prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Om den dömde i ell sådant fall önskar kvarbU ianstalten skall enligt milt förslag delta önskemål kunna beaktas.För andra fall har enligt min mening inle framförts så starka skäl alt demotiverar all någon tvångsvis skall kunna kvarhållas i anstalten under längretid än som följer av huvudregeln. Det bör härvid beaktas att den möjlighet tillsenareläggning i som har föreslagils avfängelsestraffkommiltén är av sä förhållandevis begränsad omfattning att någonavgörande förändring i frigivningssilualionen mera sällan torde kunnaförväntas. Även om en mer permanent lösning av exempelvis den dömdes bostads-eller arbetssituation inte kunnat åstadkommas till just frigivningsdagen såbör i vart fall godtagbara mer tillfälliga arrangemang ofta kunna erbjudas. Delbör också beaktas alt den dömde även efter frigivningen är föremål förkriminalvård. Enligt de förslag om kriminalvård i frihet som jag i deltasammanhang också lägger fram skall denna i fråga om villkorligt frigivnaintensifieras och koncentreras särskill lill den ur äterfallssynpunkl känsligatiden närmast efter frigivningen. Det är då självfallet alt särskild uppmärksamhetbör ägnas åt sådana fall där frigivningssilualionen framstår som mindretillfredsställande. Frågan om särskilda föreskrifter om exempelvis vistelseorteller bostad liksom om kontakter med övervakaren eller 1982/83:85 51 skyddskonsulentenkan därvid aktualiseras. Missköter den frigivne sig, finns goda möjligheter attingripa mot delta. Som elt särskill skäl föratt kunna senarelägga frigivningen har i någol remissvar framhållits att behovkan finnas alt kvarhålla någon i anstalt om ett förordnande om utvisning inlekan verkställas på frigivningsdagen. För dessa fall finns emellertid möjlighelall besluta om förvarslagande enligl utlänningslagstiftningen. Medhänvisning lill det anförda anser jag - liksom flera av de remissinslanser somhar särskild praktisk erfarenhel av hithörande frågor - alt man inte bör öppnanågon möjlighet lill senareläggning av hänsyn till frigivningssilualionen, närdel gäller intagna som enligt den av mig förordade huvudregeln ska frigesefter halva tiden. Ifråga om sådana långlidsdömda som enligt vad jag tidigare utvecklat skallsärbehandlas beträffande den villkorliga frigivningen gör sig andra övervägandengällande. Enligt fängelsestraffkommiiténs förslag skulle med sikte på dessaintagna en möjlighel öppnas för domstolen all förordna all frigivning får skeförst sedan två tredjedelar av tiden avtjänats. Möjlighet skulle vidareförligga alt med hänsyn lill frigivningssilualionen förkorta eller förlängaanslaltsvislelsen . Avskäl som jag redogjort för anser jag atl man i della hänseende intebör gå på kommitténs linje. I stället bör en ordning som i huvudsaköverensstämmer med den nuvarande bibehållas. Etl av skälen för detta är dengrundläggande betydelse som återfallsrisken har för den aktuella särbehandlingen.Denna gör att möjligheten till en mer individualiserad bedömning måsteföreligga. Om under verkställigheten sådana förhållanden inträder alt någonpåtaglig risk för återfall inle längre föreligger, bör den intagne kunna frigesäven om han ännu inte avtjänat tvä tredjedelar av tiden. Enliglmin mening bör således någon villkorlig frigivning inle kunna beviljas denaktuella gruppen innan två tredjedelar av tiden avtjänats så länge del bedömsalt del föreligger påtaglig risk för fortsall brottslighet av samma slag somdomen avsett. För bedömningen av återfallsrisken kan självfallet den situationden dömde skulle försättas i vid en frigivning vara av slor betydelse. I defall dä frigivning beviljas före tvä tredjedelar av liden får det därförförutsättas alt frigivningslidpunkten anpassas så all frigivningssilualionen ärgynnsam vid frigivningen. Somjag har nämnt tidigare bör presumtionen vara att även del klientel som hänförsunder den strängare bedömningen som regel friges villkorligt när tvåtredjedelar av straffet har avtjänats i anstalt. Vid