prop · G60361 · 1982-12-31 00:00:00 — En sådanlösning ger möjlighet alt även fortsättningsvis i besvärliga bodelningssituationererbjuda makar som saknar tillräckliga egna tillgångar ett rimligt bistånd förall lösa tvisten dem emellan, ulan atl för den skull kostnaderna för statenblir oacceptabelt höga. Jag villunderstryka atl de grundläggande förutsättningarna för atl rättshjälp skallbeviljas i ell bodelningsärende liksom tidigare måste vara all den rätlssökandedels har behov av bistånd i angelägenheten, dels också har ett befogat intresseav att få sin sak behandlad (6 och 8 §§ RHL). Lika litet som torde deti laglexlen behöva särskilt föreskrivas alt boel skall vara specielltkomplicerat eller all särskilda svårigheter skall föreligga. Det ligger isakens natur all myckel starka skäl måste finnas för atl rättshjälp skall fåbeviljas för delning av ordinära bon. Så bör exempelvis inle enbart en tvist omrätten lill bostaden vara skäl all bevilja rättshjälp, om inga andra särskildakomplikationer föreligger i boel. Som har framhållits i tidigarelagstiftningsärenden är det vidare inte godtagbart all rättshjälp ges enbartav det skälet atl makarna har svårt att samarbeta och finner bodelningsfrågornasvårhanterliga. Jag vill således framhålla atl den restriktiva tillämpning avRHL i fråga om bodelningsärenden som varit avsedd alltsedan lagstiftningenstillkomst fortfarande bör gälla. Den nu förordade ändringen atlrältshjälpsbiträde inle längre får förordnas vid bodelning bör inte få tillföljd atl rättshjälp med skiftesman beviljas i förhållandevis slörreutsträckning . Elträltshjälpsbiträde i mål om äktenskapsskillnad anses, som tidigare nämnts, iviss utsträckning berättigad till ersätlning också för bodelning, nämligenunder förutsättning all en lösning av bodelningsfrågan haft betydelse förmålet i övrigt. Denna möjlighet atl inom äktenskapsmålets ram bekosta ävenbodelningen kommer inle så sällan lill användning. Del anses allmänt av bl.a.domstolar och advokater all delta förfaringssätt bidrar lill atl mångaäklenskapsmål kan göras upp i godo och alltså avgöras efter gemensam ansökan istället för all leda lill mer omfallande processer mellan makarna. Denordningen bör forifarande bestå. Härigenom undviks ocksä att reformen bliralltför kännbar för många av dem som lever under enkla förhållanden men sombehöver hjälp för att lösa bodelningsfrågan. Jag vill emellertid betona viklen av restriktivitet närdel gäller atl bedöma vad bilrädeshjälpen får omfatta. Det måste finnas etlklart samband mellan lösningen av bodelningsfrågan och övriga frågor som äraktuella i skillnadsmälel för all biträdet skall ha räll till ersätlning försitt sysslande med bodelning. Vidare får bodelningsfrågan inle vara alltförtidskrävande. Enligl förslaget i promemorian skulle båda makarna ibodelningsärenden Prop.1982/83:61 32 åläggas ålerbelalningsskyldighet med hälften var av desammanlagda rättshjälpskoslnaderna. I likhet med åtskilliga remissinstanseranser jag alt etl sådant syslem skulle bli alltför krångligt alt administrera.Del finns risk för all kostnaderna för hanteringen skulle bli så stora allnågot nettobelopp inle skulle komma alt tillföras staten. Jag lägger alltsåinle fram någol forslag i den delen. Jag vill emellertid erinra om denmöjlighet till jämkning av rätlshjälpsavgifien som finns. Enligl 15 § RHLjämförd med 13 § skall den rällssökandes maximibelopp jämkas efter vad som ärskäligt, om inkomster, förmögenhetsinnehav eller skuldsättning förändrasväsentligt. Frågan om jämkning skall tas upp om det framkommit särskild anledningtill del. Det torde inte vara alltför sällsynt i bodelningsärendenalt en make som tidigare saknat nämnvärda egna medel tillskiftas betydandetillgångar. All så är fallet torde framgå av handlingarna irältshjälpsären-del. Det är angelägel alt rättshjälpsnämnderna - såsom f.