domslolsverkel anser atl äganderättsförhållandena beträffandekyrkans och statens fasta egendom bör ut, så att äganderätten tillvarje fastighet kan tilläggas ell bestämt rättssubjekt, som kan erhålla lagfartpå egendomen. och anseralt del bör skapas en möjlighet att i fastighetsboken anteckna den myndighetsom förvallar en stallig faslighet även i de fall då lagfartsuppgift saknas(jfr 12 S tredje stycket faslighelsbokskungörelsen, 1971:708). Enligl 2§ lagen (1932:169) om uppläggande av nya fastighelsböckerskall i faslighetsboken upptas samtliga fastigheter som är belägna inominskrivningsmyndighetens område. Dock skall en fastighet "som är anslagenlill boställe eller from stiftelse eller utarrenderad för kronans räkning ellereljest under dess omedelbara disposition" inte tas upp i fastighetsbokeni annat fall än då del behövs för inskrivning rörande fastigheten. Till följdav denna regel utesluts ur fastighelsböckerna det stora flertalet egendomarsom från äldre tid befinner sig i statens ägo eller slår under statens uppsiktoch pä vilka ålkomslhandlingar aldrig funnits. I förarbetena lill lag anförs som skäl för atlinte i fastighelsböckerna la upp samtliga fastigheter i allmän ägo att faslighetsbokeninte Prop.1982/83:54 7 onödigtvisbör belastas med fastigheter som inle annat än i undanlagsfall kan antas bliföremål för inskrivning. Det framhålls även att en sådan fullständigredovisning i inte ringa mån skulle öka arbetet med faslighels-böckernasuppläggande (prop. 1932:108 s. 53). Föregen del kan jag i och för sig dela uppfattningen att det allmänt selt ärotillfredsställande all fastighelsböckerna är ofullständiga på denna punkt. Etlinordnande i lagfartssyslemel av samtliga fastigheter som av ålder är i allmänägo kräver emellertid bl.a. atl lag ändras. Som lantmäteriverketframhåller i sitt remissyttrande måste sådana lagstiftningsåtgärder föregäs avingående överväganden i olika frågor, bl. a. rätts-historiska. Del föreliggandematerialet ger vidare ingen ledning när del gäller atl bedöma om nyttan av ensådan reform uppväger de därmed förenade kostnaderna. I detta hänseende är allmärka bl.a. alt frågan om äganderätten lill kyrklig jord är avmindre intresse än frågan vem som förvallar egendomen och får förfoga över den(jfr SOU 1978:1 s. 70 och 1978:3 s. 73). Mol bakgrund av det sagda är jag inleberedd all nu föreslå en ändring av de regler som gäller för redovisningen i fastighelsbokav allmän egendom. Vid sådant förhållande bör det inle komma ifråga atl tidsbegränsaundantagsregeln. Dennya regeln om undanlag från lagfartskravet bör enligl min mening las in i lagenom införande av nya jordabalken. Regeln bör omfatta samtliga de typer av inskrivningsälgärderbeträffande vilka elt undantag frän lagfartskravel gjordes i de regler somgällde före JB:s ikraftträdande. Denföreslagna regeln bör träda i kraft möjligt. Ienlighet med del anförda har inom upprättats ett förslag tilllag om ändring i lagen (1970:995) om införande av nya jordabalken. Förslagelbör fogas till protokollet i detta ärende som bUaga 5. 60a § Vid tillämpningen av 20 kap. 7 § 2, 21 kap. 2 § första stycket 3, 22 kap. 3§ första stycket I och 4 § första stycket 1 samt 23 kap. 3 § första stycket Inya balken skall den som inle var skyldig all lagfara sitt fövärv enligl deregler som gällde när förvärvet skedde anses ha lagfart, om hans äganderättstyrks. Undantagsregelnhar utformats så att den som enligt äldre regler inle var skyldig alt lagfarasitt förvärv vid tillämpningen av vissa bestämmelser i 20-23 kap. JB skallanses ha lagfart, om hans äganderätt styrks. Prop.1982/83:54 8 har alltså ingen betydelse för t.ex. bestämmelserna om godlrosförvärvpå grund av inskrivning i 18 kap. JB. Avgörande för om lagfarlsskyldighet förelegat är de reglersom gällde när förvärvet skedde. Förvärv genom arv, giftorätt och skatlelösenav kronojord blev lagfartspliktiga först genom lagfarlsförordningen. Förvärvgenom testamente blev lagfartspliktiga genom en förordning av (selagberedningens förslag till jordabalk II, 1908, s. 560-562). I den allmänna motiveringen har påpekats all del mångagånger inle går atl utreda hur t.ex. en fastighet som av ålder ägs av statenhar förvärvals. I sådana fall får presumeras alt förvärvet har skett på eltsådant sätt all lagfarlsplikl inle har förelegat. Avgörande för omundanlagsregeln skall lillämpas blir då om sökanden kan uppfylla del uppställdakravet all äganderätten skall styrkas. Som nämnts i den allmänna motiveringen har kravet på altäganderätten skall styrkas