prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Eltvaraktigt eller omfattande behov av kontroll och hjälp kan enligt kommitténvara ett skäl att avstå från villkorlig dom till förmån för en mera ingripandepåföljd, och detta även om den tilltalade inte tidigare är straffad eller harvarit föremål för samhällsingripande. Risken för återfall får här tillmätasavgörande betydelse. Är den risken stor på grund av oordnade socialaförhållanden, kan det enligt kommittén inte anses lämpligt all påföljdenstannar vid villkorlig dom. Remissinstansernahar, som inledningsvis påpekats, genomgående ställt sig positiva tillkommilténs förslag att utvidga tillämpningsområdet för villkorlig dom genom ellmildare krav på en god prognos hos den tilltalade. Den tveksamhet som haryppats av några instanser har framför allt tagit sikte på att eltgenomsnittligt sett svårare klientel kommer att få villkorlig dom och attantalet återfall därför kan väntas bli större inom påföljden. Från någol håll() har gjorts gällande atl kravet på god prognos inle börefterges när det gäller villkorlig dom, eftersom tilltalade som inle harfullgod prognos kan dömas till den av kommittén samlidigt föreslagna påföljdenvillkorligt fängelse. Några remissinstanser har hänvisat till alt del finnsrisk för att den föreslagna ändringen kan leda till atl villkorlig dom ialltför hög grad används för förslagångsbrotlslingar. Redan av vad jag fömt haranfört torde framgå all jag i likhet med flertalet remissinstanser till stordel kan instämma i vad kommittén har anfört. I anslutning till en reform somsyftar lill att bredda och effektivisera frivården framstår det som naturligtalt även inrikta sig på tillämpningsområdet för villkorlig dom, som är denminst ingripande påföljden i frivårds-systemet. Även om det står klart altanvändning av villkorlig dom i praxis har ökat väsentligt under den tidbrottsbalken har tillämpats, finns del otvivelaktigt ett betydande utrymme föratt ytterligare utvidga tiUämpningsområdet i den riktning som kommittén harföreslagit. De möjligheter lill en rationellare användning av frivårdensresurser som därigenom skapas är enligl min mening ett av det starkaste skälenför en sådan förändring. Därtill kommer att en klarare gränsdragning mellanvillkorlig dom och skyddstillsyn kan bidra till att göra påföljdssystemelenklare och mera överskådligt samlidigt som man för dem som återfaller i broltfår en naturlig skala med successivt skärpta ingripanden. I elt vidareperspektiv bör detta i enlighet med vad kommittén har påpekat kunna bidra tillatl minska beläggningen i fängelserna. Den nuvarande regleringenkan sägas även i fråga om förslagångsbrotlslingar ställa etl rätt långtgåendekrav på dokumentation lill stöd för etl antagande all det i det särskildafallet är fråga om tillfällighelskriminalitet. I valet mellan villkorlig domoch skyddstillsyn torde domstolarna därför vid tveksamhet ofta välja den senarepåföljden och detta även om övervak-ningsbehovel inle är särskilt påtagligteller av en tämligen snabbt övergående natur. I den mån särskilda åtgärderbehöver vidtas i sådana fall är dessa vanligen av allmän social natur ochfaller inom an- Prop.1982/83:85 68 svarsområde.Det kan således göras gällande all den nuvarande regleringen är ägnad altmedföra att frivårdsorganisationen onödigtvis belastas med en hel del fall, därdess insatser egentligen inle behövs. Detta minskar i sin tur möjlighelerna attägna önskvärd uppmärksamhet åt resurserna för de fall där övervakningen ochandra insatser som kan göras från frivårdens sida kanske hade kunnat fylla enverklig brottsförebyggnade funktion, om det hade funnits slörre möjligheter attkoncentrera resurserna. Åandra sidan kan det kanske också hävdas alt den nuvarande regleringen geruttryck för förväntningar på frivårdens och den övriga kriminalvårdensmöjligheter att motverka brottslighet som generellt sett knappast ärrealistiska. Regleringenbygger på den tanken att ju mer ingripande åtgärder som vidtas från