prop · G603159 · 1982-12-31 00:00:00 — Lagrådet föreslår med hänsynhärtill och med ett förtydligande tillägg till bestämmelsen om förseningsskada,att paragrafen får följande lydelse: "Bortfraktaren är ansvarig för personskada somdrabbar passagerare på grund av händelse under resan, om skadan har vållatsgenom fel eller 1982/83:159 279 försummelseav bortfraktaren eller någon som han svarar för. Detsamma gäller skada på gmndav att passagerare försenas, även om förseningen inte beror på händelse underresan." Idenna paragraf, som handlar om bortfraktarens ansvar när resgods skadas ellerförsenas, behövs samma förtydligande beträffande förseningsskada som lagrådetföreslagit i fråga om 188 §. Enligt191 § i nu gällande lydelse skall bortfraktaren för att undgå ansvarighetvisa, att "skada som avses i 188 eller 189 § ej orsakats genom fel ellerförsummelse av honom eller någon för vilken han svarar". I fråga om personskadaoch förlust av eller skada på handresgods gäller dock detta presumtionsansvarbara i vissa särfall, nämhgen om skadan inträffat "vid eller i samband medförlisning, sammanstötning, strandning, explosion eller brand".Bestämmelsen fick denna lydelse genom de ändringar i sjölagen som genomfördesår på gmndval av det s. k. Tokyoutkastet. Iartikel 3 punkterna 2 och 3 i Aténkonventionen - spm i övrigt i sak väsentligenöverensstämmer med Tokyoutkastets artikel 4 punkterna 2, 3 och 4 - har gjortsden ändringen i förhållande till utkastet att vad som sägs om ansvar förpersonskada och handresgodsskada vid förlisning och i de övriga särfallen skallgälla också vid fel i fartyget. Med hänvisning till detta föreslås i remissen,att i 191 § orden "eller brand" skall bytas ut mot orden "brandeller fel i fartyget". Uttryckssättet att en skada "inträffat videller i samband med fel i fartyget" kan emellertid knappast godtas frånspråklig synpunkt. I detta sammanhang vill lagrådet fästa uppmärksamheten påatt den gällande texten torde ha bhvit missvisande när det gäller bevisskyldigheteni de särfall som räknas upp. Genom det valda uttryckssättet "vid eller isamband med" fartygsolyckan har passagerarens bevisskyldighet närmastkommit att avse ett tidssamband i stället för ett orsakssamband. Dethade i och för sig varit önskvärt att förtydliga lagtexten på denna punkt. Omdetta inte låter sig göra med hänsyn till den nordiska enhetligheten, föreslårlagrådet enbart den ändringen att sist i 191 § orden "explosion, brandeller fel i fartygetexplosion eller brand elleruppkommit till följd av fel i fartyget". Paragrafens tredje styckeblir lättare att förstå med följande formulering: "Begränsningsbeloppengäller för varje resa. De avser inte ränta och rättegångskostnader.'' Iöverensstämmelse med Aténkonventionen (artikel 10 punkt I) sägs i 192 § sistastycket, att bortfraktaren kan skriftligen åta sig ansvarighet till högrebelopp än som anges tidigare i paragrafen. 1982/83:159 280 anför,att "kravet på skriftlighet" får ses mot bakgmnd av att det är ettallmänt intresse att åtagande avseende högre begränsningsbelopp i efterhandkan dokumenteras. Motivet förefaller inte alldeles klart. Eftersom en högregräns måste vara till fördel för motparten-passageraren kan det inte ligg'a idennes intresse att en muntlig utfästelse som båda parterna bekräftar inteskulle gälla. Det är svårt att finna vilka allmänna intressen som kan ta överpassagerarens i detta fall. Här kan nämnas att i den danska lagtexten' någonform för avtal om högre begränsningsbelopp inte anges. Ommeningen verkligen är att skriftlighet skall vara obligatorisk i detta fallvill lagrådet anmärka, att viss tvekan kan råda om föreskriftens tvingandekaraktär med hänsyn till innehållet i 200 §. Reglerna där innebär attbestämmelserna i bl, a. 192 § kan åsidosättas genom avtal om avtalsvillkoreninte inskränker passagerarens rättigheter. Enligtnu gällande lydelse av motsvarande bestämmelse i 196 § första stycket är bortfraktarensanställda och andra personer som enligt 233 § omfattas av bortfraktarensprincipalansvar