prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Liksomtidigare bör det vidare finnas en möjlighet att ge den dömde en formellföreskrift om på vilket sätt och i vilken omfattning han skall hålla kontaktmed övervakaren liksom i övrigt om vad som skall gälla för övervakningen.Möjligheten att föreskriva kontaklskyldighet bör utvidgas Prop.1982/83:85 92 tillatt gälla även skyldighet all hålla kontakt med personal på skyddskonsulentexpedilionen.Föreskrifter av detta slag kan meddelas, om den dömde nonchalerar denkontaklskyldighet som ålagts honom i samband med behandlingsplaneringen ellerdet annars föreligger särskild anledning alt utöva närmare kontroll över honom.Som fängelsestraffkommiltén har föreslagit bör den nuvarande regeln i ämnetgöras tillämplig även på dem som undergår kriminalvård i frihet eftervillkorlig frigivning från fängelsestraff Jag återkommer till den frågan iavsnitt 2.3.5. Departementsförslaget:Vikten av att frivården reagerar på misskötsamhel på ett snabbt och konsekventsätt betonas, och olika möjligheter till ingripanden genomgås.Förutsättningarna för att övervakningsnämnden skall kunna besluta atlomhänderta en klient vidgas. Principen blir dock fortfarande attomhändertagandet skall fylla en reell funktion i frivårdsarbetet och attinstitutet således inte får användas som en renodlad sanktion.Skyddskonsulenten får rätt att hämta en klient lill sig genom polisens försorg. Frivårdskommitténsförstag: Överensstämmer med departementsförslaget utom så till vida attomhändertagande till en del föresläs kunna användas även som en repressivsanktion. Remissinslanserna:Kritik framförs från många häll mot kommitténs förslag beträffandeomhändertagandeinstilutet. I övrigt har kommittéförslaget lämnals i stort seltutan kommentarer. (Se bilaga 3 avsnitt 3.2.9.) Skäl fördepartementsförslagei: Om den som har dömts till skyddstiUsyn inte iakttar vadsom åligger honom lill följd av domen kan övervakningsnämnden enligt 28 kap. 7och 8 §§ BrB 1. förordna om övervakning, 2. meddela föreskrift enligt 26kap. 15 § BrB (om vistelseort eller bostad etc.) eUer 28 kap. 6 a § BrB (om vadsom skall gälla för övervakningen), 3. besluta om varning, eller 4. begära att åklagare vid domstolyrkar att skyddstillsynen undanröjs och ny påföljd bestäms. Åtgärden under punkt 4 fårbeslutas bara om den dömde allvarligt har åsidosatt sina åligganden och det kanantas att han inle skulle låta sig rätta genom någon åtgärd somövervakningsnämnden själv kan vidta. Om fråga uppkommer om attvidta någon av åtgärderna under punkierna 1-4 får övervakningsnämnden, om såbehövs, förordna atl den dömde skall omhändertas (28 kap. 11 § BrB). Ett sådantomhändertagande får vara högst eller - efter nytt beslut om synnerligaskäl bedöms föreligga - . har rätt att få hjälpav polisen när den dömde skall omhändertas men också t. ex. när tvång erfordrasför att hämta den dömde till nämnden vid sammanträde i anledning av misskötsamhelfrån hans sida (38 kap. 12 § BrB). 1982/83:85 93 Övervakningsnämndernaspraxis vid misskötsamhel från de skyddstillsynsdömdas sidabelyses av en undersökning inom frivårdskommittén (se SOU 1981:90 s. 79).Undersökningen visar att sanktionssyslemet efter hand har kommit till alltslörre användning. meddelade nämnderna 773, 854, 1173resp. 1772 beslut om åtgärder vid misskötsamhel (inklusive beslut omtillfälligt omhändertagande). Den ökade användningen torde enligt kommitténbero på alt skyddstillsynsklientelet tenderar att bli mera svårarbetat menockså på att toleransnivån hos frivårdsmyndigheterna har sänkts. Frågan vilka sanktionersom bör finnas när en klient försummar sin skyldighet att hälla kontakt medfrivården eller på annat sätt missköter sig hör till dem som mest hardiskuterats när frivården har stått under debatt på senare år.Frivårdskommittén har gått igenom de möjligheter som f. n. står frivården tillbuds och även lämnat vissa förslag till ändringar i regelsystemet. Till en delär dessa förslag konsekvenser av kommitténs tidigare förslag till