prop · G603103 · 1982-12-31 00:00:00 — Kommittén börmot bakgrund härav bedöma hur de fredstida centrala räddningstjänstuppgifternakan fullgöras i en ny central organisation. bör det ut hurrelationerna skall vara mellan den centrala nivån å ena sidan ochcivilbefälhavarna, länsstyrelserna och kommunerna å den andra. Det bör beaktasatt kommunernas ansvar för ledningen av civilförsvarsverksamheten på lokal nivåi krig och det planläggningsansvar i fred som hänger samman härmed leder tillatt den centrala civilförsvarsverksamhelen måste liksom redan skeri fråga om den fredstida räddningstjänsten bedrivas i samarbete med . Kommittén bör överväga formerria för detta samarbete. Iutredningsarbetet bör även ingå att överväga i vad mån decentraliseringen avden nuvarande civilförsvarsverksamhelen och samordningen mellan dennaverksamhet och räddningstjänsten kan leda till besparingar på den centralanivån. Kommittén bör alltså utreda vilka samordningsvinster som beräknas kunnauppkomma och ange vilka förutsättningar som dessa grundas på. En utgångspunkt för utredningsarbetet bör vara att grundenför organisationen är en väl fungerande fredsmässig verksamhet. Detta är, somjag ser det, en förutsättning för att även krigsorganisationen skall blieffektiv. Vid en samordning av den centrala verksamheten bör enligt min meningstörsta möjliga samordnings- och effektivitetsmässiga vinster eftersträvas. Detär angeläget att besparingar kan göras även på detta område. a. kunna utnyttjas för att ta fram underlagför utredningsarbetet. Även om vinsterna torde bli störst för den fredsmässigaverksamheten både för civilförsvaret och för räddningstjänsten, anser jag attkrigsorganisationen också bör kunna ha fördel avden starkare anknytning till Skr.1982/83:103 motsvarande fredsmässiga verksamhetsom en samordning skulle medföra. Del II Detta står i överensstämmelse medden tillämpade totalförsvarsprincipen. Genom samordningen bör enligt min mening en omställningfrån fred till krig kunna förenklas vilket har stor betydelse frånberedskapssynpunkt. Det är väsentligt att det planerande och förberedandearbetet för en krigssituation inte eftersatts vid en samordning avverksamheten. Kommittén bör särskilt överväga hur en gemensam central ledningskall organiseras för att kunna tillgodose dessa krav. I departementspromemorian Utbildning i räddningstjänstm.m. framhålls att rationaliseringsvinster troUgen skulle kunna göras genom ensamordning av räddningstjänstutbildningen med, förutomcivilförsvarsutbildningen, annan likartad utbildning. Detta är emellertid ettomfattande och långsiktigt arbete. Frågan bör enligt promemorieförslaget tasupp i ett fortsatt samordningsarbete. Kommittén bör överväga formerna för ettsådant arbete. föreslår att det bildas encentral samordnings-och informationsfunktion vid användningen av speciellaresurser för räddningstjänst i samband med olyckor av större omfattning ellervid olyckor som fordrar insatser av mer exklusiva räddningstjänstresurser.Remissinstanserna är i huvudsak positiva lill detta förslag. () anser att en av dess större centraler bör få uppgiften, om en sådancentral skall inrättas. Det är enligt min mening angeläget att möjlighelernaatt i samarbete med SOSAB upprätta en central informationsfunktion förräddningstjänsten övervägs. Detta får inte innebära att en ny centralorganisation eller SOSAB ges en operativ roll vid räddningsinsatser. Jag villtillägga att en av förutsättningarna för långt gående samordning mellan denfredstida och den krigstida räddningstjänsten måste vara ett alarmeringssystemsom är så uppbyggt att det kan tillgodose kraven såväl i fred som i krig.Härvid spelar i fred SOSAB med dess länsalarmeringscentraler en betydelsefullroll. För alarmeringen av civilbefolkningen i krig finns ett särskilt system.Erforderlig samordning mellan de fredstida och de krigstidaalarmeringsfunktionerna måste säkerställas. Det bör åligga utredningen att inära samarbete med SOSAB studera dessa frågor. Vad gäller planläggningen i