prop · G60398 · 1982-12-31 00:00:00 — Blandde remissyttranden där förslaget inte utan vidare tillstyrks märks följande. mening fmns det inte fog för att generellt förbjuda lån frånprivata långivare. vill därför förorda att 3 § förordningen gessådant innehåll att en myndighet får låna konst såvida det är uppenbart attlånet inte är ägnat att rubba förtroendet för myndigheten. ---- Prövningenav frågan om en myndighets lån är av sådan natur att dessoväld kan komma att ifrågasättas på grund av konstlånen bör lämpligen ankommapå myndigheten själv eller respektive centralmyndighet. 5 Riksdagen1982/83. 1982/83:98 58 Polisstyrelsenanser, att lån i fortsättningen också skall tillåtas från ickestatliga ägare.Dock bör begränsning därvid icke ske på sätt som anges under p. 3.1 (sid. 29) irapporten. Liksom styrelsen tidigare angivit, bör lån tillåtas ävenfrån privata personer. Att såsom framhålls under nyssnämnda punkt införa enbegränsning av kretsen av långivarna för risken av att "allmänhetensförtroende för en myndighet eller dess tjänstemän skadas till följd avmyndighetens konstlån" synes vara ett överdrivet betraktelsesätt. Kan.detmåhända påvisas att opartiskhet icke iakttagits? Finns det överhuvudtaget skälatt i sammanhanget ifrågasätta myndigheternas oväld? Det förefaller vara ettutomordentligt långsökt argument för att förhindra inlåning avkonstverk. Att enbart "offentliga" långivare skall förekomma innebär,att myndigheters lokaler till stor del kommer att vara utan konstföremål.Tilltron till statens konstråds eller fill statens konstmuseers och andrastatliga museers förmåga att kunna tillhandahålla myndighetema konstverk tordeenligt polisstyrelsens bedömning delvis sakna förankring i verkligheten. Våruppfattning är, att nyssnämnda insututioner inte alls motsvarar vad som påståsi rapporten under p. 3 (sid. 26). Det utbud som hitfills funnits har - såvittär känt - definifivt inte alls motsvarat efterfrågan vad gäller utsmyckning iåtminstone nya polishus. Ett genomförande av de intentioner som finns avseendelångivarna kommer att medföra, att konstverk kommer att få återlämnas utan attegendig grund därfill föreligger. Konsekvensen blir en utomordentligt tråkigmiljö ull nackdel för både offentligt anställda och besökande allmänhet. Detsynes vara en reglering av ett förhållande, som icke gagnar någon eller något.Rapporten leder till ingrepp i mellanhavanden, som pågått utannågons fördel eller förfång. Nuvarande långivning/deposition bör få fortsättamed de tillstånd, som härför fordras jämlikt regeringsformen. Förslagets3 § andra stycket bör kompletteras på förslagsvis följande sätt: "2.sådana stiftelser, ekonomiska eller ideella föreningar - -". Iannat fall utesluts möjligheten att låna in konstverk från ett flertal länsmuseer. Vadgäller kretsen av "tillåtna" långivare i 3 § författningsförslagetvill RRV framhålla att det kan finnas anledning överväga om det inte i undantagsfallbör finnas möjlighet för myndigheterna att låna in konstföremål även från andrakategorier av långivare, i första hand privatpersoner. Det kan exempelvis rörasig om konstföremål med nära anknytning till den aktuella myndigheten och dessverksamhet. Det kan också tänkas fall då en utlåning för långivaren framstårsom ett första steg på väg mot en slutgiltig donation. Självfallet måste dockomständigheterna i det enskilda fallet vara sådana att risk för förtroendeskadainte föreligger. Strävandenaatt åstadkomma en trivsam och stimulerande arbetsmiljö har föranlett mångastatliga myndigheter att intressera sig för inlåning av konstföremål. Härvidhar man naturiigtvis i så stor utsträckning som möjligt anlitat statenskonstmuseer och . 