prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Använder man sig inle av enobligatorisk regel om villkorlig frigivning efter halva strafftidenurskillningslöst utan gör undantag för den allvariigare brottsligheten, kanregeln komma atl accepteras lällare. Var gränsen lämpligen bör sättas för skall - om inte undvika, sä i vart fall minska -risken förslraffskärpningar, kan diskuteras. Redan om regeln får gälla för strafftiderupp lill , når man avsevärda besparingar genom den förenkladebeslutsordningen. Möjligen kan regeln utan alltför stora risker utsträckas tillatt omfatta strafftider upp till I är och 6 månader. För intagna med längrestrafftider bör också samma förenklade ordning kunna införas för beslut omvillkorlig frigivning efter 2/3 av strafftiden. Frågan om frigivningdessförinnan och efter halva liden bör däremot alUjäml prövas efter fakultativaregler. Övervakningsnämndeni anser inle att särregleringen är önskvärd och alt den i ettlängre tidsperspektiv bör kunna utmönstras. menar man dock att denbehövs för atl samhällsskyddet inle skall urholkas. Beslutanderätten börenligt nämnden, som kommittén förslagit, ligga pä domstol. BRÅ menar alt denföreslagna särregleringen inte uppfyller rimliga rätts-säkerhetskrav. Rådet harinte kunnat frigöra sig från misstanken atl man gett efter för den opinion somkräver hårdare lag mot narkotikabroltslingar och som hävdar atl dessabrottslingar är så avskyvärda all de har förverkat rätten till en rättvisbehandling. Sådana tankar får enligl BRÅs mening aldrig vinna fotfäste i enrättsstat och mäste med kraft avvisas. Utredningen har som grund försärregleringen åberopat samhällsskyddet. skyddsbehov skall bedömas avdomstolen åtskUliga år innan viUkorlig frigivning kan bli aktuell. Del sägersig självt all della är en synnerligen svår och grannlaga uppgift. Deanvisningar utredningen beslår är dock ytterst vaga och i vissa fallmotsägelsefulla och förvirrande. Åven om utredningen förnekar det måste enligtBRÅ samhällels behov av skydd vara beroende av hur man bedömer risken för atlden dömde återfaller i grov brotlslighet. All tillgänglig forskning visar saknar möjlighel att göra säkra förutsägelser om en individs framtidakriminalitet. Del föreligger en betydelsefull skillnad mellan möjligheterna altidentifiera ä ena sidan vissa grupper med hög risk för framlida kriminalitetoch å andra sidan de enskilda individer inom en sådan grupp som kommer allåterfalla. Del går att la fram vissa högriskgrupper. Däremot har man intelyckats utveckla metoder för att ange vilka enskilda lagbrytare som kommer altbegå nya broll. Denna svårighet är dessutom regelmässigt störst om det ärverkligt grova och därmed vanligtvis sällsynta broll som man vill förutsa- Prop.1982/83:85 193 ga.Domstolen åläggs enligt BRÅ med andra ord en omöjlig uppgift när den skalltillämpa undantagsregeln. Eftersom brottslighetens karaktär av samhällsfarlighettypiskt sett är något som domstolen beaktar i skärpande riktning vidstraffmätningen blir dessutom dubbelbestraffning ofrånkomlig. BRÅ kan sålundainte tillstyrka den föreslagna regeln om särbehandling av vissa kategorierdömda. Regeln är enligt BRÅ i själva verket elt uttryck för straffmätning. Deskyddsintressen som dikterat förslaget bör och kan tillgodoses inom ramen förden vanliga straffmätningen. Statskontoretvänder sig mol kommitténs uppfattning att särregleringen inte kommer attinnebära merkostnader för kriminalvården. Därvid åberopas synpunkter av sammaslag som dem som kriminalvårdsnämnden har anfört. Statskontoret anser liksomkommittén att de s.k. riskfallen bör undantas från huvudregeln omhalvtidsfrigivning. Om man vill undvika straffskärpning och ökade kostnaderbehövs emellertid då även i fortsättningen en individuell prövning liknandeden som kriminalvårdsnämnden gör . Advokatsamfundetavstyrker den föreslagna särregleringen och menar att man bör införaobligatorisk villkorlig frigivning ulan undantag efter halva strafftiden, dockminst . De skäl som talar för avkortning av tiden förfrihetsberövande blir enligt samfundet allt starkare ju längre frihetsstraffenär. En gärnings straffvärde och sanihällets behov av skydd är omständighetersom fär beaktas vid straffmätningen och bör ej påverka frågan om villkorligfrigivning. 