utformning avskyddstillsynen över huvud taget, t.ex. i fråga om att övervakningstiden alltidskall vara etl år utan möjlighet till förlängning. I andra hänseenden lämnashelt frislående förslag, t.ex. om atl ett omhändertagande i vissa fall skallkunna användas som en rent repressiv åtgärd. Jag återkommer till olikadelförslag från kommittén när jag i det följande närmare redovisar min syn påde berörda frågorna. Kriminalvården i frihetkan sägas bygga på tanken att den dömde undgår att berövas friheten mol det atthan under en prövotid uppfyller vissa krav pä skötsamhet i sin livsföring. Detstår därför klart alt frivården mäste hålla sig underrättad om klienternaslevnadssätt under denna lid och ha möjlighel att på olika sätt ingripa mot densom inte följer de regler som är förenade med påföljden. Alt frivården harpraktiska möjligheter att reagera mot misskötsamhel i olika former äruppenbariigen av stor betydelse för möjlighelerna att effektiviseraskyddslillsynen och därmed även för tilltron till påföljden. På sanktionssystemet börman från dessa utgångspunkter enligt min mening ställa kravet all del går atltillämpa snabbi och konsekvent. Men det är som jag ser det ocksä viktigt all deolika sanktionerna i möjligaste mån ytterst fyller en positiv funktion ifrivårdsarbetet. De åtgärder som kan komma i fråga vid misskötsamhel behöveralltså inle alla ha karaktären av rena sanktioner. Jag ser det inte som någonnackdel - för att anknyta till elt uttalande från någon remissinstans - attåtgärder som ofta ingår som ett naturligt led i själva övervakningen, t.ex.meddelande av särskilda föreskrifter, ocksä kan hänföras till de åtgärder sombör övervägas som reaktion på misskötsamhel. En annan sak är att, ommisskölsam-heten beslår trots reaktion i form av mera stödjande åtgärder,sanktionerna successivt måste skärpas. Situationen kan naturligtvis iblandockså vara den, t. ex. då den dömde från början konsekvent undandrar sig allövervakning, all mera kraftfulla åtgärder behöver sättas in redaninledningsvis. Prop.1982/83:85 94 Vadsom allra först bör ske om en klient visar tecken lill att försumma deskyldigheter som följer med den ådömda påföljden är naturligtvis dock som regelatt övervakaren och, vid behov, den ansvarige handläggaren påskyddskonsulentexpedilionen på lämpligt sätt erinrar den dömde om hansskyldigheter och ger anvisningar om hur de bör uppfyllas. I det sammanhangetkan det beroende på omständigheterna bli fråga om en rad olika åtgärder:kallelse till skyddskonsulentexpeditionen, hembesök, överenskommelse omanmälan etc. Några mera detaljerade lagregler om dettabehövs inte. Om åtgärder av della slaginte får önskad effekt, skall skyddskonsulenten enligt den nu gällandeordningen vända sig till övervakningsnämnden, som har att besluta om vidareåtgärder. Som redan har framgått anser jag att nämnderna i princip börbehållas, en fråga som jag kommer närmare in på i avsnitt 2.4. I detsammanhanget ämnar jag vidare föreslå att vissa av nämndernas nuvarandeuppgifter flyttas över till skyddskonsulenterna. Det kommer enligt mitt förslagdock alltjämt väsentligen att vara övervakningsnämnderna som har att taställning till frågor om mera formella åtgärder mot misskötsamhel. Deformella sanktioner som finns f.n. är som jag nämnde förordnande omövervakning, meddelande av särskilda föreskrifter, beslut om varning och talanom päföljdsomvandling. De bör enligt min mening behållas. Som jag redan har nämnt(avsnitt 2.3.4.4) bör beslut om längre övervakningstid än enligt minmening få fattas endast som en reaktion mol misskötsamhel i någon form. Ensådan reaktion bör naturligtvis inle kunna tillämpas i andra fall än när dendömde verkligen behöver övervakning. I så fall bör övervakningsnämnden till enbörjan kunna förordna alt en övervakning som har upphört återupptas. Jag villvidare påpeka att del med den förkortning av den normala övervakningstiden fråntvå lill ell år som jag har föreslagit naturligtvis kommer att finnasfall, där man inför utgången av ettårstiden finner