1982/83:98 59 Mångamyndigheter har dock - liksom SIPU - gjort den erfarenheten att intresset förkonst och att med konstföremål åstadkomma en rikare utsmyckning av många ganskasterila arbetsmiljöer är mycket stort och att det därför inte alltid räckt tillmed inlåning av konst som finns i statens ägo. SIPUhar full förståelse för de strävanden som redovisas från många myndigheter ochsom inneburit att man även utnyttjat andra långivare än staten. Detta har ocksåvarit möjligt därigenom att det funnits ett allmänt konstfrämjande intresse ochett intresse av att göra redan befintliga konstsamlingar tillgängliga för flermänniskor. SIPU anser att delångivare rapporten vill godta och föreslår i och för sig är lämpliga och iförsta hand bör komma i fråga. Deras lämplighet är i och för sig självklar ochden beror inte enbart på att man med dessa föreslagna långivare undviker beroende-och jävssituationer utan även på att de representerar ett organiseratkonstkunnande, manifesterat i disponibla konstsamlingar, ofta anskaffade medstöd av allmänna medel. SIPUanser i motsats till rapporten att det bör vara möjligt för myndigheter attefter eget bedömande även vända sig till andra långivare än dem som ingår i dennu föreslagna kretsen. Många myndigheter har redan funnit sig kunna accepteraprivata långivare. Myndigheter är redan nu skyldiga att se fill att i de sinmyndighetsutövning inte hamnar i beroende- och jävssitua-fioner. Vid beslut ominlåning ankommer det på myndighet att bedöma om det föreligger eller kan kommaatt föreligga någon sådan risk eller om allmänhetens fiUtro till myndighetenskulle kunna skadas. Myndigheterna har redan ett sådant ansvar och de bör varabäst skickade att göra erforderliga bedömningar. Det bör vara helttillräckligt att i den förordning som föreslås i rapporten erinra om nu berörtansvar. Kulturrådetanser att det finns kulturpolitiska motiv som gör att stadiga myndigheter iförsta hand bör vända sig fill när det gäller utsmyckning avde egna arbetslokalerna. Det är beklagligt att konstrådet ej fått resurser nogatt kunna svara mot de behov som finns, speciellt som dess verksamhet kommeridag verksamma konstt-ärer till del. Statens konstmuser kan också deponerakonstverk till statliga myndigheter. Det är å andra sidan både naturligt och posifivtatt personalen vänder sig till kommuner och andra parter för att förbättra sinarbetsmiljö om den tvingas vänta för länge på utsmyckning genom konstrådets ochkonstmuseemas försorg. Konstrådetvill understryka vad som sägs i rapporten om intresset av att rådet och museernai första hand anlitas för att få tillgång till konstföremål. Om sakkunniga institufionerpå detta sätt medverkar vid utsmyckningen ökar nämligen möjligheterna avsevärtatt skapa en enhetlig och därmed också mera harmonisk samlad arbetsmiljö. Detär emellertid att hänge sig åt illusioner att tro att det hos konstrådet ochmuseerna skulle finnas ett förhållandevis stort utbud av konstverk. Härför ärde tillgängliga resurserna helt otillräckliga i förhållande till behovet.Trots att konstrådet med fiänsyn till resursknappheten inte har gått ut mednågon samlad information till de statliga myndigheterna om möjlighetema atterhålla konst från rådet, är väntetiden åtminstone förde ansökningar som ändå har getts in. Prop.1982/83:98 60 ningav ansökningar bedöms väntetiden öka ett till för varje budgetår som gårutan att rådets resurser förstärks. Om resurserna i stället - så som ärfallet - urholkas blir läget aUtmer ohållbart. Detkan tilläggas att rådet, i syfte att kartlägga de faktiska behoven, avser attlämna myndigheterna sådan information som har omtalats i det föregående. Därmedkommer väntetiden att på en gång kraftigt förlängas och trycket på rådet attytterligare öka. Enligtvad konstrådet har erfarit är läget hos statens konstmuseer i vart fall intebättre än för rådets del. v Enförutsättning för inskränkningar av den omfattning som föreslås i rapporten bördärför enligt konstrådets uppfattning vara att anslaget till rådet uppräknas ibetydande mån. Närdet gäller den nuvarande ordningen är det naturiigtvis ett absolut villkor attinlån från enskilda inte sker ifall fiUtron till myndighetens objektivitet kanrubbas. En föreskrift om att inlåning inte får ske i sådana fall bör därförunder alla omständigheter meddelas. Det finns emellertid många situationer dåen