prop · G60393 · 1982-12-31 00:00:00 — Dessa ärenden hos åklagaren får enligt promemorianförutsättas bli relafivt få. Åklagaren torde i många av dem utan någon alltföromfattande prövning kunna konstatera att förvandling inte bör ske. Hans beslutbör i sådana fall leda till atl bötesskulden avskrivs, om inga särskildaomständigheter föreligger. Flertalet remissinstanserhar godtagit detta förslag, men ett par instanser, ochkronofogdeföreningen, har förordat att talan hos domstol skall väckas avkronofogdemyndigheterna i stället för av åklagarmyndigheterna. Som skäl för ensådan lösning pekar bl. a. på atl bötesförvandlingen, liksomkonkursen i skattemål, utgör slutpunkten för verkställigheten. Det faller sigdå, menar , naturiigt och rationellt att låta den myndighet somhandhar bötesindrivningen också utreda, om en bötesgäldenär skall bli föremålför bötesförvandling, göra framställning till tingsrätten om förvandUng ochföra talan i målet. Verket anmärker att kronofogdemyndigheten ofta biträderåklagaren i tingsrätten i bötesförvandlingsmäl. Vidare pekar verket på att kronofogdekärenhar processvana bl.a. från konkursmålen. Den utredningsfunktion som handhasav polisen i bötesförvandlingsmäl kan enligt fullgöras avexekutiv personal vid kronofogdemyndigheten. Denna personal är ju redan påförhand väl förtrogen med de aktuella bötesmålen. Verket anför också attkronofogdemyndigheten genom utsökningsbal-kens införande har fått flera nyainstrument till sitt förfogande för att nå önskad effektivitet iindrivningsarbetet. utvidgade befogenheter enligt utsökningsbalkenkan naturligtvis användas i det utredningsarbete som övertas från polisen ävenom utredningarna kommer att gälla ett relativt begränsat antal mål. Härigenomkommer också bortfallet av den betalningsframkallande effekt som polisförhörenonekligen haft i förvandlingsmålen att kompenseras fullt ut. Kronofogdemyndighetensövertagande av uppgifterna innebär enligt en logiskfortsättning på den väg som man tidigare slagit in på då kronofogdemyndighetengavs vidgade befogenheter enligt 12 § bötesverkställighetslagen. Denomständigheten att processuella regler för allmänt åtal i tillämpliga delarskall gälla för förvandlingsmålen utgör enligt mening intenågot hinder mot att kronofogde får föra talan i saken. 1982/83:93 23 Kronofogdeföreningenhar redovisat samma uppfattning som . En minoritet inomföreningens styrelse har dock ansett att åklagaren alltjämt skall habefogenheten att väcka talan om bötesförvandling men att åklagaren inte skallha möjlighet att ompröva kronofogdemyndighetens beslut i frågan, dvs. frågaskall vara om ett uppdrag för åklagaren att föra förvandlingstalan. Enmotsatt syn på dessa frägor redovisas av , som uttalar attdet finns anledning till tveksamhet inför tanken att ålägga kronofogdemyndigheternasådana uppgifter av straffrättslig art som redan promemorieförslagetförutsätter. Föregen del gör jag följande bedömning. Den prövning som skallgöras enligt den föreslagna bestämmelsen om bötesförvandling skall enligt sinnatur ske utifrån kriminalpolitiska hänsynstaganden. På grundval av de i dennya bestämmelsen angivna förutsättningarna skall prövas om ålagda bötesstraffeller viten bör förvandlas fill fängelse. har enligt minmening i och för sig de kvalifikationer som behövs för att göra den prövningsom förutsätts i bestämmelsen. Ytterst gäller det dock en straffrättsligpåföljdsfråga, och somjag ser det ligger det därför i varje fall f. n. närmare tillhands atl låta den slutliga bedömningen av om talan bör väckas ankomma pååklagarna. Med denna utgångspunkt börförfarandet gestalta sig på följande sätt. skall efterutredning i ärendet bedöma om det i ett enskilt fall föreligger sådanaomständigheter att obetalda böter bör förvandlas till fängelse. Till deomständigheter som bör beaktas vid denna prövning återkommer jag ispecialmotiveringen. Om det enligt myndighetens bedömning finns anledning antaatt böterna skall förvandlas, skall den skyndsamt sända en redogörelse