fred avcivilförsvarsverksamheten, är det angeläget att denna så långt möjligtintegreras i den kommunala beredskapsplaneringen . Provplanläggningen tordevisa hur detta lämpUgen kan ske. För att handlägga centralasamordningsuppgifter i fråga om planläggningen fordras i än högre grad än f. n.en funktion motsvarande den som ankommer på . Det torde finnas flera olika möjligheter att få en ändamålsenligordning för samordning av planläggningen. I utredningsuppdraget bör ingå attöverväga denna fråga. En näraliggande fråga är den skyldighet som enUgt lagen(1981:1216) om kyrklig beredskap åligger de kyrkliga kommunerna. Dessa skall under fredstid vidta de förberedelser som behövs för att de under beredskapstill stånd och krig skall kunna fullgöra sina uppgifter. De uppgifter som fullgörs av när det gäller den kommunala beredskapsplanläggningen handhas nu på det kyrkliga området av kyrkobe redskapskommittén (U 1976:09). Enligt min mening finns det skäl att överväga om inte de planläggningsuppgifter som rör de kyrkliga kommuner nas beredskap bör på riksplanet samordnas med motsvarande uppgifter för 202 den övriga kommunalaberedskapsplaneringen. Utredningsarbetet bör genomföras parallellt och i närasamarbete med kr. 1982/83:103 kommittén med uppdrag att behandla frågor som harsamband med """ 1982:41 genomförandet av 1982 årstotalförsvarsbeslut angående civilförsvaret och kommunerna. Det bör bedrivas såskyndsamt att ett principförslag angående samordning av den centrala ledningenav räddningstjänsten i fred och civilförsvarsverksamheten kan läggas framsenast . Kommittén bör vid arbetets påbörjande samt vidareunder arbetets gång informera berörda huvudorganisationer och i förekommandefall annan berörd central arbetstagarorganisation med vilken staten har ellerbrukar ha avtal om löner och andra anställningsvillkor samt bereda demtillfälle att framföra synpunkter. Kommittén bör beakta direktiven (Dir1980:20) till samtliga kommittéer och särskilda utredare angående finansieringav reformer. Jag har i detta ärende samrått med cheferna för försvars-och budgeidepartementen. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagatt regeringen bemyndigar chefen för kommundepartementet att tillkalla en kommitté med högst fem ledamöter meduppdrag att utreda frågan om en samordning av den centrala ledningen avräddningstjänsten i fred och civilförsvarsverksamheten, att utse en av ledamöterna att vara ordförande, att besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt kommittén. Vidare hemställer jag att regeringen beslutar att kostnaderna skall belasta femtonde huvudtitelnskommittéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch bifaller hans hemställan. Skr.1982/83:103 Formerna för statens stöd till arkeologiska undersök- Dei II ningar m.m. Chefen för , statsrådet ,anför. 1.1 Fornminneslagens bestämmelser m.m. Fasta fornlämningar är förhistoriska minnesmärken såsomgravar och gravfält, boplatser, domarringar, resta stenar osv. men ävenanläggningar från historisk tid som övergivna boplatser och arbetsplatser, märkligafärdvägar, broar, ruiner av , slott, kyrkor etc. Lagskyddet för fasta fornlämningar har lång hävd i vårtland. Fornläm-ningarna uppfattas som en gemensam egendom vilket har givitlagskyddet serviiutskaraktär. Utgångspunkten är att fornlämningarna i huvudsakskall bevaras för framliden. Särskild vikt läggs därför vid samråd mellan demsom planerar atl utnyttja mark med fornlämningar och de antikvariska myndigheterna.Samrådet skall ske för atl man i största möjliga utsträckning skall kunna undvikaatt fornlämningar behöver beröras eller skadas. Också markägarens rätt altutnyttja marken är underordnad önskemålet att skydda och bevarafornlämningarna. Del är emellertid ofrånkomligt alt fornlämningar kanbehöva tas bort för att ge möjlighet till förändringar av markens nyttjande.Enligt 6 § fornminneslagen (1942:350) får tillstånd lämnas att rubba, förändraeller ta bort en fornlämning, när denna medför hinder eller olägenhet som