att övervakningstiden börförlängas. Även etl sådant förordnande om förlängd övervakning bör kunnabeslutas som en åtgärd mot misskötsamhel. Både vid beslut om återupptagande aven övervakning som har upphört och vid beslut om förlängning av övervakningbör övervakningsnämnden i sitt beslut ange hur länge den dömde skall stå underövervakning. Jaghar redan tidigare framhållit atl det är naturligt att ingripa med preciseradeföreskrifter vid förseelser mot de allmänna skölsamhelskrav som är förenade medpåföljden skyddstillsyn. Att meddela en särskild föreskrift blir därför envanlig reaktion vid sådan misskötsamhel från den dömdes sida. Även som åtgärdmot misskötsamhel måste naturligtvis de tidigare behandlade kraven för allföreskrifter över huvud tagel skall kunna meddelas vara uppfyllda. Föreskriftenmåste sålunda vara sakligt motiverad, realistisk och möjlig att kontrollera. 1982/83:85 95 Ävenvarningen den f. n. enda åtgärden mol misskötsamhel vid sidan av talan ompåföljdsomvandling, som har karaktär av ren sanktion - bör aUtså enligt minuppfattning finnas kvar. Visserligen har bl. a. den invändningen riktats motordningen med en formeUt utdelad varning (se även 38 kap. 10 § BrB) att det kanvara svårt att skilja en sådan varning från allmänna förmaningar ochanvisningar till den dömde från övervakare, frivårdspersonal ellerövervakningsnämnd. För att otvetydigt göra klart för den dömde när han får enformell varning enligt har frivårdskommittén föreslagit att ensådan varning skall meddelas i skriftlig form, gärna pä en särskild blankett.Varningen bör därvid innehålla uppgift om vad den dömde riskerar vid fortsatteller förnyad misskötsamhel. Jag ansluter mig till delta förslag och avser atlåterkomma till frågan vid min anmälan av de ändringar som behöver göras ifrivårdsförordningen. Det bör då också understrykas att det för varningenstrovärdighet är viktigt att den, om misskötsamheten ändå fortfar, som regelföljs av en mera ingripande åtgärd. Den mest ingripandeåtgärden vid misskötsamhel är att talan väcks vid domstol om attskyddslillsynen skall undanröjas och ny påföljd bestämmas, i praktiken somregel fängelse. Trots angelägenheten av alt antalet frihetsberövanden inomkriminalvården nedbringas finner jag del klart alt denna reaktion bör behållas.Min ståndpunkt hänger samman med det konstaterande jag gjorde i fråga omden grundläggande tanken bakom kriminalvården i frihet. Eftersom det kan sägasatt en frivårdspåföljd innebär etl slags förtroende, kan del inle undvikas attden som konsekvent underlåter att rätta sig efter de regler som gäller för ensådan påföljd till slut måste ådömas en frihetsberövande påföljd. Klartär alt en så ingripande sanktion som omvandling av påföljden i regel måste haföregåtts av andra försök atl komma lill rätta med misskötsamhel från dendömdes sida. Som jag har nämnt kan det bara i mycket särpräglade fallkomma i fråga atl anställa en talan om undanröjande av skyddstiUsynen, om denaktuella misskötsamheten endasi består i brott mot de allmänna skölsamhelskravsom är förenade med påföljden (avsnin 2.3.4.7). Förutom de fyra härdiskuterade åtgärderna kan som jag nämnde inledningsvis övervakningsnämndenbesluta om atl omhänderta den dömde. Omhändertagandet är dock ingensjälvständig sanktion ulan i första hand elt processuelll medel, avsett alt vidbehov kunna användas om fråga uppkommer att ingripa med en sanktion. Prövningenav denna fråga behöver inte nödvändigtvis mynna ut i att någon sanktionverkligen beslutas. påpekarall ett omhändertagande kan fylla en funktion i frivårdsarbetet på flera sätt.Omhändertagandet kan medföra att en avbruten kontakt mellan klienten ochfrivårdsorganisationen återupptas. Det kan också medföra etl nödvändigt avbrotti en utveckling som leder fram mot fortsatt brottslighet. Prop.1982/83:85 96 enligtkommillén vara en oundgänglig resurs i frivårdsarbetet och kommittén föresläratt den får finnas kvar. Kommittén föreslär vidare att omhändertagandeinstitutetvidgas så att del lill en del även kan