förförhällandet till den åklagarmyndighet som har att föra talan om böternasförvandling. Sedan handlingarna har kommit åklagaren lUl hända skall han i månav behov låta göra en ytterligare utredning för att bedöma frågan om böternasförvandling. En polisutredning i ärendet bör dock inte vara obligatorisk ochden bör kunna begränsas med hänsyn till vad som har framkommit vid utredningenhos kronofogdemyndigheten. Det torde ankomma på regeringen att meddelaföreskrifter i dessa hänseenden, lämpligen i bötesverkställighetsförordningen(1979: 197). Enligl promemorian kommerde fall dä åklagaren fär pröva ansökningar om bötesförvandling atl bli relativtfå. Jag delar denna uppfattning. Däremot kan jag inte helt instämma i vad somsägs i promemorian om,att åklagaren i många av dessa fall utan någon alltföromfattande prövning kommer att kunna konstatera att förvandling inte bör ske,ett uttalande som också har väckt kritik vid remissbehandlingen. Det ärnämligen självfallet inte avsikten att man från kronofogdemyndighetens sidaskall överlämna andra ärenden än sådana där man anser sig kunna påräkna attåklagaren väcker talan. En del fall kan dock vara tveksamma, och man Prop.1982/83:93 24 mäste hålla i minnet den skillnad som föreligger mellan deberörda tjänstemännens yrkesroller. HärtiU kommer att den här föreslagnaordningen i flera hänseenden blir helt ny; medan kronofogdemyndigheterna enligtnuvarande system skall redovisa alla ärenden där böterna inte blir betaldatill åklagarmyndigheterna för förvandling, skall redovisning i fortsättningenbara ske i sådana fall då alldeles speciella omständigheter föreUgger. Även omnaturligtvis idealet är att kronofogdemyndigheternas och åklagarmyndigheternasbedömningar sammanfaller, måste man i varje fall i ett inledningsskede, innanen fast praxis hunnit utvecklas, räkna med att åklagarna inte anser sig böra gåvidare med alla fall som har anmälts från kronofogdemyndigheternas sida. Jagvill slutligen för tydlighetens skull framhålla att åklagaren inte bör göranågon egentlig överprövning av kronofogdemyndighetens bedömning av fråganhuruvida ytterligare indrivningsåtgärder bör vidtas. Åklagarens prövning börinskränkas till en kriminalpoUtisk bedömning av huruvida förutsättningar finnsför förvandling. Jag förordar alltså att uppgiften att föra talan om bötesförvandlingalltjämt skall ligga pä åklagare. Om det emellertid visar sig attåklagarnas och kronofogdarnas bedömning sammanfaller i mycket slorutsträckning, kan den vid remissbehandlingen väckta tanken att låta processföringenankomma på kronofogdemyndigheterna förtjäna att tas upp på nytt. I promemorian föreslås att ådömda böter liksom f. n. skallbortfalla när har förflutit från det domen vann laga kraft. För fall dåden dömde har delgivits ansökan om böternas förvandling föreslås böternabortfalla, om förvandlingsstraff åtläggs, då det har verkställts ellerbortfallit, och annars då rättens beslul har vunnit laga kraft. Förslaget har inte mött någon erinran underremissbehandlingen. Enligt bör dock också utmätning av fasteller lös egendom och ansökan om konkurs som skett före tidpunkten förpreskription få medföra att betalning för botes- eller vitesfordringar får tasur den utmätta egendomen eller erhållas i konkursen därefter. Preskripfionstiden för böter avbryts inte f.n. genominledande av det exekutiva förfarandet. Först genom delgivning av en ansökan omförvandling sker elt sådant avbrott. Enligl min mening saknas anledning att idet nu aktuella ärendet, som inte har varit inriktat på att göra någraändringar i reglerna om verkställigheten annat än i den mån dessa berörförvandlingen, överväga en principiell nyordning i fråga om preskription. Jag godtar således i princip promemorieförslaget i dennadel. Reglerna bör dock utformas nägot annorlunda än i förslaget. Jag återkommertill det i specialmotiveringen. 