bedömningen bör på sammasätt som f. n. frigivningssilualionen tillmätas slor betydelse. I de fall dådenna inte kan anses tillfredsställande bör liksom nu möjligheter att meddelafrigivningspermission föreligga. Med de här föreslagna lösningarna kommer detdäremot inle atl finnas något utrymme för institutet frigivningspermission närdet gäller övriga intagna. Prop.1982/83:85 52 frigivningspermission bör därför förbehållas för de falldå villkorlig frigivning senareläggs av hänsyn till risk för återfall iallvarlig brotlslighet som riktar sig mot eller medför fara för liv ellerhälsa. Jag återkommer närmare i avsnitt 2.4 och ispecialmotiveringen till spörsmålet vilka organ som bör ha atl ta ställningtill olika frågor rörande villkorlig frigivning och frigivningspermission. 2.3 Kriminalvård i frihet 2.3.1 Frivårdens uppgifter Frivården under debatt I den kriminalpoliliska debatten har kriminalvården ifrihet varit föremål för en livlig diskussion ur skildaaspekter. Medvetenheten om frihetsstraffets bristande effektivitet och oftanedbrytande effekter har medfört etl intensivt intresse för alt finnaalternativ till frihetsstraff. Naturligt nog har frivården härigenom kommitall slå i centrum. I principhar diskussionen rört sig längs två linjer. Den ena har gällt hur man skallåstadkomma en effektivisering inom ramen för nuvarande frivårdspåföljder medanden andra har avsett nya alternativ lill del traditionella fängelsestraffet,såsom s. k. samhällstjänst, konlraklsvård m. m. I del belänkande somfrivårdskommittén nu har lagl fram behandlas i princip endast den förra frågan.Kommittén fortsätter emellertid sitt arbete och avser i nästa etapp allredovisa överväganden om nya alternativ lill fängelsestraff. All del därvidmåste bli påföljder av huvudsaklig frivårdskaraklär som kommer upp tilldiskussion säger sig självt. Inle endasi frivårdskommittén utan ocksåfängelsestraffkommiltén kommer i sitt fortsatta arbete all behandla frågor somär av grundläggande betydelse för frivårdspåföljdernas slällning och betydelseinom påföljdssystemel. Kommittén har bl.a. till uppgift all pröva frågan omallmänna regler för påföljdsval. Därvid torde bl. a. de allmännaförutsättningar som bör gälla för tillämpningen av påföljdssyslemets olikasanktionsformer komma att behandlas. När kommittéerna har lagl fram sina slulbelänkanden torde,som jag berörde inledningsvis, förulsällningar komma alt finnas för atl gefrågor rörande påföljdssystemets uppbyggnad och principiella grund en meraingående och generell belysning. Även om många värdefulla och såväl praktisktsom teoretiskt intressanta synpunkter pä frivårdens uppgifter redan i deltasammanhang har förts fram av frivårdskommittén och flera remissinstanser tordetillräckligt underlag saknas för all nu göra någon mer genomgripandeomvärdering av fri vårdens innehåll, uppgifter eller slällning i systemet. Jagkommer därför alt i huvudsak begränsa mig lill atl kommentera de konkretaförändringar som jag här avser atl föreslå. Som en bakgrund vill jag dockanföra vissa synpunkter av mer allmän karaklär. Den kritik mot den s. k. behandlingsideologin som denmoderna behand- Prop.1982/83:85 53 lingsforskningenhar gett anledning till har i första hand gällt de frihetsberövandepåföljderna. Dessa har regelmässigt visat sig ge sämre eller i vart fall intebättre resultat i fråga om återfall och resocialisering än frivårdspåföljder.I så måtto har forskningen gett stöd för en utveckling enligt vilken ickefrihetsberövande påföljder i allt större utsträckning bör komma tillanvändning. Ävenfrivårdspåföljderna har emellertid, både inom ramen för forskningen och iandra sammanhang, utsatts för kritiken atl inte vara tillräckligt effektivafrån individualpreventiv synpunkt. De forskningsresultat som finns redovisadeär emellertid mera osäkra på detta område än i fräga om effekterna avfrihetsberövande påföljder. Det måste också beaktas atl påföljdernaseffektivitet endast kan mätas mot den målsättning som man har med påföljderna.Man