ö.redan nu lär .förekomma vid flera nämnder - tar vara på de jämkningsmöjlighelersom lagstiftningen erbjuder och när del är befogal höjer maximibeloppet för enrätlssökande som genom bodelningen fåll sin ekonomiska situation klartförbättrad. Sammanfattning av skälen: De utgiftsminskningar som måste göras inorn rättshjälpenbör i viss utsträckning träffa bodelningsärenden. Ersätlning förbiträdeskostnader bör inte längre ingå som en förmån vid bodelningar. Eftersomen skiftesman på ell effektivt säll och lill förhållandevis låga kostnader - igenomsnitt lägre än för etl biträde - kan genomföra en bodelning börrättshjälp beviljas endast såvill gäller kostnaderna för skiftesman. Med hänsynlill all slörre tvister därigenom ofta kan undvikas bör, liksom , denrättshjälp som beviljas i etl äktenskapsmål också få avse en bodelning somvarit nödvändig för överenskommelsen i äktenskapsmålet. 2.4 Rättshjälp i angelägenheter som avser fastigheter m.m. Departementsförslagei: Rättshjälp får inte längre beviljasägaren av en fastighet eller byggnad i angelägenheter som avser fasligheteneller byggnaden, om den rättssökande har rällsskyddsförsäkring eller borde hahaft en sådan. Promemorieförslagel: Överensstämmer i huvudsak meddepartements-förslaget (se promemorian s. 23-27). Remissinstanserna: Flera remissinslanser tillslyrkerförslaget och anser det angelägel alt man kommer lill rätta med deökande kostnaderna för fastighetstvister. Ungefär hälften av remissinslansernaavslyrker förslagel, många av det skälet atl de anser att den principiellafrågan om att göra rättshjälpen subsidiär i förhållande tillrältsskyddsförsäkringar bör 1982/83:61 , 33 övervägasi ett större sammanhang. Vad beträffar regeln att rättshjälp inte får lämnasden som borde ha haft försäkring anser flera instanser alt regeln bör utgåeller i vart fall kompletteras med vägledande uttalanden (se bil. 2 avsnitt 4). Skälför departementsförslaget: har tvister om fel i fastighet ellerbyggnad ökat markant. Kärandens yrkande går i allmänhet ut på hävning av köp,avdrag pä köpeskillingen eller skadestånd. Del är oftast fråga om olika typerav fel i småhusbebyggelse. En annan vanlig form av tvist avserersättningsanspråk med anledning av skador på fastigheter eller byggnader,orsakade av exempelvis sprängning eller tung trafik. Rättshjälp beviljasnormalt i sådana tvister som har nämnts, om de allmänna förutsättningarna iRHL är uppfyllda. Tvisterna avser inte sällan stora värden och är i allmänhettidskrävande och kostsamma, inle minsl beroende på de omfattandespecialistundersökningar som ofta måste till. Vissa översiktliga beräkningarsom har gjorts lyder på atl den statliga subventionen vid rättshjälp i dessaangelägenheter uppgår till omkring 15 milj. kr. Isträvandena att hejda kostnadsutvecklingen på rätlshjälpsområdet och använda detillgängliga resurserna på bästa sätt måste man också la upp frågan huruvidarättsskyddsbehovet i en viss angelägenhet kan tillgodoses på annat sätt ängenom allmän rättshjälp. Om det finns ett tillfredsställande rättsskydd atttillgå vid sidan av rättshjälpen bör det enligt min mening kunna övervägas attutesluta angelägenheten från rättshjälpsområdet eller att i vart fall låta rättshjälpenbli subsidiär. Ettområde där detta betraktelsesätl ligger nära till hands är tvister rörandefasligheter och byggnader. Så gott som alla husägare torde ha sin egendomförsäkrad genom sakförsäkring, vanligen s.k. hem- eller villaförsäkring. Ett