2.6Förskjutning av frigivningstidpunkten i vissa fall Kommitténsförslag om en möjlighet till en mindre senareläggning och i vissa falltidigareläggning av tidpunkten för den villkorliga frigivningen har i allmänhetlämnals utan erinran eller tillstyrkts av remissinstanserna. De instanser somförordat elt mer fakultativt system än kommittén är dock avvisande tillkommitténs förslag även i denna del. Skilda uppfattningar finns också angåendedel lämpliga i att avskaffa frigivningspermissionen. Vissa instanser förordarockså alt frigivningslidpunkten bör vara helt fixerad. Andra framhåller altundantag måste kunna komma i fråga i vissa situationer. Bl.a. menar fleraremissinslanser att den dömde på egen begäran måste ha rätt att fortsättaavGäna straffet. Länsåktagarnai , och tillhör dem som i princip tillslyrkerkommitténs förslag. Länsåklagaren i anser dock att möjlighet tilltidigareläggning ej bör komma i fråga medan länsåklagaren i menar alltidigareläggning även bör kunna ske vid halvtidsfrigivning. Kammarrätteni ifrågasätter däremot om de föreslagna undantagen från de fixeradefrigivningstidpunklerna behövs och och tingsrättmenar alt de bör ulgå. Också kritninalvårdssiy-13 1982/83. 1982/83:85 194 relsenavstyrker förslaget om undantag från de fixerade frigivningstidpunklerna. Manframhåller att planeringen av frigivningen kan påbörjas i god lid i och med atttidpunkten för frigivning är bestämd redan när verkställigheten påbörjas. Kriminalvårdsnämndenavvisar kommitténs förslag och förordar atl frigivningspermissionerna skallfinnas kvar. Nämnden menar att permis-sionsinstilulet i praktiken visat sigvara av slort värde för atl underlätta övergången från anstaltsliv till etl livi frihet. Det är under den närmaste liden efter del att den intagne har lämnalanstalten och innan han har kommit i gång med någon form av arbete ellerutbildning som risken för återfall i brott är som störst. Kriminalvården bärdärför - och bör också bära ~ ett särskilt ansvar för att de intagna inleskrivs ut, förrän de har en rimlig chans att kunna fungera ute i samhället.Permissionsinstilutel kan visserligen sägas verka socialt ojämnt genom attintagna med ordnade förhållanden kan skrivas ut direkt pä den bestämdafrigivningsdagen medan övriga endast får frigivningspermission. Den nämndaojämnheten minskas emellertid av atl båda kategorierna får lämna anstalten ochav atl permissionstiden för den senare kategorien motsvaras av en kortarestraff-återstod. Om frigivningspermissionerna slopas, bör man vara medveten omatl man därmed förlänger straffäterstoden för de socialt sämst ställda. På siktåstadkommer man därmed längre, och inte kortare, frihetsberövanden än f. n. Pågrund av det anförda avstyrker kriminalvårdsnämnden allfrigivningspermissionerna avskaffas. När det gäller kommilténsförslag om 14 dagars tidigare- eller senareläggning av frigivningsdagen,ställer sig kriminalvårdsnämnden direkt avvisande lill en tidigareläggning.Kriminalvårdsnämnden har prövat en sädan ordning. Denna visadesig emellertid försvåra frigivningsförberedelserna. Många intagna var obenägnaatl under anstaltsliden medverka i frigivningsförbereddser då delta kundemedföra all de inte beviljas frigivningspermission före frigivningsdagen. Medden föreslagna lidigareläggningen kommer ansträngningarna alt i första handinriktas på att bygga upp skäl för att frigivningen skall ske just 14 dagarföre frigivningsdagen. För realistiska frigivningsförbereddser fordras del ellmera avspänt läge än det som uppkommer när möjlighet finns att komma ut föreden bestämda frigivriingsdagen. Med den senareläggning somkommillén har tänkt sig löser man inte situationen för de intagna som avvaktaren ny dom på fängelse. För att inle gå miste om den