får då inle lappa ur sikte alt frivården fyller en rad andra funktioner vidsidan av den individualpreventiva. Som redan antytts utgörfrivårdspåföljder bl. a. alternativ till de mer ingripande och för individenbetungande frihetsberövande påföljderna. De har i detta perspektiv såvälhumanitära som effektivitetsmässiga fördelar. Frivärden ger också en ram förhjälp- och stödinsatser för ett ofta svårl personligt och socialt handikappatklientel som uppenbarligen är i behov av sådana insatser oberoende avinsatsernas individualpreventiva effekter. Detär av skäl som har antytts nu viktigt att man inte skapar orealistiskaförväntningar på frivården. Man får hålla i minnet att det beträffande många avfrivårdens klienter förhåller sig så all insatser från ell flertal olikasamhällsorgan - skola, arbetsmarknadsmyndigheter, missbrukarvård etc. -har misslyckats eller i varje fall inle fullt ul lett till åsyftatresultat. Detta är ägnat atl belysa de svårigheter som ofta föreligger men färå andra sidan aldrig innebära alt man ger upp hoppet om én klient. Som kriminalvårdsstyrelsenhar framhållit har frivården elt värde oavsett kortsiktig effektivitet, alltsåäven när den inte genom behandlingsåtgärder lyckas rehabilitera sinaklienter. Genom atl frivårdspåföljderna existerar som en genomgångsslation kande, som styrelsen påpekar, fungera som etl uppehållande försvarunder en självläknings- och mognadsprocess. Vad som sagts innebärinte att frägan om den individualpreventiva verkan av olika frivårdsinsatserskulle vara mindre betydelsefull. Del måste givelvis vara en självklar ambitionatl söka finna påföljdsformer som är sä effektiva som möjligt ur dennasynpunkt. Det är därför angeläget alt man prövar nya vårdformer och sökerutvärdera deras effekter. De resultat man dä när blir av slor betydelse för hurpåföljdssystemet bör utformas och också för hur fördelningen mellan olikapåföljdsformer bör ske. Förutom att andra synpunkter än deindividualpreventiva gör sig gällande med varierande styrka med hänsyn lillolika brotts grovhet och karaktär är del ju långtifrån självfallet att sammaslags insatser passar för olika personer. Prop.1982/83:85 54 Somjag redan har antytt kan frågor av della slag få en bredare principiellbelysning när de bägge kommittéerna har avgelt sina slulbelänkanden. Menockså inom ramen för den gällande ordningen är det enligt min uppfattning ensjälvklarhet att den grundläggande ambitionen med allt frivårdsarbete skallvara att genom slöd och hjälp verka för atl den dömde inte återfaller i broltoch all hans anpassning i samhället även i övrigt främjas. Även om detta intehar kommit till uttryck direkt i lagen, är del uppenbart att det nuvarandesystemet vilar på denna gmndtanke. Enliglmin mening är del angelägel alt frivårdsarbelels huvuduppgift ges ettomedelbart lagstöd. Detta är av betydelse inte endast för dem som arbetar inomfrivården utan som frivårdskommittén påpekat kan det ocksä vara av värde förtilltron till frivårdspåföljderna hos bl.a. domstolarna atl någon tvekan inleråder om vad som är frivårdens huvuduppgift. I likhet med kommittén förordarjag att det i tas in en regel av innebörd alt huvuduppgiften förfrivården skall vara att genom tillsyn av den dömde och förmedling av slöd ochhjälp verka för att han inte återfaller i brolt och för alt hans anpassning isamhället främjas även i övrigt. Jagkommer därmed in på den indelning av frivårdens nuvarande funktioner i enkontroUerande och en hjälpande roll som man har brukat göra. Att dessafunktioner även i fortsättningen bör vara de huvudsakliga för fri värden finnerjag uppenbart. Kontroll och hjälp är i frivårdsarbetet nära förbundna medvarandra. Inslag av dem båda ingår normall i de olika insatser som kan görasinom frivårdens ram. Altmomenten av kontroll och hjälp i frivårdens arbete är så nära förknippade medvarandra har betydelse för frivårdens organisation. Del är just uppgiften althandha bägge dessa moment som ger frivården dess särskilda funktion