inlåning inte behöver inge några farhågor av den art som har sagts nu men dåregleringen i 3 § i förslaget till förordning om statliga myndigheters lån avkonstverk för lokalutsmyckning ändå skulle hindra en inlåning. Detta kanknappast anses sakligt motiverat. Som exempel kan nämnas lån från fonder ellerstiftelser som har inrättats i syfte bl.a. att möjliggöra prydande av aktuellamyndighetslokaler. Irapporten hänvisas (s. 16, 17) till den verksamhet som bedrivs av statenskonstmuseer och . Beträffande statens konstmuseers roll idetta sammanhang uppges att "statsmyndigheter torde i ganska storomfattning utnyttja möjlighetema att vända sig till statens konstmuseer föratt få låna konst i statlig ägo". Statens konstmuseer finner det angelägetatt understryka att denna verksamhet, som omfattar ca 10000 konstverk, icke ärav den storleksordningen att den kan tillgodose behoven hos ettständigt ökande antal statliga förvaltningar. De konstverk som uUånas tillhörmuseernas egna samlingar vilket förutsätter vittgående administrativa rutineroch höga krav på säkerhet. Samlingarna ökas ej genom speciella inköp för utlånoch accessionen är ringa. Utlånen regleras alltid genom låneavtal. För icke-statligalåntagare utgör försäkringsvillkoret ett krav. I denna grupp ingår bl.a. deregionala och lokala museer genom vilka statens konstmuseer som centralmuseumsöker driva regional verksamhet. Vårdansvaret för konstverken åvilar låntagareni enlighet med de principer som redovisas i rapporten (s. 21). Som fillsynsmyndighetöver statligt ägd konst, som ej står under tillsyn av annan myndighet medkonstvetenskaplig sakkunskap, vill statens konstmuseer även fästauppmärksamheten på möjligheten av lån från en statlig myndighet till en annan. Medkännedom om det stora behovet och värdet av konstverk för utsmyckningsändamåloch de begränsade resurser statens konstmuseer har för detta ändamål anserstatens konstmuseer att möjligheter ull inlån från även icke statliga instanserbör eftersträvas. Omkommuner, landsting, sfiftelser och ideella föreningar som har till ändamål attfrämja konstintresset i enlighet med rapportens förslag vill medverka tillutsmyckningen av statliga myndigheters tjänstelokaler bör detta välkomnas. Enligtkollegiets mening bör undantag från förbudet mot inlåning av privatägd konstkunna medges efter särskild framställning, om det är fråga om inlåning av konstför speciella ändamål, exempelvis jubileer. Enstatlig myndighet bör kunna få låna in konstverk också från enskildakonstnärer. Inlåning får självfallet inte ske på sådant sätt att myndighetens ojävighetskulle kunna ifrågasättas. Länsstyrelsenanser att långivarkretsen bör vidgas till att även omfatta enskilda personer(konstnärer och deras anhöriga). För vidkommande har det, då detgällt att låna konst från enskilda personer, uteslutande varit frågaom att låna konst till residensets representationsdel. För landshövdingen fårdet anses vara mycket önskvärt och angeläget att i representationsvåningenkunna visa konst av seriösa och framstående konstnärer, som har sin verksamheti länet. Även om lånen sker frän privatpersoner (konstnärer) torde någraberoendesituationer inte behöva befaras. Som exempel kan nämnas att påHalmstads slott enligt konstnärernas egen önskan och med landshövdingenspositiva medgivande finns inlånat ett antal konstverk av konstnärer ur Halmstadgruppen.Långivare är konstnärer i grappen eller deras anhöriga. Dessa konstverk representerarett betydande värde. Frånflera håll framhålls det värdefulla i att det nu belyses vilket ansvar somåvilar en myndighet vid konstlån. Det anses viktigt att långivare och låntagarehar full klarhet i vilka regler som gäller. Deremissinstanser som har yttrat sig särskilt om vilket ansvar myndigheterna ifortsättningen bör ikläda sig vid konstlån är i allmänhet positiva fillförslaget i den delen. Engrupp remissinstanser har emellertid avvikande uppfattning och anser attstaten bör ikläda sig ett mer vittgående ansvar än det föreslagna. De menar