prop · G603163 · 1982-12-31 00:00:00 — Jag tänker då bl.a. pä degränsdragningsproblem som uppkommer när det gäller andra orsaker fillbrådskande polisutryckningar än larm frän centralanslutna anläggningar och påde undantag som måste göras för att undvika att ersättningsskyldigheten ledertill stötande resultat. Dock torde en ersättningsskyldighet efter de rikthrjer som jag nu har angivit vara en av de frågor som får övervägas närmare, omde åtgärder som jag här föreslär inte leder till en markant minskning avantalet obefogade larm. En ordning som däremot börkunna genomföras redan nu är att låta innehavare av centralanslutnalarmanläggningar betala utryckningskostnaderna i sådana fall då det finns skälatt anta att de inte har gjort vad på dem ankommer för att undvika obefogadelarmutryckningar. En sådan lösning kan åstadkommas, om polismyndigheten, när enanläggning har avgivit ett eller flera till synes obefogade larm, får föreläggainnehavaren att låta se över anläggningen eller hålla genomgäng med personalenom hur den skall hanteras. En förutsättning för att ett sådant föreläggandeskall få utfärdas bör i så fall vara att det med hänsyn till omständigheternafinns grund för ett antagande att det obefogade larmet beror på brister i dessaavseenden. Till föreläggandet skulle dä kunna knytas den rättsföljden att innehavarenfår betala kostnaden för polisutryckningar som sker i anledning av larm efterdet att föreläggandet har utfärdats och fram till dess att han visar att hanhar fullgjort vad som har ålagts honom. Från en sådan regel bör givetvisundantag göras för de fall där larmet har ullösts av ett brottsligt angreppeller det av något annat skäl skulle vara uppenbart oskäligt atl åläggabetalningsskyldighet. Givetvis skulle del i ochför sig vara tänkbart att låta en betalningsskyldighet inträda så snart enanläggning har avgivit elt obefogat larm och säledes utan all föreläggande dessförinnanutfärdats. En sådan ordning skulle emellertid leda till ett ganska stort antalärenden om ersättning och en hel del administrativa komplikafioner. Bl.a.skulle det vid flertalet 1982/83:163 21 utryckningarbh nödvändigt att utreda om larmet verkligen har varit obefogat eller om dethar utlösts av elt brottsligt angrepp. Vidare får man räkna med all pohsmyndighelernasbeslut mänga gånger inte skulle godtas av dem som åläggs betalningsskyldighetenoch att således åtskilliga besvärsärenden skulle behöva hanteras. Den nusenast diskuterade ordningen skulle alltså bh förenad med en rätt betydandebyråkrati. Enordning som innebär att polismyndigheten först genom ett föreläggande görklart för larminnehavaren atl hans anläggning inte synes fungera dllfredsslällandeoch alt polisen därför i fortsättningen kommer att ta ut ersättning för sinautryckningar, om inle rättelse sker, erbjuder vissa fördelar. För det förstatorde man därigenom på mindre omständligt sätt uppnå i det närmaste sammapreventiva effekt som om ersättning skulle tas ut redan efter förstautryckningen. Med hänsyn till ett sådant föreläggandes verkningar tordelarminnehavarna i allmänhet se sig ha anledning att i nästan lika hög gradundvika all drabbas av ett föreläggande som av en omedelbarbetalningsskyldighet. Man kan mot den bakgrunden räkna med att innehavarna avanläggningar som avger obefogade larm i åtskilliga fall söker vidtaåtgärder i syfte atl undvika en upprepning. I många fall kommer därförbristerna all botas utan atl polisen över huvud laget behöver ta upp frågan.Jag förordar en lösning av denna innebörd. Föreläggandetbör alltså närmast ha innebörden av en varning för larminnehavaren all hansanläggning enligt polisens erfarenheter inle fungerar tillfredsställande ochinnebära att han åläggs att ombesörja en sakkunnig översyn av utrustningeneller i förekommande fall en information till den personal som kommer i kontaktmed den i syfte att lära den hur man undviker obefogade larm. Omden skisserade ordningen skall bh effektiv, bör förutsättningarna för all ettföreläggande