sådantförsäkringsskydd krävs normalt av banker och andra kreditgivare.Rällsskyddsförsäkring torde ingå i samtliga sakförsäkringar som kommer i frågaför husägare och som erbjuds av de större försäkringsbolagen. Villkoren idessa försäkringar är i slort setl desamma hos alla försäkringsbolag. Det skyddsom försäkringarna omfattar motsvarar i allt väsenlligl vad som täcks avförmånerna enligt RHL. Därtill kommer alt försäkringen lill skillnad molrättshjälpen även gäller för den betalningsskyldighet upp till en vissbeloppsgräns - som en part kan åläggas för motpartens rättegångskostnader. Enviss självrisk tas ut. Den kan variera beroende på villkoren i det enskildafallet. Del förekommer försäkringsavtal med höga självrisker och i gengäldlåga . Del vanligaste är dock en självrisk pä f.n. . jämte 10procent av överskjutande kostnader. En övre gräns, . ellermer, brukar gälla för vad som ersätts. Somförutsättning för att rällsskyddsförsäkringen skall få tas i anspråk föreskrivsvanligen i försäkringsvillkoren atl rättshjälp i första hand skall sökas ochutnyttjas. Detta har lett till att vad som ersätts genom försäk-3 1982/83. 1982/83:61 34 ringeni de flesta fall bara är kostnaden för den rättssökandes rättshjälpsavgifl ocheventuell betalningsskyldighet för molpartskoslnader. Förekomstenav rältsskyddsförsäkringar talar för att man i princip borde kunna undanta allatvister som avser fastigheter eller byggnader från området för allmän rättshjälp.Innan man tar slällning i denna fråga bör det emellertid undersökas i vad månen ändring i RHL kan komma all påverka omfattningen avrättsskyddsförsäkringarna. Även risken för premiehöjningar och effekterna aveventuella höjningar bör beaktas. Underberedningen av detta lagstiftningsärende har justitiedepartemen-lel haftkontakter med företrädare för (riksförbundet) och . och har även avgeltremissyttranden över förslagel (se bil. 2 avsnitt 4). atl försäkringsbolagen inte på delta stadium kan avge några bindandeuttalanden om rätlsskyddsförsäkringens omfattning om rättshjälpen inskränks.Riksförbundet anser del vidare tveksamt om försäkringen svarar mol behoven it.ex. en storfastighelstvisl; försäkringens maximibelopp är i allmänhet 50 000kr., vilket belopp även skall tas i anspråk för atl betala den kostnad som enförsäkrad kan förpliktas alt utge till motparten. Vad särskilt gäller frågan omnågon som saknar rällsskyddsförsäkring borde ha haft en sådan befararriksförbundet all svårigheter kan uppstå när denna sak skall prövas. Envillaägare kan t.ex. teckna separal faslighets-försäkring utan rättsskydd ochdärtill en hemförsäkring för egendomsskyddet, ocksä den utan rättsskydd.Förbundet anser därför all regeln för sin praktiska funktion torde fåförutsätta atl del åligger en fastighetsägare all hålla rällsskyddsförsäkring. Folksamframhåller alt den förmodade utgiftsminskningen för staten på ca 15 milj. kr.avseende rättshjälp i fastighelslvisler motsvarar en mer än femlioprocentighöjning av de nuvarande kostnaderna för villaägares rättsskydd. Det är inlesjälvklart att försäkringstagarna orkar med ökade utgifter och det kan därförenligl finnas skäl atl begränsa rälts-skyddsvillkorens omfattning. BådeFolksam och riksförbundet anser att frågan om fördelningen mellan rättshjälpoch rällsskyddsförsäkring är av sådan principiell vikt att den inte börföranleda någon lagändring f.n. utan övervägas av rätlshjälpskommillén. Enligtmin mening föreligger del starka skäl för att redan nu pröva om man inle ifråga om faslighelslvister kan göra rättshjälpen subsidiär i förhållande tillförsäkringsväsendets rättsskydd. Del är inle orimligt atl kostnaderna förfastighelslvisler