s. k.sammanläggningseffekten, och ibland även inför perspektivet atl friges för attomedelbart häktas, väljer den intagne inte så sällan all få avGäna straffen ielt sammanhang. Skulle den intagne vara tvungen atl bli frigiven innan den nyadom han väntar på hinner bli verkslällbar, kommer han atl kunna fä avGänalängre anslaltstid än han behöver enligt nuvarande regler. Kriminalvårdsnämndenkan därför inte tillstyrka kommilténs förslag i denna del. 1982/83:85 195 Vikten av all den dömde skall ha rätt all forlsälta avGänastraffet även om ordinarie tidpunkt för frigivning inträtt framhålls också avövervakningsnämnden i , och socionomers, personal- ochförvaltningstjänstemäns riksförbund. Också övervakningsnämnden i betecknarfrigivningspermissionen som elt utomordentligt betydelsefullt led ifrigivningsförfarandet. Frigivningspermissionen är kanske del bästa medlet somövervakningsnämnderna har för att på etl rimligl sätt kunna slussa ul deintagna i ell vanligt liv igen. Om bostadsförhållandena är osäkra, om denintagne saknar arbete eller har elt arbete med osäker varaktighet, om man kanbefara atl han inle går fram på arbetet eller inte böljar planerade studierosv., blir han inte frigiven; han får en frigivningspermission som innebärintensivövervakning. Han blir efterlyst och återtagen, om något mankerar, ochdel är övervakningsnämnden som hanterar permissionsinstilutel och hela lidenvia anstallsledningen följer upp situationen och håller reda på vad som händer.Atl en frigivningspermission förverkas är en vanlig företeelse. Nämndenframhåller all kommittéförslaget innebär all just under den mest kritiska lidennärmast efter del atl den intagne lämnal anstalten helt andra organ,skyddskonsulenten och tingsrätten, övertar ansvaret. Återtagandet till anstaltkommer all kunna ske endasi i form av förverkande av den villkorligafrigivningen, vilket nämnden betecknar som en tungrodd apparat. Liknande synpunkter anförs även av Svenskafångvårdssältskapel. Bl.a. och övervakningsnäinnden i EskUstunaanser det däremot vara en fördel atl frigivningspermissionerna försvinner. TCO befarar att förslaget i praktiken kommer att leda tillgodtycklighet bl. a. genom atl de intagna på olika sätt kommer atl ulnynjamöjligheten till tidigareläggning respektive motsätta sig en senareläggning.Della kommer atl förorsaka stora problem bl.a. för personalen vid anstalterna.TCO avslyrker förslagel och föreslår i stället all permissionsinstilutel ändrasså alt möjlighel skapas alt i större utsträckning bevilja den intagne regelbundnaoch särskilda permissioner under den sista delen av verkslällighetstiden förall förbereda frigivningen. Den nuvarande frigivningspermissionen enligt §33 ilagen om kriminalvård i anstalt behöver i ell sådant fall enligl TCOs meninginle längre finnas kvar utan kan avskaffas. LO anser all det är viktigt att en viss rörlighet runtfrigivningsdagen finns. Om denna bör åstadkommas genom del system som kommitténföreslagit eller genom utnynjande av permissioner bör enligl LO avgöras medhänsyn till vilken lösning som är smidigast all tillämpa. Föreningen och Föreningen styresmän och assistenter m.fi. vid kriminalvårdsansialternaanser alla all någon möjlighet till förskjutning av frigivning ej bör finnas.Den sistnämnda instansen framhåller dock atl i vissa fall praktiska ellerannorledes beaktansvärda skäl talar för all undanlag frän 1982/83:85 196 helt bestämda lider för frigivning lillämpas. Intagna medförordnande om utvisning bör fä stanna i händelse utvisningenej kan verkställas å frigivningsdagen. Detta bl.a. för all undvika ettförvarstagande. Sjukdom eller etl uttalat önskemål om att få hela straffetverkställt i anstalt bör också beaktas på så säll att frigivningen kansenareläggas. 