prop · G603126 · 1982-12-31 00:00:00 — Prop.1982/83:126 24 Föregen del vill jag först och främst erinra om att skiljaktiga meningar vidtingsrätterna i praktiken förekommer endast i begränsad utsträckning. I deallra flesta fall råder enighet inom rätten. Att det föreligger två förslag somvart för sig samlar lika många röster är ovanligt. Härtill kommer att ordförandenenligt promemorieförslaget normalt skulle få utslagsrösl om lika röstetalskulle uppkomma i den kanske vanligaste situation där skiljaktiga meningar överhuvud taget föreligger, nämligen den att omröstningen gäller lämplig påföljdöver bötesnivån. Denuvarande omröstningsreglerna för brottmål i kollegiala domstolar kan ses somett modernt uttryck för den gamla grundsatsen "hellre fria än fälla".Råder så stor tvekan inom domstolen att ingen mening får mer än hälften avrösterna, får det anses ligga i linje med principerna för ett rättssamhälle attden mening fär gälla som är till fördel för den tilltalade. Denna princip harhittills genomförts i alla kollegiala domstolar som har att handlägga brottmål,oavsett om lekmän deltar i rättskipningen eller ej och oavsett vilka som röstarför den ena eller den andra lösningen. Att ha en annan ordning för justtingsrätterna när nu individuell rösträtt införs även där skulle innebära etlavsteg från den tidigare nämnda grundsatsen som är svårt att försvara. Vill mange nämndemännen i tingsrätterna en slällning i rätten som är förenlig medmoderna former för lekmannamedverkan, får man enligt min mening ta steget fulltut och acceptera att samma regler för inflytandet över domen gäller som iövriga domstolar. Somframgått av det sagda kan reglerna för omröstning i en kollegial domstol ibrottmål i vissa fall få konsekvenser som för en lekman kan te sig svårförståeliga.Om lika röstetal uppkommer t.ex. vid omröstning i frågan om den tilltaladeskall dömas till fängelse eller bara till böter, skall den mening som förordarböter vinna, oavsett vilka som röstar för den, eftersom böter anses som enmildare påföljd än fängelse. Gäller omröstningen däremot val mellan fängelseoch t.ex. villkorlig dom, får ordföranden utslagsrösl på grund av att ingenmening kan anses som mildare. Hela frågan om påföljders inbördes stränghet är f.n.under övervägande av fängelsestraffkommiltén (Ju 1979:04). Enligt vad jag harerfarit avser kommittén att lägga fram ett förslag till en reform i bl.a.detta ämne . Enligt min mening fär man fram till dessatt en reform kan genomföras acceptera att omröstningsreglerna ger de resultat somjagnyss har redogjort för. Motbakgrund av det anförda förordarjag att samma omröstningsregler för broumäl somf.n. gäller i överrätlerna enligt 29 kap. 3 och 4 §§ RB får gälla även itingsrätterna. De särregler som f.n. gäller för omröstning i tingsrätt (29 kap.1 § andra stycket samt 3 § första och andra styckena) kan därvid upphävas. Nämndemänmed individuell rösträtt bör som anförs i promemorian inte sammanföras underbeteckningen nämnd. Om nämndemännen i tingsrätterna får självständig rösträttmedför det att den kollekliva nämnden inle Prop.1982/83:126 25 längrekommer att finnas kvar i någon domstolssammansättning (frånsett krigsrätt). Deregler i bl.a. RB som avser nämnd bör därför upphävas och ordet nämndutmönstras ur de föreskrifter som syftar på den kollekfiva nämnden. I sambanddärmed kan reglerna om omröstning i fastighetsdomstol och vattendomstol i vissutsträckning förenklas. Vidindividuell rösträtt är det i enlighet med vad som sägs i promemorian -rimligt att varje ledamot har samma ansvar för avgörandet som ordföranden.Förslaget har i denna del knappast mött någon erinran vid remissbehandlingen. I29 kap. 7 § RB sägs att när nämnden ensam har bestämt rättens avgörande varjenämndeman som med sin röst har bidragit till avgörandet svarar för delta. Föratt det inte skall råda någon tvekan om att varje domare - alltså även lekmannadomare- som med sin röst har deltagit i avgörandet också är ansvarig för domen ijuridisk mening