av detta slag skall få utfärdas inle göras alltför stränga. Någotkrav pä fullständig utredning om den verkliga orsaken till elt av alh att dömaobefogat larm bör inte lämpligen uppställas, eftersom erfarenheten visar attdet här ibland kan uppstå bevissvårigheler. Enligt min mening bör ett föreläggandekunna utfärdas så snart det finns skäl att anta att en obefogad pohsulryckningberor på att larmet har utlösts av misslag eller på andra brister i fråga omanläggningens skötsel eller utmstning. Det bör i stor utsträckning kunnaöverlämnas åt de lokala polismyndighelema att på grundval av sina egna erfarenhelerav de aktuella anläggningama och med hänsyn till omständigheterna i varjesärskilt fall avgöra om det finns tillräcklig gmnd för elt sådant anlagande.Vid den bedömningen torde, när del gäller automatiska inbrottslarm, hänsynframför allt få tas till frekvensen av obefogade larm från de aktuella anläggningama.Beträffande de manuellt utlösta överfallslarmen torde man dock från polisenssida kunna utgå från all flertalet obefogade larm beror på misstag eller slarvav personalen. Givetvisskall det av föreläggandet framgå vad larminnehavaren åläggs Prop.1982/83:163 22 Man torde kunna utgå frän att det i flertaletfall blir fräga om ettdera av två alternativ, beroende på om mekaniska ellermänskliga faktorer kan antas ha orsakat de obefogade larmen. Kan det antas attfelet beror på brister i den tekniska utmstnitigen, bör innehavaren föreläggasatt låta göra en teknisk översyn av anläggningen. Detta torde framför allt bliaktuellt när automatiska inbrottslarm har utlösts av annan orsak än misstageller slarv av personalen. Kan larmet antas ha blivit utlöst av den sistnämndaorsaken, bör emellertid föreläggandet innefatta ett åläggande förlarminnehavaren att ombesörja erforderiig utbildning av personalen. Det enabehöver f.ö. inte utesluta del andra. Vid behov bör innehavaren givetvisåläggas att vidta åtgärder i båda dessa avseenden. Verkan av alt ett föreläggande har utfärdats bör alltsåvara att innehavaren därefter får utge ersättning för de utryckningar sompolisen gör i anledning av larm från anläggningen fram till den tidpunkt då hanvisat att han fullgjort vad som förelagts honom. En erinran om detta börgivetvis tas in i föreläggandet. Undantag bör göras endast i sådana fall då detskulle vara uppenbart oskäligt att ålägga betalningsskyldighet, exempelvisdärför att det nya larmet har föranletts av ett brottsligt angrepp eller av händelsersom inte kan läggas innehavaren till last. En viss möjlighet att jämkabetalningsskyldigheten bör också finnas. Bortsett från fall av angivetslag bör orsaken till det nya larmet inte spela någon roll för skyldigheten altbetala ersättning för utryckningskostnaden. Ett föreläggande om teknisk översynbör inte utesluta att ersättning tas ut för utryckning i anledning av ett larmsom har utlösts på grund av misstag frän personalens sida och omvänt. Kostnaderna för polisutryckningen bör las ut medtillämpning av de normer som framgår av 3 § förordningen (1982:789) omersättning för polisbevakning och för anslutning av larmanläggningar tillpolisen. Det innebär f n. att larminnehavaren får betala perpåbörjad timme för var och en av de polismän som har engagerats i utryckningenoch för varje påbörjad kilometer som polisbilen har kört till ochfrån larmplatsen. Vilken utredning som skall godtas av polismyndigheten föratt larminnehavaren skall anses ha visat att han har efterkommit föreläggandettorde få avgöras frän fall till fall. I allmänhet torde man fä kräva elt intygav en behörig installatör att han har kontrollerat larmanläggningen ochåtgärdat eventuella brister eller ett protokoll eller liknande handling fränpersonalsammanträde hos larminnehavaren där det framgår att den berörda personalenhar informerats om hur larmanläggningen skall handhas och hur man undviker atli onödan utlösa larmet. Beroende på föreläggandets utformning torde man ivissa fall få kräva handlingar av båda