samhällelssida, desto större är sannolikheten för all en ålerfallsrisk kan brytas. Somhar påpekats från kriminologiskl håll förhåller del sig så atl demera ingripande påföljderna uppvisar avsevärt högre återfallssiffror än denvillkoriiga domen. Redanav detta förhällande kan naturiigtvis inle alltför långtgående slutsatserdras. Såvitt avser fängelse är det emellertid allmänt erkänt att påföljdensnarare ökar än minskar risken för återfall. När det gäller skyddstiUsyn är deti enlighet med vad som förut har konstaterats inte vetenskapligt belagt att manutan vidare kan tala om all påföljden generellt selt har en brottsförebyggandeverkan. Vadsom har sagts nu har lett mig till den slutsatsen atl det är befogal attjustera de i lagen angivna förutsättningarna för att villkorlig dom skall fä ådömaspå ell sådant sätt att man dels utvidgar tillämpningsområdet i synnerhet medsikte på förstagängsbrottslighet, dels avstår från att i lagen ge ullryck förförväntningar på kriminalvärden som är orealistiska från erfarenhelsmässigsynpunkt. Kommitténhar för sin del föreslagit alt fömtsättningarna beskrivs så atl villkorlig domfår meddelas, om en mera ingripande åtgärd inte påkallas med hånsyn till dentilltalades personliga förhållanden. Därmed avses, enligt vad som framgår avbetänkandet, dels förslagångsbrotlslingar, dels andra tilltalade varspersonliga förhållanden är sådana alt den aktuella brottsligheten framstår somen tillfällighet. Enligt min mening kan man mot den föreslagna utformningenmöjligen rikta den invändningen att den inte tillräckligt klart anger dettasyfte. En allmänt hållen hänvisning till atl mera ingripande åtgärder kan varapåkallade med hänsyn till den tilltalades personliga förhållanden skiljer siginte heller myckel från den nuvarande lydelsen av 27 kap. 1§ BrB. Del kan därförvara svårt atl av en sådan ändring utläsa den nya eller åtminstone delvisförändrade inriktning som bör eftersträvas. Rekvisilenför villkorlig dom bör enligt min mening i stället utformas på sådant sätt attde såvitt gäller den individualpreventiva bedömningen tar sikte enbart pärisken för fortsatt brottslighet och innebär att påföljden fär 1982/83:85 69 användas,om det inte framgår atl en sådan risk föreligger. Denna verkan uppnås, omnuvarande första stycket i 27 kap. I § BrB ersätts med en regel av detinnehållet att villkoriig dom får meddelas för brott på vilket fängelse kanfölja, om det inte med hänsyn till den tilltalades personliga förhållandenfinns grundad anledning anta att han kan komma atl göra sig skyldig lillfortsatt brottslighet. Medan bestämmelsen i sin gällande lydelse tillspetsatuttryckt kan sägas utgå från att ålerfallsrisk är del normala, kommerutgångspunkten med den här förordade lösningen all bli den motsatta:det skall av personutredningen i det särskilda fallet framgå att ålerfallsriskföreligger, för att villkorlig dom inle skall kunna komma i fråga frånindividualpreventiv synpunkt. I enlighet med vad jagförut har utvecklat syftar förslagel i första hand till att göra det möjligtatt i större utsträckning än välja villkorlig dom som påföljd vidförstagängsbrottslighet. Ålerfallsfrekvensen bland förslagångsbrotlslingar ärju betydligt lägre än bland dem som har återfallit i brott. Domenfungerar då som en första - och oftast en sista -varning för alla dem som görsig skyldiga till sådana brott där kriminalvård i frihet över huvud tagel kankomma i fråga. Den blir etl prov på deras vilja och förmåga att ifortsättningen avslå från brott. De som inte återfaller kommer aldrig attbelasta kriminalvården, och de som återfaller kommer i allmänhet att vandravidare till nästa steg i påföljdsskalan, vilket i normalfallet kommer att varaskyddstillsyn. Del nu anförda böremellertid inte tas till intäkt för att villkorlig dom på ett onyanserat sätt skalltillämpas på förslagångsbrotlslingar, så snart hänsynen till allmänpreventionengör del möjligl atl avslå från fängelse som påföljd. Givetvis förekommer en heldel fall vid