bör detta stadgande upphävas i samband med att individuellrösträtt införs för nämndemännen i fingsrälterna. Nämndemän med individuellrösträtt bör naturligtvis ha inflytande på domens eller beslutets närmareutformning. Hur detta inflytande mera konkret skall komma till uttryck färavgöras från fall till fall. Erfarenheterna från bl.a. hovrätterna ochlänsrätterna talar dock för att samarbetet mellan de lagfarna ledamöterna ochlekmännen kan ordnas på ett smidigt sätt. I de talrika fall när domen i ett målavkunnas i direkt anslutning till huvudförhandlingen kan. nämndemännen redan nuta akfiv del i utformningen av domskälen. Åven i övriga fall - där alltsådomen meddelas - bör rätten normalt redan i sambandmed överläggningen kunna dra upp sådana riktlinjer för domens utformning attvidare samråd rörande denna är överflödigt. Det finns därför enligt min mening inteanledning att befara att lekmännens ökade formella ansvar för domen kommer attmedföra några praktiska eller andra problem. 2.1.5Tingsrättens sammansättning i vidlyftiga brottmål Departementsförslaget:Tingsrätterna skall äyen med de föreslagna domförhetsreglerna ha möjlighet attförstärka rätten med en extra nämndeman, om det behövs med hänsyn till måletsomfattning eller någon annan särskild omständighet. Promemorieförslagel:Överensstämmer med departementsförslaget (promemorian s. 15). Remissinstanserna:Ingen har framfört någon erinran i denna del. Skälför departementsförslaget: Enligt 1 kap. 3 § RB skall, som har angetts,tingsrätten i brottmål bestå av en lagfaren domare och nämnd. Omhuvudförhandlingen kan beräknas kräva minst får dock två lagfarna domareoch nämnd sitta i rätten. I 1 kap. 4 § RB anges att fem skall sitta i nämndenoch att det, om det är påkallat med hänsyn till målets omfattning eller någonannan särskild omständighet, får sitta sex i nämnden. 1982/83:126 26 Möjligheterna att förstärka tingsrättens sammansättninginfördes (prop. 1975/76:64, JuU 18, rskr 124). Det ansågs att behov aven utökad sammansättning emellanåt kunde föreligga för att undvika atl rätten, t.ex.vid sjukdom, förlorar sin domförhet. Den dåvarande departementschefen betonadeemellertid att den förstärkta juristsammansättningen endast borde komma i frågai undantagsfall, där olägenheterna av att huvudförhandlingen måste göras omframstod som särskilt stora, och att det inte var meningen att domstolarnaslentrianmässigt skulle ha dubblerad juristsammansättning så snart enrättegång beräknades pågå . Som anförs i promemorian kvarstår behovet av att i vissamål kunna utöka tingsrätten med en extra lagfaren ledamot och en nämndeman, anfingensamtidigt eller var för sig, även om sådana ändringar i fråga om fingsrätternasdomförhet somjag har förordat i det föregående genomförs. Remissinstanserna harinte haft nägot att erinra mot förslaget i denna del. Tingsrätten bör därförges möjlighet atl, i de fall rätten är domför med tre nämndemän, sätta in enfjärde nämndeman om det behövs med hänsyn till målets omfattning eller någonannan särskild omständighet. Nuvarande möjlighet att förstärka en femmannanämndmed yllerligare en nämndeman bör givetvis bestå. Jag förordar att 1 kap. 3 och 4 §§ RB ändras i enlighetmed det anförda. 2.1.6 Domförhet i tingsrätt vid förfall. Departementsförslaget: En tingsrätt skall även med de föreslagnadomförhetsreglerna fortsätta att vara domför om det efter huvudförhandlingensbörjan inträffar förfall för en nämndeman. Om rätten från början är domför medtre nämndemän, får alltså handläggningen i detta fall slutföras med endast tvånämndemän. Är målet av sådan beskaffenhet att fem nämndemän skall delta, ärrätten vid förfall domför med fyra. Promemorieförslagel: Överensstämmer i princip med deparlemenisförslaget(promemorian s. 16). Remissinstanserna: Meningarna är delade bland dem somyttrat sig i frågan. Somliga tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran, medan andra avstyrker under anförande att medverkan av endast tvånämndemän innebär en alltför svag