prop · G603103 · 1982-12-31 00:00:00 — Möjligheterna till förenklingar och kostnadsminskningar iförmånssystemets administration bör ägnas särskild uppmärksamhet. I den mån kommittén föreslår medverkan från myndigheterutanför försvarsmakten skall de ekonomiska konsekvenserna för dessa myndigheterredovisas. Förslag till nya författningar eller ändringar i gällandeförfattningar som övervägandena ger anledning till bör också presenteras. Utredningsarbetet bör bedrivas i sådan takt attöverväganden och förslag kan redovisas . Med hänvisning till vad jag har anfört hemställer jag attregeringen bemyndigar mig att tillkalla en kommitté med högst sex ledamöter meduppdrag att utreda frågan om ett nytt förmånssystem för värnpliktiga m. fl.under grundutbildning, att utse en av ledamöterna att vara ordförande, att besluta om sakkunniga,, experter och sekreterare samtannat arbetsbiträde åt kommitén. . Vidare hemställer jag att regeringenbeslutar att kostnaderna skall belasta fjärde huvudtitelnskommittéanslag Regeringen ansluter sig tillföredragandens övervägandenoch bifaller hans hemställan. Skr.1982/83:103 Översyn av den eftergymnasiala skogliga utbildningen Beslut vid regeringssammanträde . Chefen för , statsrådet ,anför. bedrivs skoglig utbildning påolika nivåer i statlig regi. tillkom skogshögskolan varifrånutexaminerades jägmästare och forstmästare. Skogsmästarskolan startade år 1945.Utbildning för lägre tjänstemän med bevakande uppgifter tillkom på 1860-taletdå statliga skogsskolor för utbildning av kronojägare och skogsbetjäninginrättades. Utbildningen av skogvaktare gavs en ny inriktning varvidbegreppen skogstekniker och skogsinstitut infördes. Dessa tre postgymnasialautbildningsnivåer är inordnade i . Jägtnästarlinjen är en högskoleutbildning som enligtutbildningsplanen syftar att ge de studerande de kunskaper, denansvarsmedvetenhet och den kritiska skolning som fordras för att förvalta ochutveckla naturresursen skog. De utexaminerade jägmästarna skall kunna taställning i biologiska, tekniska, ekonomiska och sociala frågor och ha förmågaatt allsidigt värdera effekterna av olika åtgärder i skogsbruket. Det är bl. a.viktigt att de studerande får möjlighet att tillägna sig en ekologisk grundsynsamt att uppmärksamma skogen som miljöfaktor. Utbildningen skall ge en bred basav kunskaper samt möjlighet till specialisering. De studerande skall gestillfälle att utveckla förmågan att självständigt lösa problem, att söka ochtillämpa kunskap, att samarbeta och ta ansvar. Efter examen skall jägmästarenkunna sköta befattningar inom skoglig förvaltning, utbildning och rådgivningsamt andra områden där högre skogUg utbildning efterfrågas.Jägmästarutbildningen skall också ge behörighet till forskarutbildning inom denskogliga sektorn. Utbildningen är femårig och omfattar 200 poäng. Denutbildningsplan som gäller antogs . Skogsmäslarlinjen utgör det avslutande steget i enutbildningsgång som efter gymnasieskolan består av såväl utbildning somyrkesverksamhet. Skogsmästarutbildningen skall enligt utbildningsplanen syftatill att ge de studerande kunskaper och färdigheter inom skogsnäringensbiologiskekologiska, tekniska och ekonomiska ämnesområden. Vidare skall utbildningenförbereda de studerande för befattningar dels i förvaltnings- och stabstjänst,undervisning och rådgivning inom skogsbruk där vidare utbildning änskogsteknikerutbildning är önskvärd, dels handha rörelse inom skogsbruk ochangränsande näringar. Studietiden vid skogsmästarskolan är tre terminer ochomfattar 60 poäng. Härtill kan komma praktik jämte genomgång avskogsteknikerutbildning eller motsvarande varvid den samlade utbildningenomfattar 120 poäng. Skogsteknikerlinjen ger yrkesutbildning för arbetsledar-,planläggnings- och rådgivningsuppgifter inom skogsbruket och angränsande sektorer av näringslivet. Utbildningen kvalificerar till fortsatt utbildning på skogsmäs- tarlinjen. Skogsteknikerlinjen omfattar kurser och specialarbete. De kurser som ingår är dels grundläggande som i matematik