slagen. Sedan dokumentation av dettaslag har kommit polismyndigheten till hända, bör emellertid någonbetalningsskyldighet i anledning av det aktuella föreläggandet inte längreföreligga. Eftersom man enligt vad jag fömt har angett inte kanställa upp något 1982/83:163 23 kravpä fullständig utredning av larmorsaken för att ett föreläggande skall fäutfärdas, kan det naturligtvis i vissa fall tänkas förekomma alt det eller deobefogade larm som ligger till grund för ett föreläggande i realiteten är alltillskriva förhållanden över vilka larminnehavaren inte har kunna råda. Vid denavvägning som här måste göras synes denna konsekvens få accepteras. Dettagäller inle minst mot bakgmnd av att man som jag har angett i och försig kanske principiellt sett skulle kunna försvara en ordning som innebär attpolisen generellt tar betalt för utryckningar på grund av larm. Dehär föreslagna åtgärderna kommer att medföra ett visst administrativt merarbeteför polisen. En tillämp-ning av det förordade systemet förutsätter sålunda bl.a.att man häller viss kontroll över larmutryckningarna dels för att bevaka närtiden är mogen att utfärda elt föreläggande, dels för atl bevaka de ärenden därföreläggande har utfärdats och där alltså kostnaden skall debiteraslarminnehavaren. Detta merarbete torde dock utan vidare kunna ske inom ramenför nuvarande resurser och mer än väl kompenseras av de besparingar som enminskning av antalet obefogande larmutryckningar innebär. Denordning som jag här har förordat bör vara tillämplig säväl i fräga om anläggningarsom har direktanslutils till larmmottagare hos polisen som beträffande andralarmanläggningar som avger signaler till särskilda larmmottagare. Jag villemellertid påpeka att det beträffande de direkt-anslulna larmengivetvis erbjuder sig ytterligare en sanktion för fall då en larminnehavare inlefullgör vad som har förelagts honom, nämligen att avbryta anslutningen. Ävendenna sanktion bör stå polisen till buds. Jag återkommer i specialmotiveringen tillhur en bestämmelse i ämnet bör kunna utformas. 2.4Tillstånd för larminstallationsföretag m. m. Departementsförslagetinnebär att yrkesmässig verksamhet för installation av centralanslutna ochdärmed likställda larmanläggningar i fortsättningen inte får bedrivas utantillstånd av polismyndighet. Innan sådant tillstånd ges skallinstallationsföretaget kontrolleras med avseende på bl. a. ordenllighet ochpålitlighet. Företagen åläggs vidare ett visst ansvar för att de anläggningarsom installeras är lämpliga för sitt ändamål och atl deras installafionsarbetenutförs pä ett seriöst sätt. Installationsföretagen får rätt att begära uppgifierfrån centralt polisregister i samband med prövning av nyanställningar. Utredningenhar avvisat tanken på ett auktorisationssystem för larminstallatörer. Frågan ornett tillständsförfarande av det slag som här föreslås har inte diskuterats avutredningen. Remissinstansernahar i flertalet fall framfört kritik mot utredningens avvisande hållning tilltanken på auktorisation av installatörer. 1982/83:163 24 remissinstanserger ullryck för åsikten att ett sådant system skulle vara ett bra sätt att pålängre sikt minska antalet obefogade larm. Från några håll har särskiltbetonats atl man behijver kunna kontrollera installatörernas fillföriillighelmed avseende på laglydnad och vandel. Möjligheten att använda sig av ettenklare tillstiindsförfarande |har påpekats av några remissinstanser (se vidarebilaga 3 avsnitt 2.4). Utredningenhar ingående diskuterat om en ordning som innebär en offentlig auktorisation avinstallatörer kan vara en användbar metod att komma till rätta med de obefogadelarmen. Som utgångspunkt för sitt resonemang har utredningen bl.a. anfört atlman här i landet bmkar vara återhållsam när del gäller all införa regler om auklorisationslvång.Skälet härtill är alt de ofta medför etableringshinder ochkonkurrensbegränsningar, något som i sin tur kan leda till fördyringar ochtill atl stmktumt-- vecklingen i den berörda branschen