sammansättning. Skäl för departementsförslagei: Enligt gällande ordningskall som nämnts fem sitta i tingsrättsnämnden (1 kap. 4 § RB). Rätlen äremellertid domför med fyra i nämnden om det inträffar förfall för en nämndemansedan huvudförhandlingen har påböijats. Vid huvudförhandlingens början måstealltså rätten vara fulltalig. Rätten behåller inte sin domförhet om den lagfarneledamoten får förfall. I de sällsynta fall när två lagfarna ledamöter sitter irätten jämte nämnd behåller rätten sin domförhet om en av dem får förfall. Enligt promemorian behöver den säkerhetsventil som detinnebär alt rätten förblir domför trots alt en nämndeman får förfall inteanlitas särskilt 1982/83:126 27 Det är enligt promemorian emellertid av stortpraktiskt värde att ha denna utväg med tanke pä de kostnader och olägenhetersom parter, domstolen och ibland även andra förorsakas av att enhuvudförhandling måste avbrytas på grund av bristande domförhet och, i värstafall, tas om från början vid ett senare fillfälle. Det sägs därför varaangeläget att behålla motsvarande regler om domförhet vid förfall även efter ennedskärning av antalet nämndemän. Jag vill för min del instämma i atl det frånprocessekonomisk synpunkt framstår som angeläget att man behåller en möjlighet atlfortsätta en huvudförhandling trots att en nämndeman får förfall. Jag kanvisserligen hysa förståelse för den under remissbehandlingen framfördauppfattningen att en sammansättning med en juristdomare och endast tvånämndemän är väl liten. Det bör emellertid erinras om att det enligt mittförslag inte är fråga om ätt gå ned till två nämndemän i de grövsta brottmålen,där ju sammansättningen med fem nämndemän föreslås bibehållen. Med hänsynhärtill och till att förfall för en ledamot av rätten under pågående huvudförhandlingi praktiken är sällan förekommande, anser jag det godtagbart att tingsrättenäven med de föreslagna domförhetsreglerna bibehåller sin domförhet vid förfallför en nämndeman. Det åligger emellertid domstolen att frän fall till fall nogapröva om huvudförhandlingen bör fortsätta med det lägre antalet nämndemän. Reglerna i 1 kap. 3 och 4 §§ RB bör ändras i enlighet meddet anförda. 2.2 Frågor om länsrätternas domförhet deltar nämndemän i rättskipningen i länsrätt- tidigare länsskatterätt och länsrätt (prop. 1971:14, CU 9, rskr 52). Rättenär därvid domför med en lagfaren domare och tre nämndemän. Nämndemännen harindividuell rösträtt. Fler än fyra nämndemän får inte sitta i rätten. I vissutsträckning är länsrätten dock domför med en lagfaren domare ensam. Länsrättenbehåller inte sin domförhet om nämndemännens antal blir lägre än tre. Reglernaom länsrättens domförhet finns i 17 och 18 §§ lagen (1971:289) om allmännaförvaltningsdomstolar. I det nämnda lagstiftningsärendet förordade lagrådet atlbåde omröstningsreglerna och bestämmelserna om antalet nämndemän skulle fäsamma utformning som beträffande tingsrätterna. Propositionsförslaget kom dockatt få det innehåll som sedermera blev lag. I väcktes en motion sominnebar att antalet nämndemän borde vara fyra, dock med bibehållen domförhetvid förfall för en av nämndemännen. Avsikten var att rätten i normalfalletskulle ha ett udda antal röstande och lika röstetal alltså kunna undvikas.Civilutskottet, vars yttrande godtogs av , uttalade bl.a. att manansåg det lämpligt att t.ex. relativi okomplicerade mål Prop.1982/83:126 28 kunde handläggas med tre nämndemän (CU 1971:9 s. 14).Därvid förutsatte utskottet att mer svårbedömda mål alltid avgjordes med fyranämndemän. Länsrätterna låter ofta fyra nämndemän ingå i rätten.Anledningen till detta är främst atl man inte vill riskera att domförhetenbrister, exempelvis på grund av jäv hos någon nämndeman. I den tidigare nämndapromemorian (Ds Ju 1981:18) Underrätternas sammansättning föreslogs attantalet nämndemän i länsrätt skulle minskas till normalt tre, iöverensstämmelse med vad som förordades för tingsrätternas del. Vidareföreslogs att länsrätten skulle få slutföra handläggningen