berättigade till samma befrielse från och begränsning avansvarighet som bortfraktaren. Förslaget innebär att detsamma skall gälla ocksåden som enligt avtal med bortfraktaren helt eller delvis utför sjötransporten.Med sådan utförande transpprtör föreslås bortfraktaren enligt 196 § sistastycket svara solidariskt. För att i förevarande bestämmelse återge dettaförhållande på ett riktigt sätt synes lagtexten i första stycket böraförtydligas enligt följande: "Förstalan mot någon som bortfraktaren svarar för eller tillsammans med enligt 196eller 233 § är denne berättigad till samma befrielse från och begränsning avansvarighet som bortfraktaren. De ersättningsbelopp som bortfraktaren och dessaperspner skall betala får inte sammanlagt överstiga de gränser föransvarigheten som föreskrivs i 192 §." Enligtförslaget skall i första stycket av 199 § göras en hänvisning till reglerna!337 § om laga domstol. Enligt lagrådets mening bör det dessutom i lagtextenliksom hänvisas till möjligheten att anlitaskilje-mannaförfarande. Lagrådet föreslår att första stycket får följandelydelse: "Bestämmelserom laga domstol för tvister som rör ansvarighet på grund av avtal om befordranav passagerare och resgods samt om möjlighet att hänskjuta sådana tvister tillskiljemän finns i 337 §." 'Motsvarande lagärende har i föranlett lagstiftning, medan i Finlandendast föreligger ett kommittéförslag och i lagts fram en proposition iämnet. Lagrådet hänvisar för enkelhets skull här och i fortsättningen endasttill den danska "lagtexten" respektive det finska och norska "lagförslaget". 1982/83:159 281 Frågani vad mån bestämmelserna i 337 och 368 §§ om laga domstol samt preskription ärmöjliga att åsidosätta genom avtal hör systematiskt inte hemma i 200 §. 1 337 §finns dessutom såvitt lagrådet kan finna redan uttömmande bestämmelser i denfrågan. Vad angår 368 § återkommer lagrådet vid den paragrafen. Ifråga om denna paragraf vill lagrådet endast hänvisa till vad som sagts ombegreppet handresgods vid 171 § samt föreslå den redaktionella ändringen att itredje stycket orden "en annan namngiven redare, får bortfraktaren"ersätts med orden "en annan än bortfraktaren får, om den andre ärnamngiven,". Enligtden föreslagna lydelsen av denna paragraf föreligger rätt tillansvarsbegränsning beträftande vissa angivna typer ay fordringar oavsettgrunden för ansvarigheten. För att regeln inte skall bli missvisande bör det -på samma sätt som begränsningskonvention (artikel 2 punkt I) -framgå, att den modifieras av bestämmelserna i 236 och 237 §§. Lagtexten förede särskilda punkterna bör därför lyda: "Omannat inte följer av 236 eller 237 § föreligger rätt till ansvarsbegränsning,oavsett grunden för ansvarigheten, beträffande fordringar med anledningav". Ipunkt 3 behandlas frågan om rätt till ansvarsbegränsning beträffande fordringarmed anledning av annan skada än som berörts i punkterna 1 och 2. Som fömtsättningför sådan rätt uppställes i lagtexten bl.a., att skadan "orsakats avintrång i en rättighet, som inte gmndar sig på avtal". Av motiven att dömaär meningen emellertid, att rätten till ansvarsbegränsning skall omfatta skadagenom intrång i rättighet som grundas på avtal, om avtalet är slutet med någonannan än den skadeståndsansvarige. För att detta skall komma till uttryck ilagtexten föreslår lagrådet, att relativsatsen i första stycket punkt 3 fårföljande lydelse: "som inte gmndar sig på avtal med någon för skadanansvarig". Iparagrafen uppräknas vissa fordringar som inte skall vara föremål föransvarsbegränsning enligt reglerna i 10 kap. Ipunkt 2 undantas från ansvarsbegränsningen fordringar med anledning av sådanaoljeskador som omfattas av 1 § och 2 § första stycket i 1973 årsoljeansvarighetslag. Av motiven till denna punkt framgår att det ansettsobehövligt att i den föreslagna lagtexten fullständigt återge den bakomliggandebestämmelsen begränsningskonvention (artikel 3 b) vilken undantaräven oljeskador som avses i sådan ändring i eller sådant protokoll 1982/83:159 