intestår i rimligl förhållande till dess betydelse. En avvägning skall såledesgöras mellan intresset att bevara fornlämningen och del hinder denna utgör förden tänkta nya användningen av marken. Borttagande av fasta fornlämningar kan innebära attkulturhistoriska värden och kunskaper förstörs. För all minska förlusten ochför framtiden ta till vara informationsinnehållet i fornlämningen föregås ettborttagande som regel av en vetenskaplig undersökning. Hur omfattande dennaundersökning bör vara och hur den bör genomföras bedöms utifrån vetenskapUgakriterier. Härav följer att det inte finns någon direkt relation mellan detingrepp som ett företag vållar och omfattningen av en erforderlig undersökning.Vilken undersökning som behöver göras beror i stället på fornlämningens art ochbetydelse. Om det med anledning av etl allmärit eller slörre enskiltarbetsföretag som berör en fast fornlämning erfordras, att en särskild undersökning av fornlämningen företas eller att särskilda åtgärder vidtas för att bevara den, skall enligt 9 § fornminneslagen kostnaden för detta åvila företaget, om det inte på grund av särskilda förhållanden är obilligt. Det är således den förvars skull fornlämningen las bort som i första hand får bedöma om fördelen atl få fornlämningen avlägsnad är så stor att den motiverar kostnadsåtagandet för undersökningen. Fornminneslagens regler om kostnadsansvar kan därmed 204 sägas vara en del av lagensskyddssystem genom att de främjar en omsorgsfull planeringägnad att minska behovet av att undersöka och ta bort fasta Skr. 1982/83:103 fornlämningar. Lagskyddet för fornlämningarna ställer särskilda krav påägare och brukare av mark med fornlämningar. Redovisningen av synliga eller påannat sätt till läge bestämbara fornlämningar på den ekonomiska kartan och iviss omfattning också i andra officiella kartverk syftar till att ge markensägare och brukare den nödvändiga informationen om fornlämningarnas läge ochutsträckning. Våra kartor har-därmed en stor betydelse förfornlämnings-skyddel. förs uppgifter om fornlämningar också in ifastighetsregistret. Underlaget för fornlämningsredovisningen på de officiellakartorna och i fastighetsregistret är riksantikvarieämbetetsfornlämningsregister. Medan kartorna och fastighetsregistret innehåller endastuppgift om de fornlämningar som klart kan identifieras och bedömas till sinart omfattar fornlämningsregistret även andra fornlämningar. Dessa redovisadesinte vid den första kartgenerationens upprättande, eftersom deras exaktautsträckning då inte kunde bestämmas. Exempel är boplatser och äldrekulturlager. Dessutom innehåller registret uppgifter om fyndplatser ochlämningar av mindre betydelse för kartredovisningen. Vid den nu pågående revideringen av den ekonomiska kartanredovisas också boplatser. På grund av karlskalan har kulturlagren i tätorterännu inle kunnat redovisas på detta sätt. För att förbättra informationen omförekomsten av kulturlager i första hand i de medeltida städerna inleddes år1972 en genomgång av arkivalier och uppgifter om äldre undersökningar. År 1976redovisades för ca 90 kommuner en översikt av de områden inom de medeltidastäderna där kulturlager kan förekomma. Fördjupade studier om medeltidsstädernapågår inom urbaniseringsprocessens konsekvenserför nutida planering (Medeltidsstaden). föreligger rapporter för 27städer. Rapporterna skall ge berörda fastighetsägare bättre upplysning omförekomst av fornlämningar och också bilda underlag för och statligplanering. 