användas som en sanktion. En sådansanktion skulle enligt kommittén behövas för atl fylla ut del stora avståndet istränghet mellan de nuvarande egentliga sanktionerna, varning ochpäföljdsomvandling. Enligt kommitténs förslag bör därför ett omhändertagandesom har beslutats av processuella skäl kunna förlängas, även om etlfrihetsberövande är motiverat av sådana skäl. Förutsättningen fördetta föreslås vara alt den dömde allvariigt har bmslil i sina åligganden.Däremot vill kommittén inle förorda all en klient på fri fot skall kunnaomhändertas av andra än processuella skäl. Tillförslaget alt utvidga förutsättningarna för att omhänderta den dömde harremissinstanserna ställt sig övervägande kritiska. JO anser all förslagetinnebär en olycklig sammanblandning av behovet av frihetsberövande som led ivårdarbetet och som sanktion. Med den föreslagna konstruktionen får man enligtJO elt frihetsberövande som är alltför lösligt reglerat. Kriminalvårdsstyrelsenframhåller alt ett frihetsberövande som inle är motiverat av behandlingsskälallvarligt skulle försvära det efterföljande samarbetet mellan klienten ochfri värden. Föregen del anser jag liksom kommittén att etl tillfälligt omhändertagande av enklient, som frivärden har förioral kontakten med, är etl många gångeroumbärligt instrument i samband med atl man närmare överväger formerna för denfortsatta verkställigheten av skyddstillsynen. Institutet i dess nuvarandeutformning fyller aUtså elt klart behov och bör finnas kvar. Jagföreslår vidare att etl omhändertagande också skall få beslutas när fråga haruppkommit om atl placera den dömde på behandlingshem eller atl vidta någonannan åtgärd som innefattar vård eller behandling liksom i situationer då dendömde har undandragit sig övervakningen. Etl behov av en sådan utvidgning, somligger helt inom ramen för institutets nuvarande principiella uppbyggnad, harnämligen gett sig lill känna i den praktiska tillämpningen. Förslaget stär ihuvudsaklig överensstämmelse med vad som förordades avövervakningsnämndulredningen i det tidigare nämnda betänkandet Kriminalvårdensnämnder. Genomförsdetta förslag, torde det behov av en utvidgning av förutsättningarna föromhändertagande som otvivelaktigt föreligger från praktisk synpunkt blitillgodosett. Når del däremot gäller förslaget att utvidga omhändertagandettill att ibland vara en rent repressiv sanktion anser jag i likhet medremissinstanserna all del finns anledning atl hysa betänkligheter mot del frånbåde principiella och praktiska utgångspunkter. Jag år därför inte beredd atlbiträda del förslagel. Ytterligareen processuell åtgärd står f. n. till övervakningsnämndens förfogande vidmisskötsamhel, nämligen beslut om polishämtning av klienten. Beslut härom kanfattas t.ex. om skyddskonsulenlen misslyckas med alt nå kontakt med den dömdeper telefon, genom kallelse per brev eller Prop.1982/83:85 97 genomalt uppsöka honom. Hämlningsrälten, som främst behövs i storstäderna, innebären möjlighet till ett snabbt ingripande för atl återföra den dömde lill enordnad tillvaro, om han undandrar sig övervakningen eller på annat sätt brytermot de regler som gäller för honom. Även denna möjlighel bör finnas kvar.EnUgt.min mening är det med hänsyn till all ansvaret för tillsynen av den dömdegår över från övervakningsnämnden till skyddskonsulenten naturligt att ävenskyddskonsulenlen tilläggs kompetens all besluta om hämtning. Jag förordaralltså en ändring av reglerna om hämtning med denna innebörd. Det är av fleraskäl, bl. a. av hänsyn till polisens ansträngda resurser, självklart atthämtningsrätten bör användas mycket återhållsamt. Vad jag nu har föreslagiti fråga om åtgärder vid misskötsamhel från den dömdes sida innebär förändringari förhällande lill nuvarande ordning som enligt min uppfattning sammantagetkommer alt ge frivården goda möjligheter att reagera mot försumliga klienter.Den ökade användningen av sådana åtgärder i det praktiska arbetet som jagtidigare har berört och som f. ö. har omvittnats även i kriminalvårdsstyrelsensremissvar