attinlåningsmöjligheterna annars försvåras eller försvinner. Någon instans uppgersig vara tveksam till lösningen i ansvarsfrågan utan att ange något närmareskäl för sin inställning. Tilldenna avvikande grupp hör följande instanser. Tingsrättenhar ingen erinran mot en begränsning av statens ansvar såvitt avser kommun ochandra långivare som uppräknas i förslagets 3 § I Däremotanser tingsrätten att staten vid inlåning från föreningar och stiftelser somavses i 3 § 2 p. i förslaget bör ansvara för inlånad' konst motsvarande detskydd som ges genom försäkring mot stöld och brand m.m. Den inlånandemyndigheten är den part i låneförhållandet som normalt sett har fördel avlåneavtalet och staten kan genom detta besparas 1982/83:98 62 kostnaderför prydande av myndighetens lokaler. Utlånare som avses i 3 § 2 p. i förslagettorde regelmässigt ha små ekonomiska resurser och det framstår därför som föga fillfredsställandeatt myndigheten-staten skall dra all fördel av lånet och samfidigt låta utlånarensvara för kostnaden för försäkring av föremålen. Ansvarsfråganbeträffande de lån som regleras av den föreslagna förordningen finnerkollegiet löst på ett tillfredsställande sätt i rapportförslaget. Ansvaret förde föremål - det kan komma att gälla inte enbart konst -som lånas vid speciellatillfällen däremot bör vara mer omfattande. Kollegiet finner det i dessa fallnaturligt att staten ikläder sig samma ansvar som staten kräver vid utlåningtill andra än statliga myndigheter. Kulturrådethar ingenting att invända mot de resonemang och slutsatser som framförs irapporten. Däremot finner rådet att rapporten inte uttryckligen behandlaransvarsfrågan i händelse av stöld. tolkar detta som att långivarenär oskyddad om ett konstverk förkommer. Detta betraktar somoskäligt. Det bör vidare framgå klart i förordningen vad som gäller i händelseav stöld. Rapportenavfärdar utan mofivering tanken att staten genom en sådan förordning skulleförsvåra lånemöjligheterna. Statens konstmuseer finner det för sin del troligtatt de stiftelser och föreningar, bl. a. länsmuseer, som f. n. bidrar tillutsmyckning av statliga myndigheters lokaler icke torde vilja fortsätta dennaverksamhet, om staten avsvär sig allt ansvar i händelse av stöld eller brand. 1förordningen har staten begränsat sitt ansvar att gälla skador som tillfogaslångivaren p.g.a. försummelse av myndigheten eller någon där anställd. Dettamedför att lån till stafiig myndighet kan komma att innebära ett avsevärtekonomiskt risktagande för ägaren, som uppenbariigen har att svara för skadaeller förlust som kan uppkomma genom våda. Eftersom lånet ligger i myndighetensintresse och ej i ägarens, synes det icke skäligt att låta ägaren stå för enavsevärd del av risken. I synnerhet är detta fallet när ägaren är en stiftelseeller en ideell förening. Enligtcirkuläret (1973:643) till statsmyndigheterna om föreningsverksamhet i myndighetslokålerm. m. skall myndigheterna på olika sätt stödja den föreningsverksamhet somförekommer vid myndighetema. Detta kan ske genom att myndighetema upplåterlokaler. Invandrarverketupplåter sina lokaler bl.a. till en konstförening, vars medlemmar är anställdavid myndigheten. anordnar regelbundet utställningar i verkptsfoajé av inlånade konstverk. Om och i så fall vilka ansvarsfrågor som därvidkan uppkomma har inte belysts i promemorian, vilket hade varit värdefullt. Prop.1982/83:98 63 Styrelsenhar ingen erinran mot de förslag som framförs i rapporten. Styrelsen vill dockföreslå att generell överenskommelse i ansvarsfrågan träffas med länsmuseer ochandra vanligen förekommande långivare. Länsstyrelsentillstyrker föreliggande förslag till förordning förutom 5 §. Enligtlänsstyrelsens mening sker inlåning regelmässigt på initiativ av låntagaren ochi dennes intresse. Det kan då inte anses rimligt att långivaren ställer sinegendom till förfogande utan att låntagaren ikläder sig fullt ansvar föregendomen, särskilt som det förutsätts att någon ersättning för lånet somsådant inle utgår. anser sålunda att