förstagångsbrotts-lighet då exempelvis den tilltalade lever underoordnade förhållanden eller det av andra skäl står klart att han inte kantillgodogöra sig den varning som den villkorliga domen innebär. Vadjag har anfört får inle heller tolkas så all tidigare brotlslighetnödvändigtvis skall anses utgöra hinder mot alt döma till villkorlig dom. Jagvill i den delen påpeka alt det före tillkomst uttryckligenföreskrevs att villkorlig dom i sin dåvarande utformning inle fick meddelas,om den tilltalade hade undergått frihetsberövande påföljd inom en lid av fem årföre det aktuella brottet. Undantag från den regeln kunde dock göras, omsynnerliga skäl förelåg. Några motsvarande bestämmelser togs inle in ibrottsbalken. De allmänt hållna riktlinjerna för påföljden bedömdes kunna getillräcklig vägledning även såvitt gällde påföljdens tillämpning pååterfallsbrottslingar. Det ansågs emellertid ligga i sakens natur attvillkorlig dom endast sällan borde komma i fråga för den som tidigare hade fåttvillkorlig dom eller undergått en mera ingripande påföljd. (Se härom bl. 1962:10 del C s. Numeratillämpas emellertid enligl vad som framgår av rätlsstalisliken villkoriig domi en inte obetydlig utsträckning även i fall dä den tilltalade 1982/83:85 , 70 Det är naturligtvis inte min mening att denna utvecklingskall brytas. Den omständigheten att en person har lagförts för brottbehöver ju i belysning av den samlade personutredningen inle alltid innebäraalt risk för fortsatta återfall skall anses föreligga. Även lidsfaktorn tordehär spela en viss roll. Ju som har förflutU mellan den tidigarebrottsligheten och den nya desto mindre bör betänkligheterna vara mot att dömatiU villkoriig dom. Även i sådana fall då den tidigare brottsligheten är avhelt annat slag än den som är aktueU i det nya målet bör det generellt setlvara lättare att få en villkorlig dom än annars. Hänsynmåste fortfarande tas lill allmänpreventionen Redanav vad jag har anfört i det föregående torde framgå att principen enligl minmening fortfarande måste vara att villkorlig dom inte bör få användas på ettsätt som skulle strida mot allmänpreventionens krav (27 kap. I § andra stycketBrB). Sistnämnda begrepp har dock inle någon en gång för alla given innebörd,och uppfattningen om vad den allmänna laglydnaden skall anses kräva kan därförbli föremål för förskjutningar beroende på samhäUsutvecklingen i stort.Sannolikt har man att räkna med att tillämpningsområdet för villkorlig dom äveni detta hänseende generellt sett kommer att bli föremål för en fortlöpandeutvidgning i praxis på samma sätt som otvivelaktigt har varit förhållandelunder hitlillsvarande lillämpningstid. hindrar givetvisinle alt utvecklingen på vissa speciella områden kan gå i motsatt riktning ochleda till att utrymmet för att döma lill villkorlig dom där i stället blirmindre. Jag vill i den delen särskilt peka pä de allt intensivareansträngningar som på olika håll görs för an komma till rätta med skilda slagav ekonomisk bronslighet. Med hänsyn till alt allmänpreventiva skäl här gör siggällande med särskild styrka är det enligt min mening naturiigt och riktigt meden utveckling som innebär att villkorlig dom på detta område tillämpas endasimed största urskillning. Kommitténhar som jag tidigare nämnt föreslagit att ramarna för bötesstraffet vidgas förfall då villkorlig dom förenas med böter genom atl den övre gränsen för antaletdagsböter höjs till 180 i dessa fall. Förslaget har motiverats med attmöjUgheten att döma till böter vid sidan av viUkoriig dom har visat sig mycketvärdefull när det gäller att av allmän- eller individualpreventiva skäl skärpapåföljden. I anslutning därtill har kommittén påpekat att mer än hälften avalla viUkoriiga domar förenas med böter av det här slaget. Kommittén har vidareframhållit alt den utvidgning av påföljdens tillämpningsområde som behandlatstidigare även motiverar ökade möjligheter att döma till böter samt att enhöjning av gränsen för bölesmaximum i sig kan bidra till att