motsvarigheter i 7 § lagfartsförordningen och 12 § itMeck-ningsförordningen.Det går inle all uttömmande ange vilken utredning som skall krävas för atläganderätten skall anses styrkt i inskrivningsärendel. Delta får bedömas frånfall lill fall. Ledning får sökas bl.a. i den praxis som har uppkommit motbakgrund av de äldre reglerna. Till ytteriigare belysning av frågan kan dockföljande sägas. I princip bör krävas alt den som åberopar undantagsregelnkan visa atl hans fångeskedja leder tillbaka till ett lagfaret förvärv (lagafasta). Denna princip torde dock i praktiken inte kunna upprätthållas så ofta.Undanlagsregeln torde nämligen bli tillämplig främst när det är fråga om fastegendom som av ålder har ansetts tillhöra staten eller en kommun (stad).Beträffande sådan egendom kan det inte som framhålls i det tidigareåtergivna uttalandet av lagberedningen - krävas atl statens eller kommunenslaga åtkomst styrks. Motsvarande gäller även beträffande jord som av ålderansetts vara kyrklig. Det ankommer på den som påyrkar tillämpning avundanlagsregeln att styrka äganderätten. När det gäller fasligheter som avålder tillhör ett allmänt organ är del därvid av värde alt visahur fasligheten har redovisats i de gamla jordeböckerna. Självfallet utgör inteenbart det förhållandel att en fastighet i jordeboken har åsalls jordnaluren kronotillräcklig bevisning om all fastigheten tillhör slaten. Del kan bl.a. påpekas atlkyrklig jord är av krono jordnalur. Även jord som av ålder tillhören stad kan ha krono jordnalur (angående städernas donations-jordar, se bl.a. prop.1964:157). I vissa fall torde del dock av jordnaturen och andra uppgifter i jordeböckernaklart framgå atl en faslighet av ålder tillhör t.ex. staten. Vissa uppgifter urjordeböckerna finns redovisade i jordregislret. Frågan hur en faslighet harredovisats i jordeböckerna kan också belysas av kammarkollegiet. Av betydelse för all styrka äganderätten lill en fastighetsom av ålder tillhör ett allmänt organ är även t.ex. en redogörelse för huregendomen 1982/83:54 9 nyttjats saml en uppgift i frågan om någon annan göranspråk på äganderätten lill fastigheten. Det blir närmast den som förvaltaregendomen som har all lämna besked i dessa frågor. När del gäller den kyrkligajorden torde den ifrågavarande redogörelsen kunna utarbetas med ledning av bl.a.den förteckning över kyrklig jord som stiflsnämnden förenligt 2.§ förordningen(1971:860) om förvaltning av kyrklig jord. Fastigheter som av ålder ägs av något allmänt organ harofta inle varit föremål för någon inskrivningsålgärd och är därför inleupptagna i fastighetsboken. Om en sådan fastighet redovisas i faslighetsboken t.ex.därför att lagfart har sökts på den måste givelvis en särskild utredningverkställas innan undanlagsregeln kan tillämpas. Som har påpekats gäller undantagsregeln endasivid tillämpningen av vissa beslämmelser i 20-23 kap. JB. Hänvisningen till deolika bestämmelserna i dessa kapitel innebär följande. En fångesman som saknar lagfart skail vid tillämpningen av20 kap. 7 § 2 JB anses ha lagfart om han styrker sin äganderätt samt har förvärvatfasligheten genom ell förvärv som inte var lagfarlspliktigt (jfr 7§ och 8 § första stycket lagfarlsförordningen). På motsvarande säll skall vid tillämpningen av, 21 kap. 2 § jörstastycket 3 JB, den som har upplåtit tomträtt anses ha lagfart (jfr 3 § lagen,1907:36 s. 27, om inskrivning av tomträtt etc). 22 kap. 3 § förstastycket 1 JB, fastighetsägaren anses ha lagfart (jfr 12 S första stycket inieckningsförordningen), 23 kap. 3 § förstastycket I JB, den som har gjort upplåtelsen anses ha lagfart (jfr 41 § förstastycket, 55 § första stycket samt 58 S I mom. första stycket inieckningsförordningen). Alt 22 kap. 4 § första stycket I JB tas upp iundantagsregeln innebär alt den som innehaft en fastighet på grund av ett äldreförvärv men sålt denna kan göra ell sådant inteckningsmedgivande som avses ibestämmelsen. Lagregeln föreslås träda i kraft den . Avbestämmelsens processuella natur följer all den skall lillämpas även på förvärvsom har skelt före ikraftträdandet. Jag hemställer atl lagrådels yttrande inhämtas över förslageltill lag om ändring i lagen (1970:995) om införande av nya jordabalken. Regeringen beslutar i enlighet med föredragandenshemställan, ti /83. 