1982/83:93 25 Idet allmänna kriminalregistret antecknas f.n. beslut om villkorligt anstånd medförvandlingsstraff men däremot inte ovillkorliga förvandlingsstraff.Villkorliga anstånd avses inte kunna förekomma enligt det förslag, somjag härlägger fram. I promemorian uttalas att fiUräckliga skäl inte har bedömtsföreligga för ett förslag om att de förvandlingsstraff som ådöms enligt den nyaordningen skall antecknas i registret. Underremissbehandlingen har hovrätten över och uttalat att denföreslagna begränsningen av förvandlingsstraffets tillämpningsområde medföratt domstolarna får ett större intresse än av att äga kännedom omhuruvida en tilltalad blivit föremål för bötesförvandling. Hovrätten förordardärför att lagen (1963:197) om aUmänt kriminalregister ändras i enlighethärmed. Bestämmelsenom att beslut om anstånd med verkställighet av ådömt förvandlingsstraff skallantecknas i kriminalregistret infördes i samband med bötesverkställighetslagstiftning.Motivet var att anteckningen skuUe underlätta prövningen av frågor omförverkande av anstånd och förlängning av prövotiden (prop. 1964:90 s. 91). En utgångspunkt för avgränsningenav de påföljder som skall antecknas i det allmänna kriminalregistret är attregistrets innehåll bör begränsas till uppgifter, som erfordras för att manskall kunna fillämpa straffrättens regler om återfall i brott, brottskonkurrensoch förverkande av anstånd och för att man skall kunna bedöma, huruvidaformella viUkor föreligger för tillämpning av en viss påföljd. Med hänsynhärtill registreras bötes-domar inte i registret (se prop. 1963: 39 s. 30,1964:90 s. 89). Detfängelsestraff som enligt det nu föreslagna systemet skall kunna träda i krafti stäUet för böter eller viten som inte har betalats avses visserligen likalitet som förvandlingsstraffet i det nuvarande systemet kunna bli av betydelsevid sammanträffande av brott och förändring av brottspåföljder i egentligmening. Det kan emellertid otvivelaktigt vara av värde för en domstol som haratt bestämma påföljd för ett brott att få kännedom om att den dömde kanskenyligen har avtjänat eller skall avtjäna ett förvandlingsstraff. Ävenför den allmänna bedömning av omständigheterna som skall göras i ett ärende omförvandling av böter kan det vara värdefullt för domstolen att känna fillhuruvida den dömde har avtjänat något förvandlingsstraff. Härtillkommer, som jag skaU utveckla närmare i det följande, att man inte kan bortsefrån den - låt vara med den nya ordningen sannolikt rätt sällsynta - situationsom uppkommer, om böter skall förvandlas innan ett tidigare ålagt bötesstraffhar verkstäUts. I ett sådant fall bör nämligen det nya straffet bestämmas så,att straffen tiUsammans inte överstiger vad som skulle ha ålagts om böterna hadeförvandlats . Till följd av den automatiska förvandlingsskala somgäller kan detta intresse f. n. tillgodoses genom ett särskilt beslut Prop.1982/83:93 26 av i samband med att straffenförekommer till verkställighet. Detta blir emellertid inte möjligt i ett systemdär en given förvandlingsskala saknas, utan uppgiften måste läggas på dendomstol som skall bestämma det senare förvandlingsstraffet. Det måste av dettaskäl säkerställas att domstolen har kännedom om eventuellt tidigare ålagdaförvandlingsstraff. Vad som har sagts nu har lett mig till slutsatsen att ålagdaförvandlings-straff bör antecknas i kriminalregistret. Jag förordar att kriminalregisteria-genändras i enlighet härmed. bör en konsekvensändring göras i poUsregisterlagen(1965:94). 2.9 Undantag från förvandling m. m. Till skillnad från vad som f. n. gäller enligt bötesförvandUngslagensynes enligt promemorieförslaget inte behöva föreskrivas nägon särskild begränsningav förvandlingsmöjligheten för bötesbelopp under viss nivå. Jag delar den i promemorian uttalade uppfattningen alt detmed den begränsning som ligger i den förutsatta restriktiva utformningen avsystemet inte blir aktuellt att gripa till bötesförvandling beträffande småbötesbelopp. Det synes överflödigt att införa särskilda föreskrifter om detta. Liksom f.n. bör emellertid föreskrivas att böter som har ådömtsmed stöd av 33 kap. 2 § BrB inte får