av etl mål även omdet inträffar förfall för en nämndeman under handläggningens gång. I det följande kommer jag mot den nu angivna bakgrundenalt ta upp frågan omen anpassning av domförhetsreglerna för länsrätterna tillvad jag tidigare förordat för tingsrätternas del. 2.2.2 Antalet nämndemän vid handläggning i länsrätt Deparlemenisförslaget: En länsrätt skall vara domför meden lagfaren domare och tre nämndemän. Endast om del behövs med hänsyn lillmålets omfattning eller någon annan särskild omständighet får fyra nämndemänsitta i rätlen. Vid förfall för en nämndeman sedan handläggningen har påbörjatsskall rätten vara domför med två nämndemän. Promemorieförslaget: Överensstämmer i princip meddepartementsförslaget (promemorian s. 22-23). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna hartillstyrkt promemorieförslaget eller lämnat det utan erinran. Ett parremissinstanser har avstyrkt förslaget. Skäl för departementsförslagei: När jag tidigarebehandlade frågan om tingsrätternas domförhet konstaterade jag att det avstatsfinansiella skäl är nödvändigt att inte fler nämndemän dellar ihandläggningen av ett mål än som är motiverat från saklig synpunkt. Dettagäller naturligtvis även för länsrätternas del. När det gäller tingsrätternahar jag ansett att en sammansättning med en lagfaren domare och tre nämndemänär tillräcklig i alla mål utom de grövsta brottmålen. Lagstiftarens ståndpunkti fråga om länsrätterna är redan enligt nu gällande regler att dennasammansättning i princip är tillräcklig i alla sorters mål. Tingsrätterna har vissa begränsade möjligheter attförstärka rätten med ytterligare en nämndeman. Förstärkningsmöjligheten gällerdock i huvudsak bara de vidlyftiga målen. För länsrätternas del är förstärkningsmöjlighelenformellt obegränsad och används på många häll i praktiskt tagel samtliga måldär nämndemän deltar. Med hänsyn till besparingsinlressel är det viktigt attdenna praxis ändras så att fyra nämndemän deltar endast när det är sakligtmotiverat. Samma regler bör i princip gälla för båda processerna. Som påpekatsunder remissbehandlingen bör reglerna för fastighetstaxeringsprocessenanpassas till vad som gäller i länsrätterna i övrigt. Prop.1982/83:126 29 I enlighet med vad jag tidigare förordat förtingsrätternas del bör en länsrätt behålla sin domförhet om det inträffarförfall för en nämndeman under pågående handläggning. Med hänsyn tillförvaltningsprocessens konstmktion kan man som påpekats vidremissbehandlingen - inte knyta rätten att fortsätta handläggningen till atthuvudförhandling pågår när förfallet inträder. Man får i stället ställa upp somkrav att den handläggning i vilken nämndemännen deltar skall ha påbörjats. Ett praktiskt problem tycks på vissa håll inomlänsrätterna vara den situationen att en nämndeman under handläggningen av ett mälfinner sig jävig att delta i avgörandet. Det bör påpekas att den omständighetenatt jäv föreligger inte kan anses utgöra sådant förfall som medför alt rättenbibehåller sin domförhet trots att en nämndeman avträder. Om det på gmnd avnågra särskilda omständigheter skulle finnas anledning för länsrätten attbefara att jävssituationer kan uppkomma under en session, kan det finnas skälatt utnyttja möjligheten att kalla en fjärde nämndeman till sessionen ienlighet med de regler somjag förordat i det föregående. Reglerna i 17 § lagen (1971:289) om allmännaförvaltningsdomstolar och i 21 kap. 8 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152) omlänsrätts domförhet bör ändras i enlighet med det anförda. 