3 Kriminalvård i frihet förslag att frivårdens huvuduppgift börvara all motverka brott lämnas i allmänhet utan erinran. Kommitténs uppfattningatl frivården för atl motverka kriminalitet bör handla efter tre riktpunkter - göra klart förklienten vad han har alt rätta sig efter m. m., förmedla och ge honom slöd ochhjälp samt försöka utsätta honom för positiv påverkan - kommenterasfrån flera håll. RA konstaterar alt kommittén slår fast att frivärdenshuvuduppgift alltjämt bör vara atl motverka brottsligheten. Verksamhetenssyfte skall inle vara att införa ett moment av obehag för den dömde, utan delmåste hela liden ställas krav på meningsfullhet. Lika med kommittén anser RÅdel viktigt att della slås fast för att ligga som ell fundament då man sedanbygger vidare och tillskapar regler som anses verka både individualpreventivtoch allmänprevenlivt. Enligl måste skyddstillsynensavskräckningseffekl antas vara obetydlig. Som kommittén själv ullalar är detgivet att möjligheterna att genom formell kontroll i frihet försvärabrotlslighet alltid är myckel begränsade. Utredningen konstaterar - enligltingsrätten klokt nog - all det inle kan göras till en självständig uppgift förfrivården atl tillgodose allmänprevenliva hänsyn. Mol den nu redovisadebakgrunden framstår utredningens uppfattning att del genom kriminalvård ifrihet bör vara möjligt all motverka kriminalitet enligl tingsrätten somförbluffande sang-vinisk. påpekar atl den kommunalasociaUjänsten inte alltid tar sitt ansvar för kriminalvårdens missbrukare.Frivårdskommittén har uttalat att det är tillräckligt om frivården alllid lillsocialvärden anmäler de behov som finns hos klienterna. Tingsrätten villemellertid understryka att del under nuvarande förhållanden är nödvändigt från frivårdens sida följer upp fallen och själv verkar lills socialvårdenvidtagit lämpliga åtgärder. anför inledningsvis allfrivårdskommittén vid sin diskussion av frivårdens arbetsuppgifter harundervärderat de omställningsproblem som frivården haft 1974-80.Assimileringen av en slor grupp nya befattningshavare, inskolningen i nyaarbetsuppgifter och arbetsformer, intrimningen av nya distrikt, främst istorstäderna, har löpt paral- 1982/83:85 197 lelltmed en kraftigt ökad kriminell belastning hos klientelet, minskad aktivitetinom den kommunala missbmkarvården och en allvarlig konjunkturförsämring isamhället. Enligl styrelsens mening kan det finnas ett visst fog för åsiktenatt frivården /80 kommit in i en stabilare arbetssituation. Härförtalar bl.a. de konkreta och ofta välfungerande behandlingsprogram för klientersom många distrikt tagit initiativ till och högre aktivitet på åtgärdssidan. -vill styrelsen också tillerkänna frivården ett egenvärdeoavsett kortsiktig effektivitet. Genom alt frivårdspåföljderna existerar som engenomgångsstation före fängelse kan de fungera som ett uppehållande försvarunder en självläknings- och mognadsprocess. Först när klienten lever ett försig själv eller andra destruktivt liv måste inkapacitering på institutiontillgripas. - Styrelsen instämmer oreserverat med frivårdskommittén i att denövergripande målsättningen för frivården skall vara att motverka brottslighet.- För att kunna diskutera medel och metoder är det emellertid angelägel allbryta ner målsättningen i delmål. Ifråga om den enskilde klienten gäller det t.ex. alt höja hans sociala kapacitet, om möjligt ändra hans attityder till sigsjälv och samhäUet och förmå honom att pröva alternativ till missbmk ochkriminalitet. Detta fömtsätter socialt och psykologiskt kunnande. Verkställandetav frivårdspåföljder är inle bara alt administrera övervakning ulan att skaparelationer och atl påverka klienter, övervakare och allmänhet. I de enskildafallen krävs resurser som frivården själv inte förfogar över och som genomnedskärningarna på den aUmänna sektorn blivit mera svårtillgängliga. att ha tillgång till positiva alternativ i motivalionsarbetet. Enbart medkrav och negativa sanktioner kan frivården inte lösa sina arbetsuppgifter.Styrelsen understryker all della inte får innebära någon försvagning avansträngningarna att hävda normaliseringsprincipen. I likhet med kommitténanser styrelsen emellertid en viss "positiv särbehandling" avfrivårdsklienler nödvändig. Särskill viktig anser styrelsen den del