påverkas negativt. Detfinns dock enligt utredningen vissa skäl som talar för ett syslem med enmyndighetskontrollerad auktorisation av larminstallatörer. Erfarenheten harvisat all olämpligt utförda installationer är vanligt förekommande och atlinstallatörernas kunskaper och yrkesskicklighet med hänsyn till den modernateknikens alltmer sofistikerade anläggningar har blivit av stor betydelse förhur en anläggning skall komma att fungera. Genom ett auktorisationssystem skuUeman enligl utredningen få garantier för alt installationerna blir utförda päett riktigt sätt och att produktvalet blir anpassat efter larmobjektet och dessmiljö. Om man bland fömtsättningarna för auktorisation även skulle ta med ettkrav på tillförlitlighet i fråga om laglydnad och vandel, ger man konsumenternaen extra trygghet; installatörerna får kännedom om förhållanden som rör derassäkerhets- och skyddsinlressen. Mottanken pä elt auktorisationssystem talar enligt utredningen bl.a. denomständigheten all en sådan ordning ställer krav på en organiserad fortlöpandeövervakning av larminstallatörerna antingen i form av en obligatoriskbesiktning av nyinstalleiade larmanläggningar eller genom en registrering avanläggningarna med uppföljande statistik över avgivna larm. Elt sådant övervakningssystemskulle medföra en omfattande administration och bli myckel resurskrävande. Delframstår därför enligt utredningen inle som någon realistisk lösning. En merpassiv kontroll, dvs. att man litar till reklamationer eller anmälningar,skulle vara otillräcklig då man därmed inte kan garantera att den som en gång erhåUitauktorisation även i fortsättningen uppfyller kompetenskraven. Utredningen harvidare ansett atl det inte har framkommit något som tyder på att det finns behovav kontroll av installalöremas laglydnad och vandel. Utredningenhar sammanfattningsvis funnit det tveksamt om sambandet mellan en auktorisationoch en minskning av antalet obefogade larm är 1982/83:163 25 sådantalt del kan motivera ett resurskrävande auktorisationssystem av äiigivet slag.En sådan nyordning skulle dessutom enligl vad utredningen har framhållit intefå någon effekt när del gäller anläggningar som är i bmk, när systemet införs. Flertaletremissinstanser har som sagt gett uttryck för en motsatt uppfattning. a. framhållits atl étt äUklorisalionskrav tillförsäkrar både polisenoch objektsägaren en viss garanti för att larmutmstningen uppfyller någon formav tekniska minimikrav och att den är anbringad på ett sakkunnigt ochomdömesgillt sätt av en därtill lämplig person. Behovet av att kontrollerainstallatörernas vandel och laglydnad har betonats särskilt av någrainstanser, som påpekat all det finns ett starkt intresse hos kunderna att kunnalita på att det är ett seriöst företag man har att göra med. Någraremissinstanser bl.a. i har väckt tanken på eltenklare tillständsförfarande för larminslallatörer, jämförbart med det somföreskrivs i exempelvis lagen (1979:357) om yrkesmässig försäljning av dyrkverktyg. Föregen del vill jag först erinra om litredningens kartläggning av olika orsakertill obefogade larm. Den undersökningen gav vid handen atl olämpliga anläggningaroch bristfällig montering kan antas ligga bakom en betydande del av de onödigalarmen. Del ligger därför nära till hands att vidta åtgärder för att dels sökamotverka riskerna för mindre omsorgsfullt utförda installationer, dels sökaskapa ökade garantier för att valet av ny larmutmstning i varje särskilt fallbedöms fackmässigl med hänsyn till anläggningens syfte och den miljö, där denskall fungera. Detta gäller naturligtvis särskilt mot bakgmnd av altlarmanläggningarna numera utgör ett mycket betydelsefulh inslag i denbrottsförebyggande och brollsbeiv-rande verksamheten och atl det därför är ett.samhällsintresse all anläggningar av aktuellt slag har en från olikasynpunkter godtagbar kvalitet. Mol bakgrund härav anser jag för min del att detär befogat att man från samhällets sida ställer vissa krav på installationsföretagenoCh