göraanvändningsområdet för påföljden större. Prop.1982/83:85 71 Kommittéförslagethar tillslyrkts eller lämnats utan erinran av nästan alla remissinstanser. Frånflera häll har emellertid påpekats atl ändringen kommer att få tämligenbegränsad praktisk betydelse bl. a. beroende på att domstolarna sedan gammaltär obenägna att använda sig av bölesskalans övre delar. En remissinstans haruttryckligen avstyrkt förslaget och har därvid hänvisat lill alt den föreslagnahöjningen torde bli verkningslös med hänsyn till de dömdas svaga ekonomi. För egen del vill jag början framhålla att jag i likhet med kommittén anser att böter kan varaett mycket verkningsfullt sätt atl förslärka den villkorliga domen. Atl denvarning som påföljden i sig innebär på detta sätt kan förenas med kännbaraböter kan sålunda i flertalet fall ha ett betydande preventivt värde. Denpraktiska betydelsen av denna kombinationsmöjlighet framgår inte minsl av än varannan villkorlig dom f n. är förenad med böter av det här slaget. Böter kan alltså ådömastillsammans med villkorlig dom vare sig böter är stadgade för brottet eller ej.Skalan 1-120 dagsböter tillämpas i dessa fall oberoende av siraffskalan för detaktueUa brottet. Den villkorliga domen ger ju inte i sig uttryck för någonstraffmätning och detsamma gäller i princip i fråga om antalet dagsböter vidkombinalionsdom. Bötesstraffet syftar här bl. a. till atl förstärka denvillkorliga domen med åtgärder som är kännbara för den dömde. Antalet-dagsbötertorde mot den bakgmnden i allmänhet fastställas med hänsyn tagen inle bara lillbrottels svårhet och Uknande omständigheter utan även lill den tilltaladespersonliga förutsättningar atl tillgodogöra sig den varning som påföljdeninnebär. I etl avseende kan man emellertid säga atl de kombinerade böternaåterspeglar ett visst mått av straffmätning. Jag syftar här på sådana fall därallmänpreventiva hänsyn med betydande styrka talar för fängelsestraff men därdomstolarna av särskilda skål väljer alt i stället meddela ovillkorlig dom. Isådana fall brukar man i praxis i allmänhet sträva efter alt tillgodoseallmänpreventionens krav genom att ålägga ell relativt högt antal dagsböter. -Jag vill tUlägga atl dagsbotsbeloppel givetvis även vid kombinalionsdom fastställsmed hänsyn till den tilltalades ekonomiska förhållanden. Vad jag harföreslagit i fråga om den villkorliga domens tillämpningsområde är avsett attge underlag för en praxis enligt vilken villkorlig dom i fortsättningen användsi större utsträckning i fråga om förslagångsbrotlslingar och detta även i falldå den tilltalade inte har fullt ut sä god prognos som i allmänhet krävs f. n.Ändringen kommer, som jag har påpekat, sannolikt att få sin största betydelse idet nuvarande gränsområdet mellan villkorlig dom och skyddstillsyn. Sannoliktförhåller det sig på del sättet alt det klientel som därmed förs in itillämpningsområdet för villkorlig dom har en mindre välordnadekonomi och all höga böter därför inte sällan kan framstå som alltförbetungande. Å andra sidan finns det inte minst vid förslagångsbroltslighet eltpåtagligt behov av att kunna förstärka påföljden med kännbara böter. Prop.1982/83:85 72 dagsbotssystemetär ju atl det samlade bötesbeloppet kan anpassas efter den tilltaladesbetalningsförmåga. När del gäUer just den kategori av tilltalade som avses medden tidigare föreslagna utvidgningen av tillämpningsområdet för villkorligdom, torde visserligen i allmänhet den nuvarande skalan vara fullt tillräcklig.Men en höjning av den övre gränsen för antalet dagsböter kommer sannolikt altfå betydelse, när det gäller gränsdragningen mellan kriminalvård i frihet ochfängelse. Del är inle helt ovanligt all högsta möjliga antal dagsböter ikombination med villkoriig dom ådöms när det är fräga om sådan brottslighet därallmänpreventionen generellt sett kräver fängelse men där domstolen avsärskilda skäl väljer en icke frihetsberövande påföljd. En möjlighet att härdöma ut ännu strängare bötesstraff kan i någon mån bidra