avfrivårdens verksamhet vara som kommittén kallar "informell indirektpåverkan". På grund av många klienters bristande förmåga atl ta del avsamhällets stödåtgärder har många frivårdsdistrikl med relativt stor framgångsatt in förberedande träning eller kompletterat andra myndigheters verksamhetmed egna aktiviteter. Så har man t.ex. i samarbete med KomVux,socialförvaltningar, arbetsmarknadsmyndigheter m.fl. startat grundutbildningför vuxna, sociala träningsprogram och arbetsträning för grupper avfrivårdsklienler som under viss lid behövt säranordningar, ibland kombinerademed särskilda föreskrifter, för atl nå upp till den nivå där de normalasamhälleliga åtgärderna kan sältas in. -Om den utveckling kommillén föreslår preciserade krav på klienten, utökad kontakt med meningsfullt innehåll,eventuell intensivövervakning, snabbare sanktioner vid brott mot föreskrifteretc. - skall kunna realiseras, kommer behovet av kompletterande aktiviteteratl öka avsevärt. i anser alt det finns anledning attnågol 1982/83:85 198 kraftigareän vad kommittén gör betona vikten av frivårdens allmänpreventiva effekter.För alt domstolarna skall få erforderlig tilltro lill kriminalvård i frihetoch för alt sådana påföljder skall hos allmänheten kunna betraktas som en formav straffrätlslig sanktion och inle - som nog ofta är fallet som ettfrikännande från ansvar, är det nödvändigt att frivårdspåföljderna utformas påett sådant sätt att del klart framgår all del rör sig om en påföljd för brottoch atl dessa leder till ingripanden på olika sätt mot den dömde. Atl detlagstiftningsvägen bör ske en precisering av frivårdens arbetsuppgifterinstämmer övervakningsnämnden i. Särskilt viktigt är enligt nämnden härvid atlklarlägga ansvarsfördelningen mellan kriminalvården och socialvården. Även iövrigt bör, som kommillén framhåller, undanröjas den vaghet som f n. i vissadelar präglar reglerna om frivården, t.ex. de bestämmelser som reglerar dendömdes skyldigheter. Del är också väsentligt atl frivårdens kontrollfunktion,som efter tillkomst successivt kommil i skymundan,åter framhävs och understryks tydligare än vad som f n. är fallet på mångahåll. Även övervakningsnämnden i betonar vikten av att gränsdragningenmellan frivård och socialvård klarläggs. BRÅtvivlar pä att en effektivare skyddstillsyn kan åstadkommas på det sätt somkommittén har föreslagit, dvs. genom dels bättre vård, dels ökad kontroll.Forskningsresultaten är ganska entydigt negativa vad gäller möjligheterna attinom ramen för kriminalvårdspåföljder rehabilitera straffade. Tillräckligtmänga undersökningar visar också alt behandlingsinsatser inom de ramar somfrivården erbjuder inte ger någon nämnvärd effekt på ålerfallsfrekvensen. Detär enligt BRA också av ett annat skäl tveksamt att knyta förhoppningar tillökade vårdresurser. Att direktiv om förbättrad vård inte förverkligas äruppenbart en realitet som måste räknas med. Inom t.ex. Sundsvallsförsöket fannsambitionen att öka kontaktfrekvensen mellan övervakare och vissa klienlgmpper.Ökningen uteblev emellertid, framhåller BRÅ, och det visade sig svårt intebara all ändra kontaktbenägenheten bland klienterna ulan också blandövervakarna och frivårds-assislenterna. Riksrevisionsverketanser inte att kommittén tillräckligt har analyserat frivårdens dubbla funktioneroch de konflikter som därigenom framkallas. Kommittén har enligt verket inteheller närmare angivit hur dessa påverkar det praktiska frivårdsarbetet ochrelationerna till andra samhällsorgan, främst den kommunala socialvården. Föratl man skall få den effektivitet i frivården som är önskvärd är det enligt TCOframför allt nödvändigt att denna tillförs erforderiiga resurser så altärendena kan följas upp på ett riktigt sätt. tenderar resurserna istället atl minska. ÄvenFöreningen och Föreningen anserdel självklart all en fruktbar frivård fömtsätter tillräckliga resurser förtäta kontakter med klienten. Delta belyses enligt förening- Prop.1982/83:85 199 arnastarkt i forskningsrapporter och erfarenhetsmässigt