1.2 Den arkeologiska undersökningsverksamhetens utveckling Vid tillkomsten av fornminneslag och under hela1940-talet utfördes de arkeologiska undersökningar som förorsakades avmarkexploatering i stor utsträckning inom ramen för det löpandekulturminnesvårdsarbetet. Arbetet gjordes av tjänstemän vidriksantikvarieämbetet och statens historiska museum samt vid länsmuseerna ochvissa kommunala museiinsti-tutioner. När markexploateringen gavanledning till en ökad undersökningsverksamhet organiserades arbetena på annatsätt. har arkeologiska undersökningarutförts som regelrätta uppdrag med en av godkändtaxesättning. Det kan nämnas alt regeringen haruppdragit åt att se över formerna för finansieringen avsin uppdragsverksamhet. Undersökningarna sker nu enligt självkostnadsprincipenvilket innebär att företagen förutom fält- och rapportkostnader också betalarriksantikvarie- 1982/83:103 ämbetetsadministration av verksamheten. För att inle laxesättningen skall Del II leda till att vissa enskilda företag belastas med alltförhöga kostnader har ämbetets anslag till vård och underhåll av fornlämningaroch kulturhistoriskt värdefulla byggnader budgeteras med hänsyn tillmöjligheten att ge bidrag till sådana företag. Kostnadsansvaret enligt 9 § fornminneslagen beror i förstahand på gränsdragningen mellan, å ena sidan, allmänt eller större enskiltarbetsföretag och, å andra sidan, övriga arbetsförelag. I andra hand ärkostnadsansvaret beroende av billighetsregeln i 9 §. Besluten enligt 9 § harenligl en vid bildad praxis kommit att innebära ensubventionering av undersökningskostnaderna, dvs. i allmänhet ej fullkostnadstäckning. För /82 har avsatt ca400 . för sådan subventionering. Huvuddelen av de arkeologiska undersökningarna i sambandmed arbetsföretag utförs av undersökningsverksamhet(tidigare Uppdragsverksamheten). På svarar riksantikvarieämbetetsGotlandsundersökningar (RAGU) för uppdragsundersökningar. I några län har länsmuseerna byggt upp en egen bas för attkunna åtaga sig uppdragsundersökningar inom sitt verksamhetsområde. IStockholms, och kommuner är del i stället de kommunala museernasom utför de flesta arkeologiska undersökningarna. Flera kommuner med medeltidastäder har också byggt upp särskild sakkunskap inom sina museiinstitutioner förall själva kunna klara stadsarkeologiska undersökningar i de äldre tätorterna.Detta gäller t. ex. . Tvist i anslutning till arkeologisk undersökning kan f.n.prövas såväl genom besvär i administrativ ordning som vid domstol. Talan viddomstol kan föras utan inskränkning . Samhällsutvecklingen och de konsekvenser denna har förmarkanvändningen ger den yttre ramen för utvecklingen av den arkeologiskaundersökningsverksamheten. Den förbättrade kunskap om fornlämningarna ochderas samhällsbakgrund, som fornminnesinventeringen och undersökningsverksamhetenleder fram till, ger tillsammans med resultatet av den totala arkeologiska ochdärtill anknytande forskningen de vetenskapliga utgångspunkterna förundersökningarna. Efterkrigstidens markexploateringar har ofta varitstorskaliga och föregåtts av omsorgsfull planering. Avvägningen mellanexploateringsintressena och fornlämningsintresset har kunnat ske i enfortlöpande diskussion i denna planeringsprocess. Ett sådant arbetssätt harskapat gynnsamma betingelser för en långsiktig planering av undersökningsverksamhetenoch en mer problemsökande undersökningsmetodik. Det ökade intresset för enbebyggelse- och samhällshistoriskt inriktad arkeologi har vidare inneburit attspåren efter bosättningar och olika näringsfång har ägnats större uppmärksamhet.Vissa fornlämningstyper har som en följd härav uppmärksammats mer än tidigare.Eftersom dessa inte på samma fullständiga sätt som gravanläggningar och andrafornlämningar med synliga märken ovan jord har förtecknats iriksantikvarieämbetets fornlämningsregister har kompletterande inventeringarofta varit nödvändiga inslag i företagens planering. Nya metoder för attlokalisera t. ex. boplatser så att dessa kan uppmärksammas tillräckligt tidigthar också utvecklats eller prövas f. n. Då det kan vara svårt all genom t. ex.arkivgenomgång, ylinventering och fosfatunder- sökningar klarlägga boplatsers och kulturlagers omfattningoch struktur kan Skr. 1982/83:103 regelrätta provundersökningarbehöva utföras för att bedöma Dir. 1982:42 behovet eller omfattningen avvetenskapliga undersökningar i samband med borttagande av fornlämningarna. I motsats till vad som gäller för undersökningar somorsakas av arbelsföretag har kostnadsansvaret för inventering