till atl utvidgatillämpningsområdet för kriminalvård i frihet i förhållande lillallmänpreventionens krav. Även om det praktiska värdet av all en sådan möjUghelskapas naturligtvis inle skall överdrivas, anser jag mig av anförda skäl i likhetmed flertalet remissinstanser kunna godta kommittéförslaget. Jag återkommer idet följande lill motsvarande fråga när del gäller kombinationen skyddstillsyn- böter (avsnitt 2.3.4.3). Med anledning av ett uttalande underremissbehandlingen vill jag framhåUa ätt den tilltalades ekonomiskaförhållanden får betydelse enbart när det gäller atl fastställadagsbotsbeloppels storlek. Humvida den tilltalade har god eller dålig ekonomiskall naturligtvis i princip inte inverka vid valet mellan kriminalvård i frihetoch fängelse. Däremot kan del förtjäna påpekas att höga böter inte lämpligenbör dömas ul på ett sätt som gör att de konkurtcrar med etl eventuelltskadeståndsanspråk. I sådana fall bör böterna fastställas med hänsyn lagenlill skadeståndet så all del samlade beloppet inte överstiger vad den dömde kanbetala. Verkslällighetsinnehålleti övrigt m. m. Kommitténsförslag atl avskaffa del formella verkslällighelsinnehållet i påföljdenvillkorlig dom har, som jag påpekade inledningsvis, även del fåll elt övervägandepositivt mottagande under remissbehandlingen. Sålunda har flertaletremissinslanser ställt sig bakom förslagel atl avskaffa det allmännaskötsamhetskravet och möjligheten att meddela särskilda föreskrifter omfullgörande av ålagd skadeståndsskyldighet, medan förslagel att avskaffa ävenden formella prövotiden däremot kan sägas ha fåll ell någol mera blandatmottagande. Förmin del vill jag emellertid inle i del här sammanhanget föreslå några ändringari vad avser själva verkställighetsinnehållet. De skäl som jag tidigare anförttill stöd för att inle nu la stäUning till förslaget om påföljden villkorligtfängelse talar med samma styrka för att man i väntan på alt detta spörsmål fårsin lösning inte heller vidtar några åtgärder i fråga om den villkorliga domensnuvarande innehåll. a. vill jag framhåUa att frågan humvida villkorlig domskall vara förenad med en formell prövolid och möjligheter tUI undanröjande ihändelse av ny brottslighet under denna 1982/83:85 73 prövotid är i högsta grad beroende av detställningstagande till behovel av allmänna regler om päföljdsval ochstraffmätning bl. a. i återfallssituationer som kan beräknas bli resultatet avfängelsestraffkommitténs fortsatta arbete. Vad jag nu har anfört har närmast tagit sikte på frågan omprövotid och åtgärder vid återfall i brott. Liknande synpunkter kan emellertidanföras när det gäller möjUgheten alt meddela särskilda föreskrifter omfullgörande av skadeståndsskyldighet. Där vill jag f ö. även peka på att del,även om denna möjlighet förhållandevis sällan utnyttjas i praxis, skulle stå imindre god överensstämmelse med önskemålet att förstärka målsägandens ställningatt ta bort nuvarande regler i ämnet. Föreskrifter av angivet slag kan sannoUktockså i en del situationer fylla en pedagogisk funktion. Eftersom således de viktigaste verkställighelsreglerna vidpåföljden villkorlig dom t. v. bör kvarstå oförändrade finns det enligl minmening inte heller någon anledning alt vare sig avskaffa del generellaskölsamhelskrav som framgår av 27 kap. 4§ BrB och de sanktioner som anknyterlill detta eller att ändra påföljdens benämning. Även dessa frågor kan detemellertid bli anledning att pä nytt ta upp vid den övergripande bedömning somblir aktuell, när kommittéerna har slutfört sitt arbete. 