och kemi, dels tillämpade skogliga m. fl. Skogsskötsel, skogsteknik och arbetsledning är viktiga delar av utbildningen. är skogsteknikerlinjen en allmän 34 högskoleUnje inomlantbruksuniversitetet. Skogsinstituten har alltså upp- hört som fristående utbildningsanstalter. Den skogliga utbildningens roll i samhället är väldokumenterad genom Dir. 1981:69 flera utredningar som genomförts de senastetjugo åren. På grund av splittrat huvudmannaskap för de olika utbildningarnahar någon samordning mellan dem inte kunnat åstadkommas. ärhuvudmannaskapet för all eftergymnasial skoglig utbildning samlat inom Sverigeslantbruksuniversitet och en översyn av de skogliga utbildningarna pågår inomuniversitetet med utgångspunkt framför allt i de senast genomfördautredningarnas förslag. I ett antal motioner till 1979/riksdag togs olikaskogliga utbildningsfrågor upp till behandling. Olika förslag till åtgärderframfördes. behandlade frågan (mot.1979/80:935, JoU 1979/80:44, rskr 1979/80:389). Utskottet ansåg det värdefulltatt det framtida utbildningsbehovet inom den skogliga sektorn blev föremål förfortsatta överväganden från regeringens och berörda myndigheters sida.Utskottet konstaterade att utvecklingen inom skogsbruket kommer att leda tillett ökat behov av yrkesutbildad personal. Genom en övergripande och allsidigöversyn av den skogliga eftergymnasiala utbildningen borde närmare underlagkunna erhållas för fortsatta överväganden i hithörande frågor. mening fanns det således skäl som talar för att en sådan översyn,förslagsvis med parlamentarisk förankring, kommer till stånd i lämpligtsammanhang. beslöt i enlighet med utskottets hemställan. Med hänsyn till vad anfört bör en samlad ochallsidig översyn av den skogUga eftergymnasiala utbildningen nu komma tillstånd. Genom att de tre utbildningarna numera samlats under Sverigeslantbruksuniversitet.»! huvudmannaskap underlättas en sådan översyn. Jagförordar att en särskild utredare tillkallas för ändamålet. De krav som måste ställas på utbildningen förändras i taktmed samhällsutvecklingen. En fortlöpande anpassning är därför nödvändig. Iplaneringen av skogsutbildningen bör hänsyn tas tUl den väntade samhällsutvecklingenoch förändringar inom näringen liksom också kunskapsmaterialets UtveckUng.Härtill kommer den vetenskapUga utveckUngens stora betydelse för inriktningenav utbildningen. Vad jag nu har framhållit bör vara en utgångspunkt förutredarens arbete. En huvuduppgift för utredaren bör vara att analyserabehovet av utbildad skoglig personal och vilken utbildning som svarar mot dettabehov. Förslagen bör grundas på bl. a. en samlad genomgång av arbetsuppgifternaoch kraven på befattningshavarna i olika funktioner inom skogsnäringen och hosandra arbetsgivare. En av utgångspunkterna för analysen kan därvid vara redangjorda utredningar. I skildasammanhang har behovet av tre nivåer på utbildningen ifrågasatts. Därvid har andra utbildningsmodeller diskuterats. Ett alternativ, som därvid framförts, är att inrikta den eftergymnasiala skogliga utbildningen på två utbildningsled genom sammanslagning av skogstekniker- och skogsmästar- utbildningarna. Ett annat alternativ är att behålla de tre utbildningsleden, men ge skogsmästarUnjen ett utökat innehåll så att linjen bUr en med jägmästarlinjen parallell, men mer yrkesinriktad högskolelinje. I det alternativet skulle jägmästarlinjen få en mer teoretisk/vetenskaplig och därmed också en mer specialiserad inriktning. Utredaren bör närmare analysera dessa och andra möjliga modeller samt redovisa konsekvenserna av dem. 1982/83:103 Som jag redovisat i det föregående omfattar den eftergymnasiala Del II utbildningen inom den skogliga sektorn f. n. tre allmännahögskolelinjer. Varje högskolelinje är uppdelad i kurser. Utbildningarnahar i vissa hänseenden stora likheter såväl i de teoretiska som i de praktiskadelarna. Ännu har emellertid samordning mellan dem skett endast i mindreutsträckning. Utredaren bör nu pröva om kurserna kan utformas så att en ochsamma kurs kan