och prospekteringsom syftar till att klarlägga förekomst av fast fornlämning i första handåvilat de kulturminnesvårdande myndigheterna och museerna. Exploateringsföretageller kommuner har dock i många fall åtagit sig kostnader också för sådanaarbeten när det har funnits omedelbara behov att förbättra planerings- ochbedömningsunderlaget. Jämsides med den vetenskapligt motiverade utvecklingen avundersökningsverksamheten har ansträngningar gjorts för att rationalisera ocheffektivisera olika arbetsmoment. På fältarbetssidan har man t. ex. genomförten omfattande mekanisering med minskat behov av grovarbetskraft som följd.Denna utveckling och i än högre grad utvecklingen inom byggbranschen harmedfört att den arkeologiska undersökningen numera i princip alltid organiserassom en helt fristående del av arbetsföretaget. Utvecklingen mot allt slörre och tyngre maskiner förschaklningsarbeten och sådana krav från samhällets sida som är en följd avarbelsmiljöhänsyn och nya tekniska lösningar för vatten- och avloppssystem m.m. har också påverkat ingreppens art och omfattning och därmed behovet avarkeologiska undersökningar. I äldre stadskärnor innebär t. ex.ledningsgrävningarna mycket stora ingrepp och leder därför till betydligtmer omfattande arkeologiska undersökningar . Konsekvenserna av de arkeologiska undersökningskosinadernaför byggandet och för boendekostnaderna har vid ettflertal tillfällen aktualiserats i form av motioner till ochskrivelser till regeringen. En översiktlig beskrivning av de förslag tillåtgärder som i olika sammanhang har framförts ges i budgetpropositionen 1982(prop. 1981/82:100 bil. 12 s. 95-97). Med anledning av ett antal motioner uttalade /80 årsriksmöte, med hänvisning till förslag av kulturutskottet (KrU 1979/80:12, rskr1979/80:51) att del fanns anledning att se över möjligheterna att underlättaför arbelsföretagen att finansiera de arkeologiska undersökningarna och eventuellaåtgärder i övrigt som kan komma i fråga. Enligt utskottet borde översynen präglasav en strävan att väga olika intressen mot varandra. Utskottet framhöll vidareatt någon saklig försämring av det skydd fornlämningarna f. n. åtnjuter intefår komma i fråga. Sedan regeringen i budgetpropositionen 1982 har redovisatvissa åtgärder för att begränsa de aktuella kostnadsproblemen har riksdagenånyo uttalat sig för att en särskild översyn skall komma till stånd (KrU1981/82:21, rskr 1981/82:230). Synen på de fasta fornlämningarna som en gemensam tillgånghar lång hävd i vårt land. Fornlämningarna är en viktig och för allatillgänglig del av kulturarvet. Det är därför angeläget att de bevaras i denutsträckning som det är möjligt. finns det angelägna allmänna ochenskilda intressen Skr.1982/83:103 som kan motivera att fornlämningartas bort. För att den information som Del II fornlämningarna kan ge i störstamöjliga utsträckning skall kunna tas till vara, ärdet ett allmänt intresse att erforderliga arkeologiska undersökningar En allmän uppslutning kring ettsådant synsätt synes föreligga. Utvecklingen av forskningen och undersökningsmetoderna harmedfört att de kulturminnesvårdande myndigheterna har kunnat medverka till ettbättre underlag för bedömning av vad som bör bevaras för framtiden och vilkautgångspunkter som bör gälla för undersökningsverksamheten. Både undersökningsmetodiken och kunskapen om olikafornlämningsfor-mer har sålunda förändrats sedan den nuvarande fornminneslagenirädde i kraft. Genom att förekomsten av fornlämningar och behovet av undersökningarhar kunnat beaktas på ett tidigt stadium i olika planeringssituationer har enrimlig avvägning mellan intresset alt bevara fornlämningar och andra allmännaoch enskilda intressen kunnat göras. Enligt bedömninghar kostnaderna för de arkeologiska undersökningarna också i allmänhet kunnatinrymmas i arbetsföretagens totalkostnad utan att detta inneburit någonallvarligare belastning eller gett några negativa konsekvenser för planeringoch byggande. En fortlöpande rationalisering av undersökningsverksamheten