finns det som jag ser det anledning alt hälsa med tillfredsställelse.För all behålla och om möjligl vidga användningsområdet för skyddstillsynen sombrottspåföljd är det nämligen väsentligt att den som ådöms denna påföljd ochdärefter nonchalerar de regler den medför möts av reaktioner från frivårdens sidapå elt snabbt och konsekvent sätt. Somjag strax kommer närmare in pä (avsnitt 2.3.5) är det min uppfattning att dennu föreslagna ordningen i princip bör gälla även beträffande villkoriigtfrigivna. Jagvill lill sist nämna atl det fortsatta arbetet inom frivårdskonimittén med attfinna alternativa påföljder, enligt vad kommittén framhåller, kan länkas ledafram till ytterligare någon ny sanktion att införliva i skyddstillsynenssanktionssyslem. Del kan alltså inte hållas för uteslutet atl det blir anledningatt i senare sammanhang återkomma tiU denna fråga. Departementsförslaget:En dom på skyddstiUsyn går i verkställighet , om inle domstolenförordnar om motsatsen. En domstol, som enligt 28 kap. 3 § BrB jämteskyddstillsyn dömer lill fängelse, får möjlighel att förordna attfängelsestraffet skall verkställas. Frivårdskommitténsförslag överensstämmer med departementsförslaget. Remissinstansernagodtar så gott som enhälligt kommitténs förslag. (Se bUaga3avsnin3.2.10.) Skälför departementsförslagei: Enligt nuvarande ordning kan den övervakning somskall ske på grund av en dom på skyddstiUsyn ta sin början först när domenvinner laga kraft och prövotiden sålunda börjar löpa. Tiden från det att domenhar meddelats till dess den vinner laga kraft är -7 1982/83. 1982/83:85 98 omingen av parterna överklagar - när domen har meddelats av tingsrättoch när den har meddelats av hovrätt. Den tilltalade har emellertidmöjlighel att förklara sig nöjd med domen, vilket innebär attprövotiden börjar löpa (38 kap. 1 § BrB). En sådan nöjdförklaringomfattar förutom själva skyddstillsynen även eventuella böter som har utdömtsenligt 28 kap. 2 § BrB och de särskilda föreskrifter som kan ha meddelats.Däremot måste den som vill förklara sig nöjd med ett fängelsestraff som harådömts enligl 28 kap. 3 § BrB göra det i särskild ordning, enligl reglerna ilagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m. Frågan om närverkställigheten av en dom på skyddstillsyn skall bötja har tagits upp avjustitieombudsmannen (JO) i en skrivelse lill regeringen.Enligt en undersökning av JO råder det vid domstolarna delade meningar om hur domstolenbör agera i samband med att en nöjdförklaring beträffande påföljdenskyddstiUsyn är aktuell. Följden blir att praxis varierar. JO anser att detfinns skäl alt se över systemet med nöjdförklaring vid villkorlig dom ochskyddstillsyn. För egen del menar han alt det inte bör möta några störrebetänkligheter att ge domstolarna rnöjlighet atl, när det bedöms som verkligtangeläget atl övervakningen kan börja i direkt anslutning tillskyddstillsynsdomen, förordna om att prövotiden skall börja omedelbart.Ordningen med en särskild nöjdförklaring blir då obehövlig. Jaghar i del föregående underslmkit hur viktigt det är attövervakningen efter en dom på skyddstiUsyn kommer i gång snabbt med hänsyn lillatt risken för återfall är särskilt slor i början av päföljdstiden. Samtidigttorde det i många fall förhålla sig så atl den dömde är särskillbehandlingsmoliverad i omedelbar anslutning till domstolsförhandlingen ochpäföljdsvalet. Den försening av övervakningens igångsättande ,som orsakas av att man måste vänta pä att domen vinner laga kraft, är därförtill nackdel för påföljdens effektivitet. Fören omedelbar verkställighet talar också att praxis varierar vid tilllämpningenav nöjdförklaringsinslitutet beträffande skyddstillsyn, vilket medför risk förrättsförluster för den dömde. Mot en omedelbarverkställighet av skyddstillsynen talar den allmänna rättsprincipen atl entilltalad skall anses vara oskyldig fram till dess alt han har övertygats ombrott genom en dom som har vunnit laga kraft. Han bör därför i princip inteundergå en brottspåföljd . I