skaffar sig en möjlighet till insyn i branschen. Klartär atl den prövning som elt offentligt auktorisationssystem i egentlig meninginnebär skuUe ge möjligheter för samhället att skaffa sig en ganska godkontroll över inslallationsbranschen. Ett auktorisationsförfa-rande äremellertid också förenat med vissa nackdelar. Den omständigheten att det somutredningen påpekat skulle innebära en inskränkning i näringsfriheten päområdet som skulle kunna påverka stmktumtveckling-en inom branschen anser jagvisserligen med hänsyn till dennas mycket speciella karaktär inte utgöra någonavgörande olägenhet. Vad som främst talar mol tanken på alt införa elt auktorisationsförfarandeär snarare alt man i så fall också måste skapa administrativa fömtsättningarför den prövning som skulle bli aktuell. Genom all bevilja auktorisation skullenämligen del allmänna la på sig ett visst fortlöpande ansvar för inslalla-tionsförelagensbranschkompetens och yrkesskicklighet i övrigt. 1982/83:163 26 slemav detta slag ställer därför stora krav på resurser och sakkunskap hos demyndigheter som skall handlägga dessa ärenden. Jaggör i likhet med utredningen den bedömningen att de kostnader och övngaolägenheter som ett auktorisationssystem innebär knappast uppväger de relativtbegränsade fördelar som här står att vinna, och jag är därför inte beredd attföreslå en sådan lösning. Enligt min mening bör mandock ta till vara en del av de både principiella och praktiska fördelar somobestridligen är förenade med att samhället får en viss insyn i och kontrollöver installationsbranschen. För att uppnå detta behöver man dock inte gå sålångt som till ett auktorisationsförfarande. Man kan nöja sig med en ordningsom innebär att yrkesmässig verksamhet för installation av centralanslutnalarmanordningar förutsätter tillstånd av myndighet, lämpligen polismyndighet.En sådan ordning har motsvarighet på andra områden, t.ex. inomtillämpningsområdet för den fömtnämnda lagen om yrkesmässig försäljning av dyrkverktyg.Andra exempel erbjuder lagen (1966:742) om hotell- och pensionatrörelse och lagen(1981:2) om handel med skrot och begagnade varor. Inomramen för ett tillständsförfarande bör det för det första vara möjligt atthindra uppenbart oseriös installationsverksamhet. På samma sätt som i denyssnämnda tre lagarna kan ett företag i branschen åläggas att utse en föreståndare,som kontrolleras med avseende på laglydnad och vandel, en ordning som fleraremissinstanser också har efterlyst. Detsamma bör gälla i fräga om ledamöter iföretagets styrelse. Personermed sådan kriminell belastning som gör dem mindre väl lämpade för atl bedrivaverksamhet för installation av larmutrustning kan pä så sätt hindras från attkomma in pä marknaden. Ett tillståndsförfarande innebär därmed en viss trygghetför kunderna, som ju ofta till installatörerna lämnar ut sina vitalaste säkerhets-och skyddsintressen. En ordning av aktuellt slag är enligt in mening motiveradäven oberoende av intresset att komma till rätta med falsklarmsproblemen. Förfarandetskulle vidare ge polismyndigheten en god överblick över deninstallationsverksamhet som bedrivs i polisdistriktet och en viss kontakt medinstallatörerna, något som också kan vara ägnat att främja samarbetet mellandem och polisen. Jagnämnde tidigare att brister ii själva installationsarbetena kan antas varatämligen frekventa orsaker til! Del framstår mot den bakgrundensom rimligt att man i detta sammanhang även ställer vissa kvalitetsmässigaminimikrav på de företag som får tillstånd att utöva verksamheten. Av ettbehörigt installationsföretag bör kunna krävas att installationsarbetena utförspå ett omsorgsfullt och korrekt sätt. Enytteriigare fömtsättning för tillstånd bör mot bakgmnd av det anförda vara attdet kan antas att verksamheten kommer att bedrivas med noggrannhet och omsorg.Jag skall i specialmotiveringen gå in närmare på frågan om vilken prövning somkan bli aktuell för polismyndighetens del. Prop.1982/83:163 27 Jag vill här