iförhållande till andra samhällsorgan, t. ex. polisen och . Liksomflertalet av de remissinslanser som har gäll in på frågan anser jag att detfinns anledning alt något starkare än vad som kanske har varit vanligtbetona de kontrollerande momenten. För atl den i många avseenden oroandebroltsulvecklingen inte skall medföra att frivårdens ställning som medel ikriminalpolitiken äventyras, är det nödvändigt atl ställa vissa krav på dem somundergår frivärd och i möjlig utsträckning se efter att kraven efterlevs. Jagskall i det följande också gå närmare in på hur verkställighetsinnehållet börstramas upp i olika hänseenden, t.ex. genom en snabbare igångsättning avövervakningen och tätare kontakter mellan frivården och den dömde. 1982/83:85 55 Omman vill beskriva frivårdens handlingsmöjligheter på annat sätt än genomindelningen i kontroll- och hjälpfunktioner, kan delta i nära anslutning tillfrivårdskommitténs förslag ske genom atl följande riktlinjer förfrivårdsarbetet slås fast: - Frivården skall göra klart förklienten vad han har all rätta sig efter och vad som händer om han inte gör detsaml ingripa när han inte fullgör de förpliktelser som åvilar honom. - Frivården skall förmedla ellerge slöd och hjälp till klienten. - Frivården skall söka försättaklienten i en sådan social situation att han utsätts för positiv påverkan fränsin omgivning. Enallmän fömtsättning för att man från frivårdens sida skall kunna fuUgöra dessauppgifter är uppenbarligen alt man skaffar sig goda kunskaper om klienternaspersonliga och sociala situation. Tillgång till sådan information är nödvändigbåde för alt frivärdsorganen skall kunna ingripa vid misskötsamhel eller nybrottslighet och för att de skall kunna bistå med behövliga hjälpinsatser. Informationenbör naturligtvis i första hand hämtas från klienten själv. Beslämmelser omskyldighet för den dömde att hålla frivården underrättad om sin livsföringfinns redan f. n. i (26 kap. 13 § och 28 kap. 6 a §), och jagkommer i del följande alt behandla frågan om ytterligare upplysningsplikt börkunna läggas på honom. Klart är atl även andrainformationsvägar behövs. kan en uppsökande verksamhet vara attrekommendera, trots all den är resurskrävande. Andra myndigheter kan i vissutsträckning användas. Integritets- och sekrelessaspekler kan emellertid iblandgöra det svårt all kontakta arbetsgivare, hyresvärdar etc. I enlighet medföreskrifter från gäller exempelvis f. n. all dendömdes arbetsplats som regel kontaktas endast med klientens medgivande, enordning som åtminstone för normalfallen enligl min mening har starkt fog försig. I vissa fall måste dock kontakter av delta slag las även när den dömdessamtycke inle har kunnat inhämtas. Det bör i sammanhanget anmärkas allbestämmelsema i sekretesslagen (1980: 100) inte hindrar attkriminalvårdspersonalen tar kontakt med utomstående för atl hjälpa en klientunder fömtsättning all slörsla möjliga diskretion iakttas angående dennesbakgrund (jfr prop. 1979/80:2 s. 219 och JO 1982/83 s. 124). Det är givetvis ocksåmycket väsentligt atl man från frivårdens sida gör klart för klienten vilkaförpliktelser han har och verkar för all han uppfyller dessa. Genom att geklienten en tydlig information om vad frivården vill nå och vilka medel den hartill sitt förfogande kan man lägga grunden lill etl förtroendefullt förhällandemellan klienten och frivårdens representanter. Jagvill stryka under vikten av atl frivårdens representanter reagerar molklientens försummelser efter fasta principer. Självklart menar jag inle allvatje försummelse, villkorsöverträdelse eller liknande skall följas av en Prop.1982/83:85 56 Tvärtom måste frivården visa tolerans och ofta reagera i mjukareformer genom tillsägelser, anvisningar eller liknande. Efter upprepadeförseelser och vid förseelser efter tidigare informella ingripanden måste docki regel följa åtgärder av mera formell karaktär. Iövrigt bör del som nämnts i främsta rummet ankomma på frivården atl delsförmedla och ge slöd och hjälp till