lagstiftningen har emellertid -framför allt fram lill - funnits flera exempel på att dennaprincip kan åsidosättas om tillräckliga skäl talar för en annan ordning. Rättenägde fram till denna tidpunkt besluta att förordnande om anstaltsbehandlingvid dom på skyddstiUsyn skulle verkställas utan hinder av atl domen inle hadevunnit laga kraft. Även en dom på ungdomsfängelse kunde gå i omedelbar verkställighet. Självkan jag inte finna någol avgörande hinder mol all en möjlighel 1982/83:85 99 öppnas all låta en dom på skyddstillsyn gå iverkställighet . Del är enligt min uppfattning tvärtom ofta motiveratatt ge del, främst individualpreventivt grundade, önskemålet alt snabbt kunnasätta in övervak-ningsålgärder företräde framför den dömdes intresse av attinle behöva underkasta sig något på gmnd av domen innan den har vunnit lagakraft. Det finns dock fall, där en omedelbar verkställighet kan te sig olämpligeller t.o. m. stötande. En regel om verkställighet innan domen har vunnit lagakraft bör därför inte göras undantagslös. En regelom omedelbar verkställighet kan utformas på olika sätt. En möjlighet är att,som tidigare vid anstaltsbehandling i samband med skyddstUlsyn och vidungdomsfängelse, låta domstolen i del enskilda fallet förordna om omedelbarverkställighet. En annan utväg är atl låta den omedelbara verkställighetenutgöra huvudregel. Den senare lösningen har tidigare föreslagits av bådestrafflagberedningen och ungdomsfängelseutredningen och senast avfrivårdskommittén. lill hur viktigt det är att ingen övervakning av förbiseende fråndomstolens sida sätts i gång för sent och lill alt antalet domar påskyddstillsyn som överklagas är litet jämfört med det totala antalet sådanadomar anser jag det mest ändamålsenligt och naturligt atl omedelbarverkställighet blir huvudregel. Dock bör domstolen ha rätt att förordna attdomen först skall vinna laga kraft. När domstolen överväger etl sådantförordnande, får den göra en samlad bedömning av omständigheter, som talar föroch mol omedelbar verkställighet. Därvid får behandlingsaspekler beaktas ochställas mot sådana omständigheter som i vad mån den tilltalade har bestrittåtalet eller det annars finns anledning anta att han kan komma att överklagadomen. En lösning enligt de här angivna riktlinjerna bör vidarekompletteras med en möjlighet för högre rätt att, när talan förs molunderrättens dom, förordna om att vidare åtgärder för verkstäUighet inte fårvidtas, s.k. inhibition. Klart är att en sådan inhibition även måste innebäraatl prövo-och övervakningstiderna upphör alt löpa. I molsalt fall skulle manriskera atl större delen av den normala övervakningstiden - etl år - ofta redanhade förflutit när verkställigheten kunde börja. Det sagda visar även atl påföljdstidenför en dom på skyddstillsyn ibland kan få räknas fram genom en addering avolika lidsperioder. Eftersom del, t.ex. i samband med lagföring för nybrottslighet, är nödvändigt alt ha tillgång lill exakta uppgifter ompåföljdslidens längd, bör det allmänna kriminalregislret innehålla uppgift omanstånd med övervakningens igångsättande och om inhibitionsbe-slul. Med denhär föreslagna ordningen har del särskilda nöjdförklaringsinsti-tulelbeträffande skyddstillsyn ingen funktion all fylla. Det kan alltså avskaffas. Jag delar kommitténs uppfattning alt en påbörjadövervakning inte kan anses så ingripande för den dömde att han skall varaberättigad lill någon Prop.1982/83:85 100 ekonomiskersättning, om högre rätt skulle göra ändring i underrättens avgörande. Ennöjdförklaring beträffande skyddstillsyn omfaltar, som har sagts, inleett fängelsestraff som har utdömts med slöd av 28 kap. 3 § BrB. För etl sådantstraff gäller reglerna i lagen om beräkning av strafftid m. m. a. atl den som är häktad och den som avger en särskild nöjdförklaringenligt lagen får verkställa sitt straff När del gäller dem som hardömts till skyddstillsyn som huvudpåföljd och därjämte enligt 28 kap. 3 § BrBtill fängelse torde det dock mera sällan föreligga häktningsskäl för tidenefter domen.