2.3 Antalet nämndemän vid domstolen Departementsförslaget: Antalet nämndemän vid varje domstolskall bestämmas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Tankenär att den som fastställer domstolens arbetsordning även skall bestämmaantalet nämndemän. Bakgrund och skäl för departementsförslagei: Enligt 1 kap.4 § RB ankommer det pä hovrätten att efter tingsrättens hörande bestämma detantal nämndemän som skall finnas i varje domsaga. För hovrätterna och deallmänna förvaltningsdomstolarna bestäms däremot antalet nämndemän avregeringen, förordningen (1976:696) om antalet nämndemän i hovrätt ochkammarrätt samt förordningen (1979:591) om antalet nämndemän i länsrätt. Inom pågår ett fortlöpande arbete medalt decentralisera beslutsfattande från regeringen till myndigheterna.Bestämmandet av antalet nämndemän är enligt min mening en sådan fråga som intebehöver handläggas av regeringen utom beträffande den mellankommunala skatterätten,där ju regeringen själv utser nämndemännen. Vid valet av beslutande myndighet förefaller det mignaturligt att anknyta fill den myndighet som fastställer arbetsordningen fören domstol. Dessa myndigheter får anses besitta sådana kunskaper omarbetsförhållandena på de olika domstolarna som gör dem särskilt lämpade atthandha frägan om antalet nämndemän. Enligt domstolarnas instmktioner fastställer hovrätternaarbetsordning- Prop.1982/83:126 30 arför tingsrätterna med undantag för de tre största tingsrätterna, som själva gördet. Motsvarande gäller för de allmänna förvaltningsdomstolarna. Hovrätternaoch kammarrätterna fastställer sina egna arbetsordningar. Jag vill i dettasammanhang erinra om att frågan om domstolarnas arbetsordningar berörs i 1983års budgetproposifion (prop. 1982/83:100 bil. 4 s. 6970) och att jag därförordat att det nuvarande systemet behålls. Föratt man skall få till stånd den önskvärda ordningen bör de regler som finnsi 1 kap. 4 § och 2 kap. 4 a § RB samt 13 och 17 §§ lagen om allmännaförvaltningsdomstolar ersättas av en regel som anger att befogenheten atlbestämma det antal nämndemän som skall finnas i varje domkrets tillkommerregeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. En bestämmelse avdetta slag finns redan beträffande nämndemän i fastighetsdomstol i 6 § lagen(1969:246) om domstolar i fastighetsmål. När det gäller hovrätternaoch kammarrätterna skall regeringen enligt nuvarande regler också bestämma hurmånga nämndemän som skall utses för varje län eller del av län inom domkretsen(4 kap. 5 § RB och 13 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). I samband medde ändringar jag förordat bör givetvis även öppnas möjlighet Ulldelegation av denna befogenhet. Jag vill tillägga att detäven med de förordade ändringarna i domförhetsreglerna i allmänhet tordevara lämpligt att behälla det nuvarande antalet nämndemän i de olikadomkretsarna. En minskad tjänstgöringsfrekvens gör uppdraget mindre betungandesamtidigt som ett stort antal lekmän även i fortsättningen kommer att varaengagerade i rättskipningen. De nuvarande lagreglerna om val av nämndemän ärdessutom så avfattade att det endast i ringa utsträckning är möjligt att minskaantalet nämndemän i en domsaga. Däremot är det inget somhindrar att man ökar antalet nämndemän. Utgångspunkten bör vara attnämndemännen får en väl avvägd tjänstgöringstäthet. Någon allmängiltig regelför delta kan inte ställas upp. En ordning där varje nämndeman i sin schemalagdatjänstgöring deltar åtminstone var sjätte vecka bör emellertid kunnatjäna som riktmärke. Den genomsnittliga tillströmningen av nämndmål och andelenmål som är vidlyftiga eller som i övrigt kräver extra rättegångsdagar ärfaktorer som bör tas med i bilden. Dessutom bör beaktas förekomsten avtingsställen där lokalt rekryterade nämndemän tjänstgör. Självfallet bör enviss enhetlighet eftersträvas så att tjänstgöringen blir ungefär likaomfattande oberoende av var i landet som en nämndeman tjänstgör. Jagvill understryka att den omständigheten att en nämndeman inte kan eller villtjänstgöra i den omfattning som behövs inte bör vara skäl att öka antaletnämndemän. 