2.3.4 SkyddstiUsyn 2.3AA AUmänt Departementsförslaget innebär att skyddstillsynen skallintensifieras och att innehållet i den pä skilda sätt skall stramas upp.Avsiklen är atl dessa åtgärder skall kunna leda till att tillämpningsområdetför skyddstillsynen kan vidgas ytterligare något på fängelsestraffetsbekostnad. FrivårdskommUténs förslag överensstämmer i huvudsak meddepartementsförslagei. Remissinstanserna välkomnar allmänt en intensifiering ochuppstramning av skyddslillsynen. I frägan humvida dessa åtgärder kan leda tillalt tillämpningsområdet för skyddstillsynen kan vidgas är remissopinionen meradelad. (Se bilaga 3 avsnitt 3.2.1.) Skäl för deparlemenisförslaget: SkyddstiUsyn är f.n.otvivelaktigt den centrala fri vårdspåföljden. Det är mellan skyddstiUsyn ochfängelse som domstolarnas val oftast står i praktiken, när tvekan råder om entilltalad skall underkastas frihetsstraff eller erhålla vård i frihet. Vill man i mycket grova drag karakterisera domstolspraxisnär det gäller området för tillämpning av fängelsestraff, torde det kunna sägasatt fängelse f n. ådöms främst för tre typer av brott. För det första gällerdet mycket grova brott (t. ex. dråp, grovt rån, grovt narkotikabrott) och fördet andra brott som främst av aUmänpreventiva skäl anses kräva ett kortfängelsestraff (exempelvis rattfylleri). Den tredje kategorin består av brottsom utgör återfall av en gärningsman som har dömts till icke frihetsberövandepåföljder. Det gäUer här i praktiken främst förmögenhetsbrott. Prop.1982/83:85 74 Förvalet av fängelse som påföljd spelar vid alla tre typerna av brottslighethänsynen till allmän laglydnad stor roll. Beträffande den sistnämnda kategorinkan domstolarna också sägas väga in i bedömningen att frivårdspåföljder harvisat sig individualpreventivt otillräckliga i sin praktiska tillämpning. Minavsikt är att i det följande på grundval av frivårdskommitténs förslag förordaen del ändringar i fråga om skyddstillsynens innehåll som syftar till altpåverka domstolarnas val av påföljd. Verkställighetsinnehållet bör enligt minmening stramas upp på olika sätt, t. ex. genom ändrade regler om övervakningensigångsättande och utförande och genom elt mera konsekvent bruk avsanktionssyslemet vid misskötsamhel. Vidare bör finnas goda möjligheter attinom påföljdens ram skärpa verkställighetsinnehållet vid återfall. Ändringarnakan sammantagna karakteriseras som en effektivisering av skyddstillsynen. Dennaeffektivisering avses slå igenom både på skyddstillsynens kontrollfunktion ochpå dess hjälpfunktion. Som jag har sagt stöder dessa båda funktionervarandra i praktiken. En intensifiering av verkställigheten gör det t. ex.lättare att ge hjälp och stöd till klienterna men torde innebära attdet allmänpreventiva värdet av skyddslillsynen höjs. En förhoppning ärnaturligtvis att man på båda dessa vägar kan nå del resultatet altåterfallsbenägenhelen hos klienterna minskar. Huvudsyftet med eneffektivisering av skyddstillsynen bör i enlighet med kommittéförslaget varaatt påföljden skall kunna fä ell slörre användningsområde på bekostnad avfängelsestraffet. Det kan mot denna bakgrund ligga nära till hands alt, såsomockså har skett vid remissbehandlingen, efterlysa en precisering av i vilkanya typfall kriminalvård i frihet bör komma lill användning. Jagtror i detta hänseende liksom kommittén atl stora svårigheter möter, om man iförväg vill peka ul individuella brott eller särskilda situationer där deändrade reglerna får tillämpning. Snarare kan lägel, om riksdagenantar de nya reglerna, beskrivas så atl domstolarna i alla de fall därpäföljdsvalet står mellan fängelse och vård i frihet får ytterligare en viktalt lägga i vågskålen för frivård. Lagändringarna bör med andra ord kunnautgöra underiag för en fortlöpande utvidgning av frivårdspåföljdernastillämpningsområde inom straffsystemet i stort. Allt tyder emellertid på attdet blir inom den tredje av de beskrivna kategorierna som ändringarna fårsin praktiskt sett största betydelse, nämligen vid upprepade återfall i främstförmögenhetsbrott där fängelse brukar tillämpas. F.n. finns den formella gränsen vad gäller brottets svårhet att skyddstiUsyninle får ådömas för brott, som har elt slraffminimum på elt år eller högre.Undantag kan dock göras, om det föreligger "särskilda skäl". Före enlagändring som trädde i kraft krävdes "synnerligaskäl" för att döma tiU skyddstillsyn för ett brott med ett sådantslraffminimum. Prop.1982/83:85 75