förvandlas. Som sägs i promemorian bör delagöverträdare som avses med det lagrummet inte kunna ådömas frihetsberövandeinom kriminalvården. Det gäller alltså här personer som har begått brott underinflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet somär så djupgående att den kan jämstäUas med sinnessjukdom. I en rad olika specialförfatlningar finns särskilda förbudmot förvandling av böter som har ådömts enligt resp. författning. Enligtpromemorian kan det i och för sig sägas att det med det snävt begränsade tiUämpningsområdetsom förvandlingsstraffet nu avses få inte finns skäl till generella undantagav detta slag. I promemorian uttalas dock att det inte synes erforderligt att iförvarande ärende gå igenom de grunder som kunnat föreligga för föreskrifter omförbud mot förvandling; dessa bör t. v. gälla i den omfattning de har f. n.och får övervägas i samband med att resp. författning sesöver eller omarbetas. Under remissbehandlingen har från något håll förordatsatt man redan nu går igenom de aktueUa förbuden. Jag delar emellertid den ipromemorian framförda uppfattningen alt detta inte är erforderligt. I 11 § första stycket bötesförvandUngslagen föreskrivs attnär någon på grund av meddelat beslut enligt 1 § andra stycket 2 eller tredjestycket lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga harintagits i hem som avses i 12 § nämnda lag, beslut om bötesförvandling som harmeddelats förfaller. Böter som har ådömts före intagningen 1982/83:93 27 fårinte förvandlas, och böter som har dömts ut efter intagningen men föreutskrivningen får förvandlas endast om den som förestår värden vid hemmetpåkallar det. Motsvarande regler om bortfall och förbud mot förvandling gällerbeträffande den som efter förordnande enligt 31 kap. 3 § BrB har intagits påsjukhus för vård samt den som har inlagils i fängelse som har ådömts , minst tvä år. I promemorian uttalas atlnågon särskild regel om bortfall av ålagt förvandlingsstraff i nu angivnasituationer inte i fortsättningen torde fylla någol praktiskt behov. Deintressen som de angivna reglerna i övrigt avser att skydda bör enligtpromemorian kunna beaktas inom ramen för en fakultativ regel om bötesförvandlingav det i promemorian förordade slaget. har i anslutning till promemorieförslaget i denna del ifrågasatt om inteen regel bör finnas för de undantagsfall som ändå kan tänkas uppkomma. Reglerna i 11 § bötesförvandlingslagenhar tillkommit för att undanröja olägenheter som kan uppkomma av att förvandlingsstraffoch anstalts-eller institutionsvård sammanträffar. I linje med vad som uttalasi promemorian synes det praktiska behovet av motsvarande bestämmelser i en nyordning vara litet. Förutsättningarna för förvandling blir nämligen så restriktivutformade att man beträffande flertalet av de situationer som den aktuellaparagrafen tar sikte på kan räkna med att praktiska fall inte skall behövakomma upp. Jag tänker då pä fall som rör vård enligt lagen om vård av ungaeller efter förordnande enligt 31 kap. 3 § BrB men även fall som avses i lagen(1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall (jfr prop. 1981/ 82: 8 s. 129).Någon särreglering behövs enligt min mening inle för dessa fall. När det däremot gäller demsom har intagits i undergå fängelse som ådömts päminst erfordras enligl min mening en någol annorlunda reglering än densom har förordats i promemorian. Här kan otvivelaktigt praktiska fall uppkommadå verkställigheten sammanträffar med verkställighet av ett bötesförvandlingsstraff.Jag vill också peka på bestämmelsen i 34 kap. 11 § andra stycket BrB, enligtvilken ett ådömt fängelsestraff , om det skall verkställassamtidigt som ett bötesstaff eller disciplinstraff, skall träda i stället förböterna eller disciplinstraffet. Bestämmelsen tillkom genom lagstiftning år1981 (prop. 1980/81:76, JuU 1980/81:25, rskr 1980/81:211, SFS 1981:211) och mofi-veradesmed intresset av att minska den belastning som en intagens skuldsättning kanutgöra då han efter frigivningen skall återgå