klienten, dels söka försätta honom i ensådan social situation att han utsätts för positiv påverkan från sin omgivning. Frivårdensinsatser i dessa hänseenden måste syfta lill alt den dömde i största möjligautsträckning klarar sig på egen hand. Målet är sålunda alt han själv tar ansvarför sin livsföring i första hand när del gäller frihet från brottslighet ochmissbruk o. d. men även i fråga om mera praktiska bestyr som all kontaktaarbetsgivare, myndigheter etc. I praktiken gäller del ofta alt sök'a höja dendömdes sociala kapacitet, om möjligt ändra hans attityder lill sig själv ochsamhället och förmå honom att pröva alternativ lill missbruk och kriminalitet.Detta fömlsätler social och psykologisk insikt och erfarenhet. Delär varken möjligl eller lämpligt alt i författning söka reglera denna del avfrivårdsarbetet. Frivården bör ha möjlighet all pröva olika vägar med beaktandeav frivårdsrepresentanlens och klientens personliga förutsättningar, nyabeteendevetenskapliga metoder m. m. Densociala hjälp som den dömde behöver skall i första hand tillhandahållas av deorgan i samhället som ger sådan hjälp till alla medborgare. Frivårdens rollinskränker sig liU all förmedla hjälpen. Samhällets sociala service skallnämligen tillgodose alla medborgare utifrån deras enskilda behov, även om desamtidigt är kriminalvårdsklienter. Denna s. k. normaliseringsprincip slogsfast vid kriminalvårdsreform. Den medför bl.a. all det generellaansvar som andra myndigheter har för t.ex. bostads- och arbetsanskaffning samlfysisk och psykisk hälsovård även gäller kriminalvårdens klienter och all dessasålunda har rätt lill samma förmåner som andra medborgare pä samma villkor ochi samma utsträckning. Så långt möjligl skall kriminalvården undvika all byggaupp egna resurser, vilka svarar mol dem som andra samhällsorgan förfogar över.Samhällets totala resurser skulle nämligen annars onödigtvis splittras samtidigtsom kriminalvårdsklientelels sociala isolering ylleriigare skulle markeras. Altfrivården över huvud taget har en hjälpande uppgift får ses som en kompromissmellan normaliseringsprincipen och de faktiska förhållanden som gör särskildahjälpåtgärder ofrånkomliga för kriminalvårdens klienter. Man kan säga ankriminalvårdens klienter i viss mån särbehandlas positivt i förhållande tillövriga medborgare som behöver social service. Den främsta anledningen tilldenna särbehandling är all man befarar all fri- 1982/83:85 , 57 vårdsklienldetutan den skulle löpa stor risk alt hamna "sist i kön" hos de allmännaserviceorganen och i praktiken bli ulan hjälp. Detsamarbete mellan frivården och andra samhällsorgan som förutsätts enligtnormaliseringsprincipen medför inle sällan problem i praktiken. Uppgtften att"förmedla kontakt" innebär t.ex. ofta all genom intensiv övertalningfå andra samhällsorgan att ta sig an kriminalvårdsklienlerna. De rutiner avbåde formell och informell art som behövs för samarbetet bedöms bäst av deberörda myndigheterna inom kriminalvården och andra samhäUsorgan i samråd. Somett exempel på initiativ till samarbete i särskilda frågor kan nämnas dencentrala samrådsgrupp som har inrättats för behandling av frågor rörandesamarbetet mellan kriminalvården och arbelsmarknadsorganen (KRAMS-gmppen). Ivilken utsträckning del finns anledning att bygga ut etl mera formbundetsamarbete med andra myndigheter, t.ex. , är en fråga somkontinuerligt får bevakas framför allt från sida. Jagvill i sammanhanget framhålla alt det generellt för de reformförslag jag härlägger fram gäller alt och de primär- och landstingskommunalaorganen i övrigt inle erhåller några nya uppgifter samt alt de kostnadsökningarsom eventuellt kan uppkomma kan förväntas bli av endast marginell betydelse. Innanjag lämnar frågan om fri värdens allmänna uppgifter vill jag framhålla atlfrivården även har som en viktig funktion atl sprida information. En del avdetta arbete består i atl genom personundersökningar och yttrandentillhandahålla domstolar information om enskilda personer. En