låntagaren skall ha striktansvar för inlånad konst. Kulturförvaltningenfår bestämt avstyrka utformningen av ansvarsbe stämmelserna. Dessa måste i stället utformas så att mottagaren ikläder sig fullt ansvar. Om förordningen stadfästes i föreslagen form, nödgas stads museet återkalla samtliga sina deposifioner hos statliga myndigheter. -De i rapporten föreslagna ansvarsbestämmelserna har fått en olycklig utformning.Enligt dessa skulle de stadiga myndighetema endast ta ett s. k. presumtionsansvar,dels för skada uppkommen genom försumlighet från myndigheten eller dessanställda, men ej ansvar för skada i samband med bl. a. stöld, brand ellervattenskada. Påsådana villkor kan kommunen inte ställa värdefulla konstverk till statensförfogande. Om inte låntagaren tar sitt fulla ansvar för föremålen, nödgaskommunen återkalla de konstverk som är utdeponerade. Risken är i så falluppenbar att man helt måste avstå från att låna ut värdefull konstför utsmyckning av de stadiga myndigheternas lokaler. Någonanledning att söka vidga inlånarens ansvar utöver det presumtionsansvar, somföljer av gällande räU, finner styrelsen ej heller skäl att här förorda.Styrelsen vill dock påpeka att konsekvenserna av att t.ex. långivaresålunda får stå viss risk vid en utlåning, som i och för sig kan täckas genomförsäkring, inte är ägnade att stimulera fill utlåning, om ej i låneavtalet överenskommesom avgift för aU täcka kostnader av detta slag. Långivarenssituation är enligt vår uppfattning inte tillfredsställande beaktad. Inlån frånicke statliga insfitulioner kommer atl omöjliggöras. Staten bör ikläda sigsamma ansvar som staten kräver vid utlåning fill andra än statliga myndigheter,svara för kostnader som kan uppkomma i samband med konstverkens vård samtteckna försäkring för de inlånade konstverken. Prop.1982/83:98 64 6 Försäkringar m. m. Deflesta remissinstansema lämnar utan erinran förslaget om att också i dettasammanhang tillämpa det allmänna förbudet för de statliga myndigheterna attteckna försäkring för att skydda staten eller i dess tjänst anställd personalmot ansvarighet. Menett antal instanser - bl. a. de som nämns nedan - anser tvärtom atl de stadigamyndigheterna bör tillålas att teckna försäkringar vid konstlån, åtminstone ien del fall. Tingsrättenanser att förslaget bör ändras på det sätt att staten beträffande, lån frånstiftelser m.fl. enligt 3§ 2 p. i förslaget åtar sig ansvar som motsvararnormalt försäkringsansvar. Eftersomäven lån av konstverk m. m. som mottagits i annat syfte än för alt förbättraarbetsmiljön - såsom lån för tillfälliga utställningar i samband med jubileereller för utställning i av myndighet anordnat museum -berörs i rapporten villvi meddela vår uppfattning att sådana lån bör undantas från förbudet motförsäkring, antingen på så sätt att myndigheten får möjlighet att teckna sådanutställningsförsäkring av allrisktyp som nämns under 3.3 i första stycket irapporten eller, där så befinns lämpligare, bestrida långivarens särskildakostnader för försäkring av det utlånade föremålet det är utlånat.Utan sådant undantag från förbudet mot försäkring torde möjligheterna att lånautställningsobjekt få bedömas som ringa. RRVdelar uppfattningen att det inte finns skäl att i förevarande fall gå ifrånprincipen om staten som självförsäkrare. Eftersom erfarenheten har gett vidhanden att del är möjligt all kringgå försäkringsförbudet cirkulärgenom alt teckna hyresavtal med i hyresbeloppet inkluderade försäkringspremier,tillstyrker RRV förslaget om att deposition och hyra skall jämställas med lån(1 § andra stycket i författningsförslaget). Kulturrådetanser att det kan finnas fillfällen och omständigheter som gör att båda parterskulle vara betjänta av att försäkring tecknas på låntagarens bekostnad. Det böri så fall vara möjligt för låntagaren att betala kostnaden förförsäkringspremien, om längivaren tecknar försäkringen. 