till normala levnadsförhållandenoch ett ordnat arbete (prop. s. 55). Enligtdet av mig förordade nya systemet skall den som ådömts förvandlingsstraff, sålänge straffet inte till fullo har verkställts, kunna betala hela bötesbeloppet,varvid straffet bortfaller. Med hänsyn till 34 kap. 11 § andra stycket BrBskulle sädan betalning ej kunna ske av den, som samti- Prop.1982/83:93 28 digt har en dom på fängelse att verkställa,eftersom böterna då har bortfallit. Enligt min mening är det följdriktigt alt idenna situation låta fängelsestraffet träda i stället också förförvandlingsstraffet. Jag föreslår att 34 kap. 11 § andra stycket BrB ändras ienlighet härmed. Enligtpromemorieförslaget skall böter som har avskrivits hos kronofogdemyndighetenmed stöd av 11 § bötesverkställighetslagen inte kunna förvandlas. och har under remissbehandlingen påpekatsatt avskrivning enbart är en indrivnings- och bokföringsteknisk term och inteinnebär att gäldenärens betalningsskyldighet bortfaller. En avskriven skuldkan lätt äteruppdebiteras t.ex. om någon utmätningsbar tiUgång blir känd. Medhänsyn tiU det nu anförda bör enligt min mening avskrivning inte vara någotformellt förvandlingshinder, även om om det naturligtvis endast i undantagsfallbör förekomma att böter som avskrivits aktualiseras för förvandling. Jag ålerkommernärmare till den frågan i specialmotiveringen. 2.10 Sammanlagda strafftider, verkställighet m.m. EnUgt 26 kap. 6 § BrB får den som undergår fängelse påviss lid villkorligt friges sedan två tredjedelar av tiden, eller, om detfinns särskilda skäl, halva tiden har avtjänats. Frigivning får dock inte skeförrän verkställigheten har pågått . Villkorlig frigivningfår inte ske från ett förvandlingsstraff för böter. I 26 kap. 8 § BrB föreskrivs att, om flera fängelsestraffverkställs , hänsyn vid tillämpningen av 6 § skall tas till densammanlagda tiden. Som fängelse anses härvid även förvandlingsstraff för böter.Om etl sådant straff ingår, får villkorlig frigivning inle ske förränverkställigheten har pågått minst den tid som svarar mot detta straff. De angivna lagrummen fick sin nuvarande lydelse genomlagstiftning som har trätt i kraft (prop.1981/82:153, JuU 1981/82:51, rskr 1981/82:297, SFS 1982: 363). Den nya lagsfiftningeninnebar att den tid som minst skall ha avtjänats i kriminalvårdsanstalt förevillkorlig frigivning sänktes frän tre fill . I del ärendet uttalademin företrädare, bl.a. med hänvisning till den nu aktuella promemorian, att nägotmera definitivt ställningstagande till spörsmålet om förvandlingsstraffet bör undantasfrån tillämpningsområdet för villkoriig frigivning inte borde ske innanpromemorian liksom fängelsestraffkommitténs delbetänkande (SOU 1981:92) VUlkorligfrigivning samt nämnder och lekmannamedverkan inom kriminalvården hade remissbehandlats. Fängelsestraffkommitténföreslog alt förvandlingsstraffet helt skulle undantas från reglerna omvillkorlig frigivning. Kommitténs principiella uppfattning var attförvandlingsstraffet skulle avtjänas i sin helhet (SOU 1981:92 s. 107). Vid remissbehandUngenav komitténs aktuella betänkande har frågan inte berörts närmare. Minföreträdare anslöt sig i prop. Prop.1982/83:93 29 82:153preliminärt så till vida till komitténs ståndpunkt att han ansåg att villkorligfrigivning inte borde komma i fräga när förvandlingsstraff verkställsisolerat. När förvandlingsstraff skall verkställas som ett fängelsestraffborde frigivning aldrig fä ske förrän minst den tid som svarar motförvandlingsstraffet har verkställts. Lagstiftningen har också som nämnts nudenna innebörd. Deställningstaganden som gjordes i samband med den nämnda lagstiftningen börockså gälla förvandlingsstraffet i den nu föreslagna ordningen. Enligt16 § bötesförvandlingslagen gäller att, om den bötfällde, när förvandlingskall ske, häftar jämväl för andra böter som får förvandlas så skall samtligaböter förvandlas och gemensamt förvandlingsstraff bestämmas efter sammanräknadeantalet dagsböter. Som framhålls i promemorian