282 till1969 års oljeansvarighetskonvention som trätt i kraft. I anslutning härtilluttalas i motiveringen att den föreslagna bestämmelsen i punkt 2 får ansesomfatta även oljeskador som avses i en sådan ändring eller ett sådantprotokoll. Avsikten synes här närmast vara att uttrycka att förevarandebestämmelse i sjölagen inte behöver ändras om ett sådant ändringsavtal ellerprotokoll antas för del. Om nya regler om oljeskador i ändringsavtaleller protpkpll skall omfattas av bestämmelsen i punkt 2, tprde det emellertidfå förutsättas att de nya reglerna Pckså har transfpr-merats till svensk lag genpminförande i pljeansvarighetslagen 1 § eller 2 § första stycket. Undantageti punkt 5 avser fprdringar pä grund av skada spm drabbar befälhavare,besättningsmedlem med flera medhjälpare i redarens verksamhet. Den närmare avgränsningenav kretsen av perspner vars skadeståndsfprdringar skall vara fritagna frånbegränsningsreglerna i 10 kap. sker enligt förslaget genpm en hänvisning till"sådan anställd som avses i 234 § andra stycket" samt villkoret attdennes "åligganden står i samband med fartygets drift eller medbärgningen". Den åsyftade bestämmelsen i 234 S inbegriper alla dem somenligt svensk rätt omfattas av ett principalansvar gällande för redare, bärgareeller annan som nämns i 234 § första stycket. En huvudregel angåendeprincipalansvarets pmfattning finns i sjölagens 233 § första stycket enligtvilken redaren svarar för skada spm prsakas av befälhavare, medlem avbesättningen eller Ipts ävenspm skada som vållas av annan som enligt redarenseller befälhavarens uppdrag utför arbete i fartygets tjänst. Sammanställes denu berörda bestämmelserna leder det således fram till att regeln i punkt 5genom hänvisningen till 234 § andra stycket pmfattar, förutpm andra, dennyssnämnda kretsen av perspner och såtillvida har samma räckvidd som dennuvarande bestämmelsen vilken direkt nämner "befälhavare eller medlem avbesättningen eller lots eller någon person i redarens tjänst" vilkensåligganden står i samband med fartygets tjänst (234 § 1 mom, andra stycket igällande lydelse). Enligt vad som framgår av specialmotiveringen åsyftas inteheller någpn inskränkning i vad spm f. n. gäller. Den angivnaöverensstämmelsen uppbärs även av motsvarande textställen och 1976års begränsningskon-ventipner vilka båda talar om "servants pf the shippwner"respektive "les préppsés du propriétaire du navire". Vidföredragningen har framkommit att hänvisningen till 234 § andra stycket valts istället för en uppräkningsmetod just i syfte att etablera en kongruens-mellanden krets av ombordanställda m.fl. som enligt svensk rätt omfattas avprincipalansvar och den krets som enligt förslaget skall stå utanför reglernaom redares rätt till ansvarsbegränsning. Mot bakgmnd av det angivna syftetsynes det vara mindre anledning att erinra mot att bestämmelsen med den valdahänvisningstekniken blivit svår att förstå. Formuleringen av hänvisningen börjusteras någpt om lagrådet tolkat den riktigt. Lokutionen "sådan anställd spmavses i" kan föra tanken till att 1982/83:159 283 endastden pmfattas vars förhållanden regleras av ett civilrättsligt anställningsavtalmed redaren eller annan. Då någon begränsning av detta slag inte synes varaavsedd, föreslår lagrådet att hänvisningen förtydligas till att lyda"sådan anställd eller annan person som avses i". Med denna formuleringkommer exempelvis en skada som drabbar en lots, antingen frivilligt anlitadeller s. k. tvångslots, att gå in under den föreslagna bestämmelsen. Det villkprspm anges i andra ledet av punkt 5 har självständig betydelse. Förslaget gällersåledes inte skadeståndsanspråk från alla dem spm pmfattas av ettprincipalansvar utan det krävs dessutpm att den skadelidandes "åliggandenstår i samband med fartygets drift eller med bärgningen". I dettasammanhang kan påpekas att prden "fartygets drift" avviker från kpnventionstexteni artikel 3(e) som talar om "connected with the ship" respektive"se rattachent au service du navire" vilket i