av fältarbelarna inomfrivården. Likväl förordar kommittén en ökning av utrymmet för kriminalvård ifrihet utan att beakta nödvändigheten av att frivärden samlidigt avsevärtförstärks. Förslagen innebär därmed enligt föreningarna en ökning av en redannu dåligt fungerande frivård. FöreningenSveriges frivårdstjänstemän noterar att man från kommitténs sida varit lyhördför åsikter och synpunkter som lämnats från praktiskt arbetande frivårdare.Den kritik som riktats mot frivärden för "bristande effekiiviiet"har till slor del genom kommitténs arbete kunnat vederläggas, och betänkandetger en god bild av de problem och svårigheter som helt naturligt föreligger.Kommittén skulle enligt föreningen kunna kritiseras för att den ej lillräckligtdjupt gått in på frivårdens behandlingsmetoder utan mer inriktat sig på delagtekniska och administrativa delarna. Föreningen har tolkat detta så alt,eftersom behandlingsideologin alkjämt skall vara vägledande för kriminalvård ifrihet, man har lämnal frivården och dess Gänsteman relativt fria händer atlutifrån sitt yrkeskunnande själva utforma metodik och pröva nyabehandlingsformer. Detta ser föreningen som en fördel. Kommittén har ibetänkandet helt riktigt konstaterat att en individuell behandling ej rimligenkan stängas in i författningar. Sverigessocionomers, personal- och förvaltningstjänstemäns riksförbund berör olikaarbetsmiljöfrågor inom frivården. Del svårare klientel som skulle bliresultatet av kommitténs förslag kan enligt förbundet bl.a. leda till behov avpersonalförstärkningar av säkerhetsskäl. För alt man skall förhindra utarmningav arbetsuppgifterna och personalflykt bör enligl förbundet en rad åtgärdervidtas, bl.a. personalutbildning och metodutveckling. Förslagenall skyddslillsynen skall intensifieras och att innehållet i den på skilda sällskall stramas upp välkomnas allmänt av remissinslanserna. I frågan huruvidadessa åtgärder kan leda lill atl tillämpningsområdet för skyddstillsynen kan vidgaspå bekostnad av fängelsestraffet är remissopinionen mera delad. Till dem somdelar frivårdskommitténs uppfattning all så kan ske hör bl. a. Sverigesadvokatsamfund. Atl skyddslillsynen efterde av kommittén föreslagna ändringarna skulle vara ägnad att i mer betydandeomfattning träda i stället för fängelsepåföljd ställer sig RÅ tveksam lill.Kanske kan man, säger , inte vänta sig. myckel mer än atl tilltron lillfrivården blir slörre och att skyddstillsynspäföljden kan användas i någolvidare utsträckning än vad som är fallet. Förslagel är enligt RÅ ägnat althöja påföljdens allmänpreventiva värde, åtminstone i viss utsträckning. Engrundläggande förutsättning härvidlag är dock atl det lill påföljden knuinaregelsystemet följs strikt och konsekvent i den praktiska tiUämpningen. 1982/83:85 200 Götahovrätt (majoriteten) är kritisk mol frivårdskommitténs avsikt atl samtidigtstärka skyddstillsynens individualpreventiva och dess allmänpreventiva verkan.Enligt hovrätten bör hänsynen till individualpreven-tionen slå i centrum närdet gäller alt bestämma innehållet i påföljden skyddstUlsyn. Syftet medskyddstillsynen bör vara alt skapa förutsättningar för samhäUet atttillhandahålla den dömde den sociala service som behövs för alt minska riskernaför återfall. Den dömde bör åläggas att upprätlhålla kontakt i viss angivenutsträckning med övervakare. Den skyldigheten bör emellertid jnte förbindas mednågot formellt sanktionssyslem. Om den dömde underlåter att hålla denföreskrivna kontakten med övervakaren och begår nya brolt under prövoliden, fårenligt hovrätten denna underlåtenhet las med i bedömningen vid valet av påföljdför de nya brotten. EnliglMalmö tingsrätt är det tveksamt om den "uppstramning" som kommitténföreslagit är tillräcklig för all man skall nå det uppställda målet förfrivården. Vad som enligt tingsrältens mening förGänar framhållas ärskyddskonsulentorganisalionens stora ansvar för all reformen skall lyckas. Detgäller både i fråga om övervakningens effektivitet och sanktionssystemetstiUämpning.