omfattar bestämmelsen ocksåböter, som har ådömts så att den bötfällde inte ens fått möjlighet fillanstånd eiler avbetalning. Ipromemorian uttalas att principen av praktiska skäl bör behållas i det nyasystemet. Något förslag till författningsbestämmelse härom tas dock inte upp ipromemorian. Enligt torde en sådan uttryckligbestämmelse vara erforderlig. Jag anser ocksä att den angivna principen bör gällaoch delar uppfattningen att en uttrycklig författningsbestämmelse härom börmeddelas. Ipromemorian uttalas att verkställigheten av förvandlingsstraff bör ske enligtreglerna för verkställighet av fängelse och att allmänna bestämmelser omberäkning av strafftid m. m. bör gälla. Jag instämmer i denna bedömning. Vidremissbehandlingen har BRÅ ifrågasatt om inte en reglering behövs för densituationen att flera förvandlingsstraff föreligger till verkställighet.BRÅ har också tagit upp frågan om det inte bör finnas en regel omsammanträffande av påföljd för de undantagsfall då fråga om förvandling av nyaböter kommer upp sedan ett tidigare förvandlingsstraff har beslutats men varkenverkställts eller bortfallit. Enbestämmelse av den innebörd som BRÅ aktualiserar finns f. n. i 23 § bötesförvandlingslagen.Enligt det lagrummet skall, om flera förvandlings-straff förekommer fillverkställighet, straffen förenas så att strafftiden motsvarar den som skulleföljt, om böterna hade förvandlats på en gång. Om någon har avtjänat ettförvandlingsstraff och det därefter förekommer ett förvandlingsstraff tillverkställighet som avser böter ädömda innan det första straffet har verkställtsskall straffet nedsättas, om det inte skett vid böternas förvandling. Beslut idessa frågor meddelas av . Ipromemorian har inte tagits upp någon särskild bestämmelse motsvarande 23 § bötesförvandlingslagen.Då flera förvandlingsstraff förekommer till verkställighet skall enligt vad somuttalas i promemorian den sammanlagda strafftiden utgöra utgångspunkten förverkställigheten. 1982/83:93 30 Somjagförut nämnt bör huvudregeln liksom f. n. vara atl samtliga böter som ådömts denbötfällde och som inte har betalats skaU förvandlas. Om någon efter det att ettförvandUngsstraff har ålagts men före dess verkställighet ådöms ytterligareböter, synes redan den omständigheten att han under alla förhållanden skallavtjäna ett förvandlingsstraff normalt böra föranleda att talan om förvandlinginte väcks i fråga om de nya böterna. Undantagsvis kan emellertid otvivelakfigtden situationen uppkomma att en domstol får ta ställning till frågan omförvandling av böter innan ett fidigare ådömt förvandlingsslraff harverkställts, och man måste även räkna med att flera förvandlingsstraff kanförekomma till verkställighet . Somjag har varit inne på förut kan manför dessa fall inte fullt ut tUlämpa en reglering som svarar mot den nuvarande,eftersom denna bygger på en automatisk förvandlingsskala. I stället börlämpligen införas bestämmelser soni i huvudsak motsvarar vad som gäller vidsammanträffande av fängelsestraff enligt 34 kap. BrB. Ianslutning till att de nu nämnda bestämmelserna införs i bötesverkställighetslagenbör göras en följdändring i 29 § nordiska verkställighetslagen. Jag återkommertill dessa frågor i specialmotiveringen. Ipromemorian föresläs att det nuvarande förbudet mot fullföljd till högstadomstolen av beslut i bötesförvandlingsmäl skall behållas. Underremissbehandlingen har uttalat att förbundet finner dettveksamt om så bör ske. Vissa principfrågor bör enligt förbundet kunna tas uppi högsta domstolen. Föregen del anser jag att promemorieförslaget i denna del bör godtas. Inte minstmed tanke på att ingripande lagändringar har antagits med syfte attbegränsa högsta domstolens arbetsbörda (prop. 1980/81:154, JuU 1981/82:10, rskr1981/82:44) synes det uteslutet alt utan mycket starka skäl genomföra en ändradordning som skulle tillföra domstolen en ny målgrupp. Några sådana skäl kaninte anses föreligga med avseende på de här aktuella ärendena. 2.12 Särskildavgift vid bötesindrivningen