1982/83:54 10 Skrivelse från stiftsnämnden i Högstadomstolen har i beslut nr SÖ 2311 (Ö 1039/ 79) avgjortärende ang. inteckning i numera kyrklig jord. I sitt beslut konstaterardomstolen alt enligt nu gällande rätt de s.k. "äldre fången" rörandefast egendom - dvs. tillkomna års lagfarts- och inteckningsförordningar- på grund av avsaknande av tillämplig övergångsbestämmelse till jordabalkens promulgationslag(SFS 1970:995) måste bli föremål för s. k. lagfarlssammanträde (20 kap. 10- 13 S§JB) för vinnande av lagfart. domstolensställningstagande skulle för köpare av publik jord medföra omsländig tidsutdräktoch ökade kostnader vid förvärv av sådan jord; vilket icke torde ha varitlagstiftarens mening vid tillkomsten av gällande jordabalk. För sliftsnämndensi del, som handlägger cirka 100 försäljningsärenden , skulle eltonödigt merarbete uppslå genom deltagandet i lagfartssammanträden. sammantaget, säväl för publika säljare som domstolarna, skulleavsevärda kostnader kunna besparas därest en lagändring härutinnan skulle kunnaåvägabringas. Stiflsnämndenfår under åberopande av del ovan anförda hemställa, all regeringen måtte vidtaåtgärder för möjliga ändring av gällande rätt av innebörd alt enföreskrift i likhet med den som föreslogs i I9§ lagberednings förslag lillpromulgationslag (SOU 1960: 26) måtte införas. Prop.1982/83:54 11 Kammarkollegiet får i anslutning till skrivelse 1982-02-03från stiftsnämnden i anföra följande. Vidikraftträdandet av lagfarts- och inteckningsförordningar gällde sedangammall att den publika egendomen var undantagen från lagfarlsplikl. För dennagällde i stället som legitimation jordeböckernas redovisning av densamma medjordnaturen Krono under allmän disposition. I förordningarna togs hänsyn tilldelta på det sättet, alt lagfarlsplikien inte omfattade fång, varmed man enligläldre lag inte var skyldig lagfara (8§ LE och 12 § IF). Del har allmänt antagits atl tillkomsten av den nyajordabalken inte skulle innebära någon ändring i detta avseende. återges sålunda etluttalande av lagberedningen, som anförde följande i frågan (JB-prop. s. B583): Närlagfart sökes å förvärv från kronan eller stad av fast egendom, som av ålderansetts tillhöra kronan eller staden, torde i nuvarande praxis icke krävas allkronans eller stadens laga åtkomst slyrkes. Ehuru förslagets slällning lilldessa fall närmast är elt övergångsspörs-mäl. vill beredningen här framhållaatt någon rubbning av denna praxis icke är åsyftad. haremellertid meddelat elt beslul (, SÖ 2311) av innebörd att deäldre fången enligt jordabalken inle är undantagna från lagfarlsplikl.Kollegiet bifogar en fotoslalkopia av beslutet jämte protokollet, i vilket justitierådetHessler närmare utvecklat rättsfrågan. Enligl 12:4 I st. FBL gäller atl för atl en faslighetskall få ingå i sammanläggning skall ägaren ha lagfart på fastigheten. Iursprungliga lydelsen av FBLP (SFS 1970:989) gjordes inle undanlag för deäldre fången men väl genom en senare lagändring (SFS 1971:1036), varigenom tillagtsett andra stycke lill 18 § FBLP, som föreskriver an 12:4 I st. inle gäller ifråga om fastighet som förvärvals på sådant sätt att ägaren ej varit skyldigatt söka lagfart. pekar i sitt yttrande lill protokollet på dennainkonsekvens i lagstiftningen. Den kyrkliga jorden utgöres i huvudsak avförsamlingskyrkorna och till dem hörande kyrkogårdar och kyrkojordar,pastoratens prästgårdar och löneboslällen, prästlönefondsfasligheler.domkyrkornas egendom, biskopsgårdar och kyrkofondsfasligheler. Totalt rör detsig om ca 10000 fasligheter, av vilka det stora flertalet är s. k. äldre fång,ofta av medeltida ursprung. För dessa får högsta domstolens beslutkonsekvenser. Pågående arbete med strukturrationalisering av den kyrkligajorden kommer alt försvåras om krav pä lagfartsplikt uppställes. Försäljningarav kyrklig jord för bostadsexploalering är inle heller ovanliga. Lagfarlsplikien för s. k. äldre fång skulle i betydandeutsträckning också beröra statens fasiighelsinnehav t. ex. av domänverket förvaltadeindragna boställen, kronoparker, kronoöverloppsmarker och vissa kronoholmar.Kronoholmarna slår annars i allmänhet under kammarkollegiets inseende. Pågåendeutredning om kronoholmarnas framlida disposition kan komma atl leda tillöverlåtelser i en del fall av kronoholmar till i första hand kommuner. Vidareberörs såsom förvaltare av statliga 1982/83:54 12 förvaltningsbyggnader och fortifikaiionsförvaltningensåsom företrädare för krigsmaktens fasta egendom samt vissa kommuner (städer)med äldre fastighetsbestånd. I de fall statens äldre fastighetsinnehav grundar sig påett förvärv i jordabalkens mening bör det ofta finnas fångeshandlingar. Dessaförvaras i kammarkollegiet, såvitt avser den civila sektorn. De äldstahandlingarna är från mitten av l500-lalet.