bara nämna att det i princip gäller attbedöma sådana förhållanden som sökandens yrkesskicklighet och erfarenhet avbranschen eller andra jämförbara omständigheter. Enbestämmelse av angivet slag torde emellertid få sin största betydelse, när detgäller frågor om återkallelse av tillstånd. Den innebär nämligen alt.konstaterade uppenbara brister i nu angivna avseenden kan medföra atttillståndet återkallas. Jag skall återkomma även till detta i specialmotiveringen.Påpekas bör emellertid att en enstaka felbedömning givetvis inte bör föranleda återkallelseav tillståndet, medan däremot upprepade försummelser kan tyda pä en sådanbristande lämplighet som bör föranleda att tillståndet omprövas. Angeläget är givetvis att installatörerna kommer in ibilden på ett så tidigt stadium som möjligt, när nya larmanläggningar skallanskaffas och när äldre utrustning skall kompletteras eller ändras. Helst börvarje sådan åtgärd planeras i samråd med det installationsföretag som skallsvara för installationsarbetet. Företagel har nämligen den produktkännedomoch den erfarenhet som behövs för att kunna bedöma, vilken typ av utrustningsom generellt sett är lämpligast med hänsyn till den miljö och debevakningsuppgifter som det är fråga om. Utredningen har också framhållit attbrister i dessa avseenden är en ganska vanlig orsak till obefogade larm. Föratt minska riskerna för obefogade larm av dessa orsaker och för att inskärpavikten av ett omsorgsfullt produktval i det enskilda fallet bör ävenbedömningar av detta slag anses omfattade av installationsföretagens ansvar.Ett företag bör med andra ord se till att den utrustning som installeras ärlämplig med hänsyn till bevakningsuppgifter och miljö. tillsyn över installationsföretagen fårnaturligtvis med del här skisserade systemet en i viss mån passiv karaktär.Någon mera ingående prövning av en ansökan om tillstånd kan sålunda inteförutsättas. Det blir här i första hand fråga om en registerslagning förkontroll av humvida laglydnadskravet är uppfyllt för föreståndarens ocheventuella styrelseledamöters del samt en allmän bedömning av om det finnsanledning räkna med att verksamheten kommer att bedrivas seriöst. En fråga om återkallelse av ett tillstånd bör tas uppendast på förekommen anledning, t.ex. därför att föreståndaren inte längreuppfyller kravet på laglydnad och vandel eller därför att man i det löpandearbetet finner upprepade och allvarliga bristfälligheter i fråga om deinstallationsarbeten som ett företag har utfört och som har resulterat i ettstort antal obefogade larm från anläggningar som har installerats. I ärenden omåterkallelse av tillstånd av de sistnämnda skälen - ärenden som f. ö. kan antasbli ganska sällsynta - bör polisen vid behov kunna anlita utomstående tekniskexpertis. En särskild fråga är humvida de allmänna krav beträffandelaglydnad och vandel som enligt det fömt anförda bör ställas upp i fråga omföreståndare och styrelseledamöter i ett installationsföretag bör utsträckastill all Prop.1982/83:163 28 gällaäven de anställda i företaget eller åtminstone den personal som direkt sysslarmed installationsarbeten. Otvivelaktigt kan goda skäl anföras för en sådanlösning. Man skulle här kunna länka sig samma ordning som när det gälleranställda i bevakningsförelag, vilka enligl 4§ lagen om bevakningsförelagmåste godkännas av myndighet vid prövning avseende bl. a. laglydnad. Å andrasidan ger denna ordning upphov till en viss byråkrati: personalen måsteregistreras, byte av anställningar måste fortlöpande rapporteras etc. Ettalternativ är att låta förelagen själva på framställning fä utdrag ur centraltpolisregister vid prövning av nyanställningar. Denna rätt föreligger enligl 17§ polisregisterkungörelsen (1969:38) för i fräga om den som sökeranställning vid eller annars skall tjänstgöra inom verkets larmverksamhet,vilken dock numera bedrivs i bolagsform. Som jag ser del skulle en generellordning av detta slag vara den mest smidiga och ändamålsenliga på förevarandeområde.