1 rapporten diskuterasinte om en sådan lösning är förenlig med gällande lag. anser atlberörda verk bör informeras på denna punkt, via förordningen eller på annatsätt. Statenskonstmuseer önskar i detta sammanhang belysa några av de problem som gällerförsäkringsansvar för konstföremål i offentliga samlingar och för prydande avarbetslokaler. 1982/83:98 65 Närstatens konstmuseer utlånar konstverk till icke-statliga institutioner krävermuseerna att mottagaren låter försäkra verken genom s. k. allriskförsäkring.Denna regel gäller vare sig konsten används som utsmyckning av tjänstelokalereller utlånas för att ingå i offentliga samlingar, t.ex. länsmuseer ochkommunala konstmuseer. Statens konstmuseers strävan att bedriva regionalverksamhet hämmas ofta av de omfattande försäkrings- och vårdkostnader somlänsmuseer och andra museer har att erlägga i samband med lån ur statenskonstsamlingar. Det förtjänar påpekas att dessa insfitulioner ursäkerhetssynpunkt torde vara vida överiägsna de lokaler i vilka statenförväntar sig få möjlighet att exponera inlånad icke-slatlig konst utan attteckna försäkring eller ställa garanti för värdet. Inlånfill statens konstmuseer vid tillfälliga utställningar och berörs inte av försäkringsförbudet inom statsförvaltningen och harheller inte behandlats i föreliggande rapport. Däremot refereras tre exempel pähur staten genom riksdagsbeslut har ställt garanti för värdet av dyrbararekonstföremål som inlånats till statliga museer för tillfälliga utställningar. Somstöd för den regionala konstverksamheten för vilken statens konstmuseer somcentralmuseum har ett landsomfattande ansvar skulle även de av statenskonstverk som utlånas till de statsunderstödda regionala museerna omfattas avden statliga värdegarantin under förutsättning att uppställdasäkerhetsföreskrifter är uppfyllda. Statenssjöhistoriska museum anser att i förordningen bör lämnas utrymme för statligmyndighet att åtaga sig ansvaret för det inlånades fulla värde genom att tecknaförsäkring. Ett sådant förfarande är museerna ofta tvingade att tillgripa föratt kunna få låna konst och föremål avsedda för fillfälliga utställningar,trots att detta står i strid med cirkuläret 1954:325. En revision av cirkuläretsynes därför enbart av denna anledning av behovet påkallad. uppfattning är det rimligt att myndigheter får möjlighet attgenom försäkring säkerställa sig mot ersättningsanspråk t. ex. på grund avstöld eller vandalisering. Detta torde i många fall vara en fömtsättning för atllån överhuvud skall komma till stånd. Länsstyrelsenanser - särskilt dä det gäller lån från enskilda - att konstverken på ett ellerannat sätt bör hållas helt försäkrade. Eftersom principen att staten inte fårteckna försäkring inte kan frångås, synes det rimligt att lånande myndighet -förslagsvis efter hörande av - kan erhålla statsgaranti förersättning vid skada eller förlust av ufiånat föremål. Därvid vore detvärdefullt om regeringen av skulle kunna inhämta ett allmäntbemyndigande att vid behov i sådana här fall få ställa garanti som omfattarvärdet på föremålen. Ansvarsfråganär väsentlig i sammanhanget och av avgörande betydelse för fortsatta lån från"gamla" tillåtna långivare. För vår myndighet och 1982/83:98 66 säkertmånga andra lokalmyndigheter är lånen baserade på avtal från den tid dåmyndigheterna var kommunala organ. Det var då naturligt att konstverk lånadesfrån kommunala museer till egna myndigheter. Om försäkringsförbudet blirabsolut, kan det resultera i att konstverken i lokalerna får lämnas fillbaka.Vi har f. n. en årlig kostnad för del i tavelför-säkring på . Det är enmycket blygsam utgift, som borde kunna accepteras som en förvaltningskostnadäven i fortsättningen. Presumtionsansvar för låntagare skall gälla iframtiden, men förlust genom stöld skulle bäras av långivaren-ägaren. Det ärinte rimligt, eftersom det är låntagarenmyndigheten, som har glädje av länet,inte kommunen. Försäkringsförbudet borde inte vara så kategoriskt. Iprincip samUiga remissinstanser fillstyrker förslaget i denna del. Ett parinstanser anser därutöver - som framgår av följande citat - att enhefiigalåneavtal bör utarbetas.