annan del avarbetet gäller information till myndigheter, organisationer och allmänheten omde svårigheter som möter vid rehabiliteringsarbetet och de vägar som finns alt undanröjaeller minska dessa svårigheter genom insatser från olika håll. Det stårnämligen fullt klart att ett framgångsrikt kriminalvårdsarbete förutsätter altdet ute i samhället finns förståelse för de dömdas situation och en vilja atthjälpa till i rehabiliteringsarbetet. Informationentill allmänheten kan spridas genom de lekmän som är engagerade ifrivårdsarbetet men också på många andra sätt. Frivårdstjän-stemännen kan t.ex.della i skolans undervisning i lag och rätt, hålla övervakamtbildning och övervakarträffarsamt upprätlhålla kontakter med arbetsgivare och fackföreningar. Departementsförslagetinnebär alt man inte i det här sammanhanget bör ta slutUg ställning lill etlförslag från frivårdskommittén om en ny brottspåföljd, villkorligt fängelse. har alltså föreslagit atl den nya påföljden villkorligtfängelse införlivas med påföljdssystem. Prop.1982/83:85 58 Domstolenskall enligl förslagel vid ådömande av fängelsestraff kunna bevilja anstånd medverkställigheten av hela eller en del av straffet under en prövolid. Nybrollslighet under denna lid skall regelmässigt föranleda alt anståndetförverkas och straffet verkställs. Påföljden skall förekomma antingen med ellerutan övervakning. Remissinstanserna:En majoritet av remissinslanserna har från principiella utgångspunkter ställtsig positiva till tanken att i någon form införa påföljden villkorligtfängelse. Många har emellertid inte varit beredda atl helt godta kommitténsförslag till lösningar utan har förordat långtgående ändringar inte bara i vadavser dessa förslag ulan även i påföljdssystemet som helhet. a. harföreslagits att skyddstiUsyn, villkorlig dom eller båda dessa påföljderavskaffas och ersätts med villkorligt fängelse. - Etl inte obetydligt antalremissinslanser har avstyrkt förslaget. (Se bilaga 3 avsnitt 3.4.) Skälför departementsförslaget: Till en början vill jag erinra om alt bestämmelserom villkorliga brottspåföljder har funnits i den svenska strafflagstiftningensedan början av 1900-lalet. Från atl ursprungligen ha varit avsett alt i vissafall ersätta korta fängelsestraff hade institutet villkorlig dom vid lidennärmast före tillkomst utvecklats lill elt rikt nyanseratreaklionsmedel. Villkorlig dom förekom då i två huvudformer, som ett vUlkorligtanstånd med antingen straffets ådömande eller dess avtjänande. I det förrafallet togs frägan om bestämmande av påföljd upp först om den dömde på nyttgjorde sig skyldig till brott och i det senare fallet utmättes ett straff redani domen som anstånd beviljades med verkställigheten av detta straff. Tillsin sakliga innebörd kunde en villkorlig dom variera högstavsevärt. I vissa fall var del i realiteten fräga om en villkorligpåföljdseftergift, avsedd för tilltalade med god prognos som ansågs kunnaslippa undan med den varning som den villkorliga domen utgjorde. I andra fallvar den villkorliga domen förenad med övervakning och i vissa av dessa fallmeddelades föreskrifter som kunde innebära avsevärda inskränkningar i dendömdes frihet. Den villkorliga domen brukades också i viss utsträckning, ochofta i fall där prognosen var långtifrån god, när avsikten var atl dentiUtalade skulle omhändertas för vård enligt någon socialrättslig vårdlag. Ibrottsbalken delades institutet villkorlig dom upp i flera separata frivårdspåföljder.Överlämnande till olika former av värd bröts sålunda ul och utgör numera heltsjälvständiga påföljder. I övrigt ersattes den gamla villkorliga domen av denuvarande påföljderna skyddstillsyn och villkorlig dom. Till skyddstillsyn hardärvid överförts fall där övervakning och särskilda föreskrifter eller enbartövervakning anses behövas medan villkorlig dom i huvudsak reserverats förlillfällighetsbroltslingar vilkas prognos är sä god att särskilda åtgärder -utöver den varning som domen innebär - bedöms kunna undvaras. 1982/83:85 59