harockså bidragit till alt ökningen av undersöknings-kostnaderna har kunnat hållastillbaka. Förhållandena är emellertid mycket olikartade. Vissaarbetsföretag har fått vidkännas kostnader som både i absoluta tal och irelation till den totala kostnaden för arbetsföretaget framstår som höga. Dettahar lett till att rådande fördelning av kostnadsansvaret har satts i fråga.Ibland är det nästan omöjligt att undvika att fornlämningar berörs i sambandmed förnyelse av befintlig bebyggelse eller vid nyexploatering. Detta gäller t.ex. inom delar av äldre städer och inom andra sedan gammalt exploateradefornlämnings-områden. Det kan också vara svårt att före en undersökning bedömavissa fornlämningars omfattning och art, vilket skapar osäkerhet vid planeringoch ekonomiska ställningstaganden. Undersökningskraven kan därtill vara olikahöga med hänsyn till bedömningen av det vetenskapliga värdet. Av dessa skäl är det motiverat att se över möjligheternaatt underlätta för arbetsförelagen att finansiera arkeologiska undersökningar. En särskild utredare bör därför tillkallas med uppgift alt överväga frågan om undersök ningarnas finansiering. Utgångspunkten för utredningsarbetet skall enligt min mening vara att fornminneslagens huvudprincip för kostnadsansvar för arkeologiska undersökningar bibehålls. Huvudregeln bör alltså vara all exploatören skall stå för kostnaden. Genom att exploatören ges ett kostnadsansvar skapas förutsättningar för att exploateringen av mark med fornlämningar begränsas. Denna huvudprincip kan dock inle tillämpas undantagslöst. Särskilda hänsyn kan t. ex. behöva tas när fast fornlämning påträffas i jordbruket eller vid smärre tillbyggnader av bostadshus. Därför innehåller fornminneslagen bestämmelser som gör det möjligt för staten att i vissa fall överta undersökningskostnaden. Utredaren bör redovisa hur lagens bestämmelser vid beslut om bidragsgivning i praktiken har tillämpats i vad avser gränsdragningen mellan å ena sidan allmänt eller större enskilt arbetsföretag och å andra sidan övriga arbetsförelag. Utredaren bör vidare lämna förslag till riktlinjer för billighetsprövning enligt fornminneslagen 2r)r. samt föreslå de ändringar av lagensom kan följa härav. Vid bedömning av effekterna av arbelsföretagenskostnadsansvar och Skr. 1982/83:103 behovet av stöd från samhällets sida måsteockså frågan om markvärdet för Dir. 1982:42 fastigheter med fornlämningarbeaktas. Del har gjorts gällande (3 LU 38:1964) att förekomsten av en fast fornlämningbör verka sänkande på markpriset. Om en sådan sänkning kan utverkas vidmarkförvärv kan den inskränkning i förfoganderätten som lagskyddet innebäreller den ekonomiska belastning, som en eventuell framtida undersökning ger,kompenseras. Sambandet markvärde-taxeringsvärde är således av intresse och börbelysas av utredaren. I denna fråga bör utredaren samråda med . Det är viktigt att bearbetningen avundersökningsresultaten organiseras så att resultaten kan utnyttjas effektivtinom hela undersökningsverksamheten. Utredare bör lägga fram erforderligaförslag härom. I detta sammanhang bör utredaren också beakta förutsättningarnaför en fortlöpande utveckling och effektivisering av undersökningsmetoderna.Utredaren bör vidare bedöma hur statens och arbetsföretagens insatser skallvägas mot varandra när det gäller planeringen av undersökningarna ochbearbetningen av resultaten samt kunskapsåterföringen. Mot bakgrund av de ställningstaganden och övrigaöverväganden som nyssnämnda frågeställningar kan föranleda bör utredarennärmare klarlägga behovet av och formerna för statligt stöd till arkeologiskaundersökningar. Om utredarens förslag kan föranleda merkostnader för statenankommer det på utredaren att lämna förslag till finansiering. För att hänsyn skall kunna tas till fornlämningarna vidfysisk planering av arbelsföretag bör kunskapen om fornlämningsförekomsternavara lätt tillgänglig. Redovisningen av fornlämningarna på den ekonomiskakartan har visat betydelsen av ett gott kunskapsunderlag.