utnyttjas inom flera utbildningslinjer. Övervägandena bör härvidäven avse om och i vilka delar det är möjligt och lämpligt att samordnastudierna mellan korta och långa utbildningar. Samordningen bör bl. a. kunnasyfta till att underlätta för elever från de kortare utbildningarna attfortsätta i de längre. I detta sammanhang bör utredaren också undersöka ivilken utsträckning det är möjligt och lämpligt med en samordning med kursernavid den lantbruksvetenskapliga fakulteten. Möjligheterna att genom samordningenuppnå besparingar bör undersökas särskilt. Med hänsyn till att den skogligautbildningen är lokaliserad till flera orter bör vidare eventuellaregionalpolitiska effekter av förslagen belysas. Det är en uppgift för styrelsen för Sverigeslantbruksuniversitet att planera utbildningen. Utredaren bör emellertid isamband med sin analys av utbildningsbehov och förslag till studieorganisationäven lägga fram förslag om hur utbildningen bör utformas med avseende påhuvudsakligt innehåll och inriktning. Beträffande innehållet bör särskilduppmärksamhet riktas mot sådana inslag i utbildningen som kan bidra till ettbättre utnyttjande av naturresursen skog i ett samhällsekonomiskt perspektiv.Härvid bör också prövas om utbildningen bör tillföras nya ämnesområden, t. ex.energi- och miljöfrågor, utöver de i vilka undervisning f. n. meddelas.Förslagen i detta avseende bör mot bakgrund av det nämnda planeringsansvaretdock ges en principiell karaktär. Med utgångspunkt i bl. a. redan gjorda undersökningar ochvad övervägandena i övrigt kan föranleda bör utredaren även lägga fram förslagom dimensioneringen av antagningen till de olika skogliga utbildningslinjerna.Därvid bör beaktas den breddning av arbetsmarknaden som förutses kunna skeutanför det traditionella området för skogUgt utbildade. Vid en enskild skogsskola i , för vilkenstiftelsen och läns skogsskola är huvudman, bedrivsskogsteknikerutbildning. Utbildningen vid Gammelkroppa står numera underlantbruksuniversitetets tillsyn och fyller samma krav som utbildningen vidlantbruksuniversitetet i och . I sina överväganden börutredaren i relevanta delar ta hänsyn till den utbildningskapacitet somGammalkroppas-kolan svarar för. Det är från bl. a. rekryteringssynpunkt önskvärt attskogsbruket inkl. forskningen kommer att betraktas som ett naturligt arbetsfältför både män och kvinnor. dominerar männen i de skogliga utbildningarna.Det övervägande antalet sysselsatta inom skogsbruket är män. Utredaren bördärför överväga lämpliga åtgärder som främjar en ökad rekrytering av kvinnortill de skogliga utbildningarna. Utredaren bör i sitt arbete samråda med Sverigeslantbruksuniversitet. Även i övrigt bör utredaren arbeta i nära kontakt medutbildningsavnämarna och andra intressenter på det skogliga utbildningsområdet. Regeringenhar tillkallat en särskild utredare (dir. 1981:30) med uppgift att se överutbildningens och forskningens uppgifter i strävandena att förbättra " den svenska ekonomins utvecklings-och konkurrenskraft. eftergymnasiala skogliga utbildningen bör i erforderligutsträckning samord- Skr. 1982/83:103 na sitt arbete med nämnda utredning. Regeringens direktiv (Dir. 1980:20) till samtligakommittéer och särskilda utredare angående finansiering och reformer skallgälla även denne utredare. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagatt regeringen bemyndigar chefen för att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utredavissa frågor rörande den eftergymnasiala skogliga utbildningen att besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt utredaren. Vidare hemställer jag att regeringen beslutar att kostnaderna skall belasta tionde huvudtitelnskommittéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch bifaller hans hemställan. Decentralisering av utlänningsärenden och kortarehandläggningstider Beslut vid regeringssammanträde StatsrådetAndersson anför. Nuvarande handläggning av utlänningsärenden Den nuvarande instansordningen för utlänningsärendenfastställdes senast av