den svenskaöversättningen återges med "fartygets tjänst". Härmed kan jämföras regelnom redaransvaret i 233 § första stycket vilken pmfattar skada vållad av någonsom på uppdrag utför arbete i "fartygets tjänst". Artikel3(e) i konventionen gör förbehåll för det fall att nationell lag, som reglerar"tjänsteavtalet" inte medger fartygsägaren eller bärgaren rätt attbegränsa sin ansvarighet eller medger begränsning till högre belopp än somanges i konventionen. I det remitterade förslaget har en motsvarighet tillnämnda förbehåll införts sist i 10 kap. (243 a § första stycket). En erinran omdenna regel synes för tydlighetens skull böra tas in i punkt 5. nu anförda synpunkter beaktas kan 236 § 5 ges följande lyddse: "5.fordran med anledning av skada som har åsamkats en sådan anställd eller annanperson som avses i 234 § andra stycket och vars åligganden står i samband medfartygets drift eller med bärgningen, under förutsättning att annat ej följerav 243 a § första stycket, samt". Medutgångspunkt i artiklarna 7 punkt 1 och artikel 6 punkterna 1 a och 1 b i 1976års konvention anges under punkterna 1-3 i förevarande paragraf de treansvarsgränserna avseende fordringar med anledning av personskada tillfogadfartygets egna passagerare, andra fordringar med anledning av personskada samtövriga fordringar. Uttrycket "passagerare" har i punkt 2 av artikel 7i konventionen definierats på samma sätt som har skett i remissförslaget på gmndvalav Aténkonventionen i sjätte kapitlet 171 §. Departementschefen anger, attdefinitionen i 171 § bör ligga till grund också vid tolkningen av förevarande lagmm.Samtliga definitioner i 171 § är emellertid uttryckligen begränsade att gällasjätte kapitlet. Det kan också noteras att den där givna definitionen på bortfraktareinte kan vara generell för sjölagen (jfr 71 § i femte kapitiet). Passagerarbegreppetär av grundläggande betydelse för tolkningen av bestämmelserna i 10 kap. ochbör enligt lagrådets mening också här bestämmas i själva lagtexten. 1982/83:159 284 kanske genom att sist i punkt 1 tas in förslagsvis följande mening: "I frågaom begreppet passagerare gäller bestämmelsen i 171 §." Regeln i punkt 1 om attansvarsbeloppet skall beräknas utifrån det antal passagerare som fartygetär uppenbarligenavfattad med tanke på de egentiiga passagerarfartygen, dvs. hos oss fartyg somhar tillstånd att befordra mer än 12 passagerare. Fartyg avsedda för ett lägrepassagerarantal torde i allmänhet inte vara försedda med certifikat. Enligtdepartementschefen finns för dem,däremot i regel typgodkännande som angerpassagerarantalet och detta får anses som certifikat vid tillämpning avlagrummet. Sådana fall då lastfartyg eller andra fartyg som inte är avsedda förpersontransporter medför personer som är passagerare i den här förut angivnameningen har däremot inte berörts. Problemet kan inte vara utan praktiskbetydelse och en möjlighet att räkna ut ett ansvarsbelopp enligt punkt 1 börfinnas. I och har frågan lösts med motivuttalanden av innebördatt, i den mån certifikat inte finns, ansvarsgränsen för fartygets egnapassagerare skall beräknas som om fartyget har certifikat utvisande ettmaximalt antal av 12 passagerare. Har ett lägre maximum fastställts skall detdock läggas till grund vid beräkningen. Lagrådet har inte sådan kännedom omfaktiska förhållanden som behövs för att avgöra om det är möjligt att utformanågon generellt gällande hjälpregel i lagtexten. Kan det inte ske, bör ettklargörande besked ges i motiven. Begränsningsbeloppeti punkt 3 :inges i författningstexten vara avsett för andra slag av fordringar"samt fordringar som inte tillgodoses med de belopp som anges i 2".Det citerade uttrycket innefattar enligt sin ordalydelse bl: a. fordringar somanges i punkt 1, vilket inte är avsett. Lagrådet föreslår att uttrycket byts utmot uttrycket "samt fordringar som avses i 2, i den mån de intetillgodoses med belopp som anges där". Ipunkterna 2 och 3 kommer förhöjningen av ansvarsbeloppet alltefter fartygets dräktighetstaltill