1 allmänhet bör saken kunna ordnas under hand genom alt domstolensamråder med nämndemännen. Föreligger bestående svårigheter för en nämndeman atlfullgöra sitt uppdrag som nämndeman bör han ställa sin plats till förfogandeför nyval. Prop.1982/83:126 31 2.4 Frågan om polismän som nämndemän i de allmännaförvaltningsdomstolarna Departementsförslaget: I lagen (1971:289) om allmännaförvaltningsdomstolar anges uttryckligen att polismän inte kan vara nämndemäni allmän förvaltningsdomstol. Bakgrund och skäl för departementsförslagei: Tjänstemanvid allmän förvaltningsdomstol, länsstyrelse eller under länsstyrelse lydandemyndighet, länsläkare, biträdande länsläkare, lagfaren domare, åklagare elleradvokat eller annan som har till yrke att föra andras talan inför rätta fårenligt 20 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolarinte vara nämndeman i kammarrätt eller länsrätt. En motsvarande regel gällerför mellankommunala skatterätten. En nämndeman i länsrätt får inte samfidigtvara nämndeman i kammarrätt. Det ankommer på rätten atl självmant pröva denvaldes behörighet. Upphör en nämndeman att vara valbar eller behörig förfalleruppdraget (21 § första stycket lagen om allmänna förvaltningsdomstolar). Enligt 4 kap. 6 § RB får lagfaren domare,befattningshavare vid domstol, åklagare, polisman eller advokat eller den somannars har till uppgift att föra andras talan inför rätta inte vara nämndeman itingsrätt eller hovrätt. Föreskriften om vilka funktionärer som inte får varanämndemän i länsrätt och kammarrätt infördes i samband medlänsrättsreformen. Den motsvarades närmast av 9 § andra stycket lagen(1971:52) om skatterätt, fastighetstaxeringsrätt och länsrätt, som upphävdesgenom länsrättsreformen. Den lagen byggde på förslag i en departementspromemoria(Stencil C 1970:3). Bestämmelserna om valbarhets- och behörighetsvillkor m.m.för nämndeman i skatterätt och länsrätt borde enligt promemorian (s. 58)utformas med motsvarande bestämmelser för nämndeman i allmän underrätt sommönster. Promemorians författningsförslag innehöll en föreskrift om att enlagfaren domare, tjänsteman vid länsstyrelse eller under länsstyrelse lydandemyndighet, åklagare, polisman eller advokat eller annan som har till yrke attföra andras talan inför rätta inte skulle få vara nämndeman vid skatterätteller länsrätt. I promemorieförslaget var alltså polisman uttryckligenundantagen. Remissinstanserna hade inte något att invända mot attbestämmelserna om valbarhets- och behörighetsvillkor för nämndemän i skatterättoch länsrätt utformades efter mönster av motsvarande bestämmelser i departementschefen uttalade (prop. 1971:14 s. 86) atl bestämmelsernaom valbarhet och behörighetsvillkor för nämndemän i allt väsentligt bordeutformas i enlighet med förslaget i departementsprome-. I lagförslageti propositionen togs inte polisman upp men däremot tillades tjänsteman vid ,länsläkare, biträdande länsläkare och sodalvårdskonsulenl bland de funktionärersom uteslöts från valbarhet. Frågan om polismans valbarhet berördes inte vid riksdagsbehandUngen(jfr CU 1971.9 s. 16). 1982/83:126 32 Närdet gäller tolkningen av uttrycket "tjänsteman vid - - - länsstyrelseeller under länsstyrelse lydande myndighet" kan framhållas att enligt 30 §första stycket polisinstmktionen (1972:511) är den högsta polismyndigheteni länet. I 4 § polisinstmktionen anges att som polisman räknas tjänsteman hosrikspolisstyrelsen som i sin tjänst är skyldig atl fullgöra polisverksamhet,länspolischef, biträdande länspolischef, polismästare, polisöverintendent ochpolissekreterare som har genomgått polischefskurs I av polischefsutbildningensamt polis- eller kriminalkommissarie, polis- eller kriminalinspektör, polis-eller kriminalassistent, extra ordinarie polisman och extra polisman som hargenomgått grundkursen vid . I den mån någon av dessabefattningshavare inte kan anses vara tjänsteman vid länsstyrelse eller underlänsstyrelse lydande myndighet är denne alltså trots sin egenskap av polismanbehörig att vara nämndeman i allmän förvaltningsdomstol. Vid1981/väcktes en motion (1981/82:518) om aU hosregeringen skulle hemställa om förslag till en sådan ändring av gällande lagatt det klart framgår att polisman vid polisdistrikt är behörig att varanämndeman i länsrätt. inhämtade remissyttranden övermotionen från kammarrätten i , länsrätten i ,och .