i samband med beslutet om ny utlänningslag(prop. 1979/80:96, AU 1979/80:27, rskr 1979/80:378). Den innebär i korthet atten ansökan om uppehållstillstånd lämnas in utomlands hos en svensk utlandsmyndigheteller i hos polisen. Efter utredning vidarebefordras ärendet tillstatens invandrarverk (). Under polisutredningen kan sökanden, få ettoffentligt biträde, som kan utveckla sökandens skäl. beslutar omuppehållstillstånd skall beviljas. Om ansökningen avslås, beslutar verket omutvisning. Det beslutet kan överklagas genom besvär hos regeringen(). Handläggningsordningen har utformats i syfte atttillförsäkra den enskilde -enlångtgående rättssäkerhet. Derättssäkerhetsgarantier som finns inbyggda i lagstiftningen och procedurenbegränsar i viss mån möjligheterna till en snabb handläggning. Ett ärende somrör vederbörandes rätt att stanna i , främst asylärenden, kan därförofta inte behandlas så fort som vore önskvärt. Skr.1982/83:103 Besvärsärendena har ökat i antaloch svårighet; handläggningstiderna har I takt med att invandringen till alltmer kommitatt bestå av människor från avlägsna länder och att dessa allt oftare åberoparpolitiska skäl för att få stanna här, har ärendena blivit mer svårbedömbara,ställt krav på större kunskaper hos den handläggande personalen och blivit alltmer tidskrävande. Den allmänna besvärsrätten över SIV:s beslut om avlägsnandeoch verkställighet infördes . Under de år som gått harantalet sådana ärenden ökat successivt. Detta har fått till följd att såvälpolisen som och har haft alltförmånga ärenden som väntar på avgörande (ärendebalans), vilket i sin turmedverkat till att handläggningstiderna blivit oacceptabelt långa. Kritik har ofta och med all rätt riktats mot de långahandläggningstiderna. Dessa varierar dock kraftigt beroende på ärendetskaraktär. De allra flesta ärenden om upphållstillstånd leder inte till att fråganom avlägsnande aktualiseras utan avgörs snabbt av . Det är iavlägsnandeärenden, oftast de med politisk bakgrund, som långahandläggningstider kan uppstå. En rad åtgärder har genomförts under senare hälften av1970-talet i syfte att förkorta handläggningstiderna. Utlännings- ochrättshjälpslagstiftningen har reformerats. Krav på att uppehållstillstånd skallsökas och beviljas före inresa har införts. Såväl polisen sominvandrarverket och har fått förstärkta resurserför handläggningen av dessa ärenden. Ett intensivt arbete bedrivs på flera hålli statsförvaltningen i syfte att åstadkomma en ytterligare förkortning avhandläggningstiderna inom ramen för det regelsystem och den instansordning somnu gäller. Inom övervägs t. ex. ätt ytterligare delegera rätten att fattapositiva beslut i vissa ärenden till polisen. Problemen till följd av den stora mängden ärenden harvarierat starkt över tiden och i olika skeden uppkommit på skilda håll iprocedurens tre led. I korthet bör följande kunna slås fast ifråga om denuvarande handläggningstiderna. PoUsen behöver normalt mindre än två månaderför att utreda och vidarebefordra ett avlägsnandeärende. Dessa ärenden avgörsav efter utlänningens första kontakt med polisen,d. v. s. efter en haridläggningstid hos verket av i genomsnitt ungefär fyramånader. En mindre andel av ärendena tar mycket . Den övervägande delen av de utlänningar som utvisas av SIVöverklagar besluten genom besvär hos regeringen. Delgivning och besvärstidomfattar normalt drygt en månad. Det tar, i en del fall efter remiss till ,i genomsnitt ca regeringen fattar beslut. Majoriteten avärendena avgörs dock snabbare, eller mindre. Enrelativt stor andel av ärendena tar mycket läng tid - - bara iregeringskansliet. Efter slutligt beslut i fråga om rätten att stanna i Sverigetar det ytterligare och ibland månader innan utlänningenantingen får sitt uppehållstillstånd eller beslutet om avlägsnande kanverkstäUas. Långahandläggningstider ger allvarliga problem Skr. L ., Dir. 1981:70 De langa handläggningstiderna medför allvarliga problemför de sökande. En utdragen väntan på ärendets utgång med svårigheter attfinna