uttryck i en skiktskala med vissa tilläggsbelopp inom varje skikt.Angivelsen av de olika skikten synes enligt lagrådets mening böra formuleras i närmareöverensstämmelse med ordalag som i liknande sammanhang används på annat håll isjölagen (86§), förslagsvis enligt följande modell: 'för varje dräktighetstalsom överstiger 500 men inte 3000 med 500 SDR,". I239 § regleras rätten till betalning ur de ansvarsbelopp som anges i 238 §.Paragrafen avser också det fallet att någon fond inte har upprättats. Inomansvarsbeloppet skall enligt 239 § första stycket konkurrera de fordringar"för vilka ansvarsgränsen gäller". Uttrycket är detsamma som användsi 240 § andra stycket. Det avses, såvitt man kan utläsa av specialmotiveringentill den paragrafen, innefatta alla fordsjngar som - med beaktande av 235 och236 §§ - till sin typ är föremål för ansvarsbegräns- 1982/83:159 285 ning.Fordran på grund av att en sådan anställd som avses i 236 § punkt 5 skadatsskall exempelvis inte kunna tillgpdpses ur ansvarsbdpppet. Fprdran,beträffande vilken gäldenären på gmnd av sådana pmständigheter spm sägs i 237 §inte kan åberopa ansvarsbegränsning, skall däremot kunna konkurrera inombeloppet. Motsvarande bestämmelser i konventionen är inte tydliga. Lagrådetanser att, om den angivna ordningen skall gälla, uttrycket"för vilkaansvarsgränsen gäller" i både 239 och 240 §§ måste ersättas med uttrycket"av det slag som ansvarsgränsen avser". Enligt239 § sista stycket skall medel i angivna fall avsättas genom domstolsförordnande. Regeln är inte lämpad för det fall att någon fond inte upprättats.Föreskriften om rättens medverkan bör utgå. Medhänvisning till det anförda och med ett par redaktionella jämkningar föreslårlagrådet att 239 § får följande lydelse: "Varjeansvarsbelopp skall fördelas mellan borgenärerna i förhållande till storlekenav deras styrkta fordringar av det slag som ansvarsgränsen avser. Omdet belopp som avses i 238 § 2 inte räcker till för betalning av de fordringarsom anges där, skall återstoden av dessa fordringar betalas ur det belopp somnämns i 238 § 3 med samma rätt som övriga där angivna fordringar. Harredaren eller någon annan, innan ansvarsbeloppet fördelats, helt eller delvisbetalat en fordran som skall utgå ur ansvarsbeloppet, inträder han iborgenärens rätt intill det belopp som han har betalat. Visarredaren eller någon annan, när ansvarsbeloppet skall fördelas, att han senarekan bli skyldig att helt eller delvis betala en fordran som han, om den hadebetalats före fördelningen, skulle ha kunnat kräva åter ur ansvarsbeloppetenligt tredje stycket, skall medel tills vidare avsättas för att han senare skallkunna göra sin rätt gällande." Genomupprättande av en begränsningsfond som sägs i 240 § vinner gäldenären deverkningar i form av skydd mot kvarstad m. m. som följer av 241 §.Vidare kommer på gmnd av den kungörelse med anmälningsfrist som enligt 354 § skall utfärdas fprdringar som härrör från den aktuella sjöolyckan att kanaliseras till ett och samma ärende, fondärendet. Om någon av borgenärerna med fordran mot fonden eller gäldenären själv eller dennes försäkringsgivare genom stämning väcker talan rörande sådan fordran eller rörande gäldenärens rätt till ansvarsbegränsning eller fondens fördelning uppkommer ett begränsningsmål. Fondärendet avses, när sådan talan väcks, tydligen övergå i ett begränsningsmål. Någon ytterligare talan, som behöver väckas genom stämning, skall det däremot inte bli fråga om. Alla frågor i övrigt angående fordringarna, ansvarsbegränsning för den som upprättat fonden och fördelningen skall, om lagrådet har uppfattat förslaget rätt, regleras inom ramen för begränsningsmålet efter framställ- Prop.1982/83:159 286 ningi annan ordning oavsett om frågprna är tvistiga. Lagrådet finner det svårt attav den föreslagna lagtexten i 240 §, jämförd med de prpcessuella reglerna i 15kap. och mPtiven, få en klar uppfattning pm detta system och om hur det skallfungera i vissa detaljer men återkommer härtill senare vid rubriken "15kap.". Här vill lagrådet anmärka att uttrycket "väcka talan"måste ha samma innebörd i 240 § tredje och Qärde styckena. I tredje stycketmåste åsyftas såväl fallet att begränsningsmålet initieras genom stämning somde fall då övriga frågor tas upp efter framställning till rätten. Om avsiktenär att fjärde stycket endast skall avse fall då begränsningsmål initieras,måste lagtexten ändras så att detta framgår. Orden "väcka talan i"kan exempelvis bytas ut mot 'anhängiggöra". Uttrycket"rättsliga åtgärder" i 240 § första stycket är enligt lagrådetsmening inte en adekvat beteckning för de förfaranden som enligt specialmotiveringenvar för sig skall kunna föranleda att en begränsningsfond skall få upprättas. Ibrist på annan lämplig samlingsbeteckning synes man vara hänvisad till atträkna upp de åtgärder som torde vara avsedda, dvs. att här i riket väcks talaneller framställs begäran om kvarstad eller annan åtgärd hos domstol ellerexekutiv myndighet eller påkallas skiljeförfarande eller dispasch. Förupprättande av en begränsningsfond krävs enligt förslaget att en åtgärd av nyssangiven beskaffenhet skall ha vidtagits med anledning av en fordran av det slagsom är föremål för ansvarsbegränsning. Detta villkor får enligt lagrådetsuppfattning anses föreligga, när den som väckt talan eller annars påkallat enåtgärd påstår sig ha fordran som enhgt 235 § jämförd med 236 § principiellt ärunderkastad ansvarsbegränsning. Detta gäller, även om han påstårnågot förhållande som enligt 237 § skulle kunna bryta rätten tillansvarsbegränsning. Något ställningstagande till frågan, huruvida den somväcker talan eller eljest begär en åtgärd verkligen har någon begränsningsbarfordran, erfordras sålunda inte för att begränsningsfond skall få upprättas OfrNJA 1973 s. Vad nu anförts torde överensstämma med den ståndpunkt som detremitterade förslaget intar. Det anges inte på någotsätt i 240 § eller någon annanstans i lagtexten vem som kan upprätta enbegränsningsfond. Av specialmotiveringen fram-'går att institutetbegränsningsfond är avsett att kunna användas av redare eller annanskadeståndsansvarig eller försäkringsgivare, om talan har väckts eller åtgärdhar påkallats enligt första stycket. Den konventionsbestämmelse på vilkenstadgandet gmndar sig (artikel IIpunkt 1) innehåller även en upplysningom vilka som kan upprätta en begränsningsfond. Stadgandet i 240 § förstastycket, i vilket begreppet begränsningsfond första gången omtalas, skullevinna i konkretion om det kompletteras med en bestämning av den krets avpersoner som kan komma ifråga. Detta kan lämpligen ske genom en hänvisning till234 § vari upptas de personer - redare, fartygsägare, försäkringsgivare m. fl.- som har rätt att begränsa 1982/83:159 287 sinansvarighet enligt bestämmelserna i 10 kap. Ett förtydligande tillägg av sådantinnehåll synes även korrespondera väl med bestämmelsen i 241 § första stycketsom reglerar begränsningsfondens särskilda skyddsverkan i fråga om"egendom, som tillhör någon på vars vägnar fonden är upprättad och som harrätt till ansvarsbegränsning." Till det stadgande i 240 §första stycket som anger vid vilken domstol en begränsningsfond skall upprättasföreslår lagrådet ett tillägg av innebörd att, om en begränsningsfond harupprättats vid en sådan domstol, en ytteriigare fond som kan behövas ianledning av samma händelse får upprättas endast vid den domstolen. Beträffandede närmare motiven till detta förslag hänvisar lagrådet till vad som anförs vid351 §. Kanaliseringsregdni 240 § tredje stycket första meningen är tillämplig vare sig talan omfordringen riktas mot den som upprättat fonden eller mot annan för vilkenfondens upprättande enligt andra stycket har verkan. Enligt tredje stycketandra meningen gäller kanaliseringsregdn även talan humvida den som upprättatfonden har rätt till ansvarsbegränsning (jfr 237 §). Under kanaliseringsregelnfaller däremot inte talan huruvida någon för vilken fondens upprättande enligtandra stycket har verkan äger rätt till ansvarsbegränsning.