meningsfull sysselsättning och en successiv förstärkning av anknytningentill , t. ex. genom barnens skolgång, medför ofta stora, påfrestningarför den enskilde. Långa handläggningstider medför även betydande kostnader församhället. De väntande tillåts inte inneha anställning . Mångaav dem som väntar behöver därför stöd av samhället i form av socialhjälp ochannan omsorg. Enligt det nya system som trädde 1980 (SFS 1979:1120)ersätter staten kommunerna för den socialhjälp som betalas till utlänningarunder väntetiden. Dessa kostnader uppgick till ca 70 milj. kr. Tilldetta skall läggas direkta kostnader för samhället på en rad andra områden(tolkservice, sjukvård, skolundervisning, kurativa insatser etc.) samtindirekta kostnader , bl. a. för att reparera skador som psykisktlidande under lång väntan i vissa fall kan ge upphov till. Det är mot denna bakgrund nödvändigt att fortsätta arbetetmed att förkorta handläggningstiderna. Frågan om regeringskanslietshandläggning av utlänningsärenden utgör härvidlag ett särskilt problem. Sedanmitten av har antalet utlänningsärenden som handläggs inomarbetsmarknadsdepartementet ökat kraftigt. Trots att möjligheterna förregeringen att ompröva lagakraftvunna beslut inskränktes kraftigt fr. o. m. den1 har det totala antalet inkomna ärenden mer äntredubblats, från ca 1 1976 till ca 3 1980. Ökningen beror tillstor del på den generella besvärsrätten över SIV:s avlägsnandebeslut.Invandrarenheten har successivt förstärkts som en följd härav och är inomarbetsmarknadsdepartementet mer än 30 årsarbetskrafter huvudsakligensysselsatta med utlänningsärenden i något avseende. Behovet av att flytta besvärsärendena frånregeringskansliet som de långa handläggningstiderna iutlänningsärenden debatterats har man emellertid också diskuterat frågan omvilken myndighet som i sista instans bör pröva besvär över beslut om främstavlägsnande av utlänningar. Diskussionen har förts från rättsligautgångspunkter, från lämplighetssynpunkter och, inte minst, från denutgångspunkten att större ärendegrupper i möjlig mån bör decentraliseras frånregeringskansliet till förvaltningsmyndigheter. Diskussionen har bl. a. gälltmöjligheterna att från regeringen flytta den större delen avutlänningsärendena, som,nu är den största ärendegruppen i regeringskansliet.Frågan har fått särskild aktualitet mot bakgrund av att det ansvariga statsrådettvingats avsätta allt för beredning av utlänningsärenden och attärendena blivit betungande för berörda delar av . behandlade i betänkandet (SOU1977:28) frågan om att inrätta en särskild besvärsnämnd där flertalet av de ärenden som går till regeringen skulle avgöras slutligt. Kommittén ansåg att någrarättsliga hinder inte förelåg mot att ett besvärsorgan inrättades. Majoriteten menade emellertid att lämplighetsskäl talade för att dittillsvarande ordning borde bibehållas, även om antalet besvärsärenden skulle bli dubbelt eller så stort som då. Ordföranden och en ledamot reserverade sig och förordade inrättande av en nämnd. I propositionen (prop. 1977/78:90) framhölls att det 39 Skr.1982/83:103 intevaruteslutetattväljadenlösningsomreservanternahadeföreslagit.Mot bakgrund av att generellbesvärsrätt till regeringen hade införts så sent som år 1976 och då man först borde avvakta erfarenheterna av denya bestämmelserna om att avlägsnande skulle beslutas i direkt samband med attupphållstillstånd vägrades, beslöt regering och riksdag (AU 1977/78:30, rskr1977/78:202) emellertid att besvärsrätten till regeringen borde kvarstå. Arbetet med decentralisering i allmänhet av ärenden frånregeringskansliet pågår . Jag vill erinra om attföredraganden i propositionen (pröp. 1965:65) om statsdepartementensorganisation m. m. uttalade att det var angeläget att befria departementen frånén stor mängd ärenden av löpande natur. Departementens uppgift var att värderaoch bedöma utredningsmaterial, samordna och planera regeringens politik ochutforma de viktigaste riktlinjerna. Även underströk vikten avdelegering och decentralisering (SU 1965:105, rskr 1965:295). Inom regeringskanslietbevakar såväl statsrådsberedningen som regeringens decentra-Useringsdelegationfrågan om delegering av beslutanderätt från regeringen till underordnademyndigheter. Jag vill slutligen erinra om att i sinagranskningsbetänkanden vid upprepade tillfällen har påpekat vikten av attåstadkomma en minskning av ärendemängden hos regeringen. De åtgärder som har vidtagits för att görahandläggningen av utlänningsärenden i smidig och snabb harinte räckt till för att bryta utvecklingen mot ökande ärendebalanser och längrehandläggningstider. Erfarenheten visar att personaltillskott iregeringskansliet inte har gett motsvarande ökning av antalet avgjorda ärenden.Detta sammanhänger bl. a. med de begränsningar sorri beslutsordningen' förregeringsärenden medför, t. ex. den strikt hierarkiska organisationen och debegränsade möjligheterna att delegera beslutanderätten. så stor mängdlöpande ärenden som det nu är fråga om tar tid ifrån angelägna samordnings- ochplaneringsuppgifter och är i planeringshänseende svårförenliga med den typ avverksamhet som är normal inom ett departement. Besvärsordningen i utlänningsärenden bör skyndsamt, sesöver Mot bakgrund av vad jag nu här anfört om de alltför långahandläggningstiderna i utlänningsärenden, de svårigheter som ärendena medför iregeringskansliet samt dén aUmänna strävan att därifrån flytta ut löpandeförvaltningsärenden, förordar jäg att frågan om utformningen av besvärsordningeni utlänningsärenden skyndsamt sesöver. sådan översyn bör syfta till attfinna en ordning som, utan att befogade rättssäkerhetskrav åsidosätts,möjliggör en snabb och effektiv handläggning och därmed kortare totalahandläggningstider. Beträffande den närmare inriktningen av dessa övervägandenvill jag framhålla följande. En utgångpunkt bör vara att regeringen inte längreskall vara allmän slutinstans för besvär i utlänningsärenden. Emellertid böräven fortsättningsvis- ärenden av prejudjcerande betydelse eller annars avprincipiell eller i övrigt särskild vikt komma till regeringens prövning. Med dessautgångspunkter bör övervägas på vilket sätt besvär i merparten av de utlänningsärenden, som förs upp till regeringens prövning, lämpligenskall kunna föras och hur besvärsprövningen bör organiseras. 'O första alternativ är då att öppnamöjlighet för att överklaga beslut om avlägsnande hos en särskild besvärsnämnd förutlänningsärenden. I det Skr. 1982/83:103 sammanhanget är det viktigt att få belyst hur olika lösningar vad gäller Dir.1981:70 uppgifter, sammansättning, intern beslutsordning etc. inom en besvärs nämnd påverkar möjligheterna att få till stånd en snabbare handläggning i högsta instans än f. n. Likaså bör övervägas frågan om hur och i vilken utsträckning ett begränsat antal ärenden av särskild vikt skall kunna komma till regeringens prövning. I detta hänseende kan jag hänvisa bl. a. till utlänningslagkoriimitténs betänkande (SOU 1977:28) Kortare väntetider i utlänningsärenden s. 115-116 och 137. . Inom ramen för översynen bör också kunna undersökas i vadmån man genom samordning med andra myndigheter i första instans kan nårationaliseringsvinster och kortare handläggningstider genom att utredning ochbeslut får ett nära samband. Det är därvid av stor vikt att de praktiskakonsekvenserna för verksamheten av en sådan decentralisering blir belysta. Jagtänker då bl. a. på eventuella svårigheter att nå en enhetlig praxis och påsamspelet mellan den regionala och centrala nivån. Av särskilt intresse ärdärvidlag hur man utformar skyldigheten att överlämna svårare ärenden uppåt iorganisationen. Uppdraget till invandrarpolitiska kommittén Den tillkallade invandrarpolitiska kommittén (A1980:04) har tillsatts bl. a. mot bakgrund av behovet av att se över 1968 årsriktlinjer för utlänningspolitiken (prop. 1968:142, SU 1968:196, rskr1968:405). Kommittén, som har parlamentarisk sammansättning, har bl. a. iuppdrag att ge förslag till allmänna riktlinjer för regleringen av invandringentill .