i första hand bärs av dem som närmast berörs i stället förall som belasta statsbudgeten. Med hänsyn lill de belopp som kan sparas bören lösning av frågan inle fördröjas i väntan på ell mer principielltställningstagande inom rätlshjälpskommillén. Isakfrågan gör jag följande bedömning. Det finns all anledning all anla allrältsskyddsförsäkringar med i huvudsak nuvarande innehåll även i fortsättningenkommer alt tillhandahåUas fastighetsägare om den skisse- 1982/83:61 35 rade ordningen genomförs. En annan sak är attförsäkringspremierna kan komma atl justeras. Några drastiska premiehöjningartorde del dock knappast bli fråga om. Och även om vissa premiehöjningar måsteske kan det med hänsyn bl.a. lill kreditgivarnas krav och fastighetsägarnaseget intresse av trygghet antas att praktiskt taget alla som kan komma attberöras av tvister om fel i fastighet m.m. även fortsältningsvis kommer attvara försäkrade pä elt tillfredsställande sätt. Flera remissinslanser har kritiserat promemorieförslagelatt från rättshjälpsområdet undanta även den som borde ha hafträllsskyddsförsäkring. För egen del menar jag emellertid att en sådan regel ärnödvändig för all de berörda även i fortsättningen skall ha intresse av atlteckna försäkring med rättsskydd. Jag återkommer i specialmoliveringen tillfrågan om innebörden av alt någon borde ha haft försäkring. Jag anser all en lagändring av del innehåll jag nu harbeskrivit bör avse alla rättsliga angelägenheter som har anknytning till enfastighet eller en byggnad. Regeln bör gälla endast för den som ägerfastigheten eller byggnaden. Vad jag har sagt om rättsskyddsförsäkringar bör ocksågälla motsvarande skydd som kan förekomma genom t.ex. intresseorganisationersbistånd. Sammanfattning av skälen: Av siatsfinansiella skäl bör rättsliga angelägenheter somavser fastigheter eller byggnader inle subventioneras genom allmän rättshjälp.I stället bör det ankomma på fastighetsägarna all försäkringsvägen ombesörjaell tillräckligt skydd. 2.5 Nedre gräns för återbetalningsskyldighet till staten Departementsförslaget: Den nedre gräns förålerbelalningsskyldighet lill staten som föreskrivs i 31 § andra stycket RHLför rättshjälpskoslnader och i 31 kap. I § RB för rättegångskostnader i brottmålskall inte längre bestämmas av grundavgiftens storlek. I stället skallregeringen genom förordning fastställa en lämpligl avpassad gräns. Promemorieförslaget: Överensstämmer i huvudsak meddepartements-förslaget (se promemorian s. 27-29). Remissinstanserna: Flera remissinslanser avslyrkerförslagel av del skälet att de anser atl statens självkostnad för ellindrivningsärende är högre än som anlagils i promemorian. En majoritettillstyrker dock förslagel (se bilaga 2 avsnitt 5). Skäl för departementsförslaget: I 31 § RHL finns regler ommotparts ersättningsskyldighet för rättshjälpskoslnader. Som huvudprincipgäller regler om rättegångskostnader. När endasi den ene avtvå makar har rättshjälp gäller särskilda beslämmelser dels vid gemensamansökan om äktenskapsskillnad, dels när skiftesman har förordnals i bodelningsärenden.Enligt dessa bestämmelser skall den make som inte har rättshjälp åläggas allbetala staten hälften av rätlshjälpskostnaderna. 1982/83:61 36 dennemake i etl eget rällshjälpsärende skulle ha haft ell maximibelopp som varitlägre än hälften av rättshjälpskoslnaderna, skall åläggandel begränsas lillmaximibeloppet. Ersättningsskyldighet skall dock inle åläggas, om del beloppsom skall betalas uppgår till högst grundavgiften. Denna avgift, som i omgångarhöjts från en till av basbeloppet, är . Vidarefinns etl undantag för ersättningsskyldighet i de fall när en sådan skyldighetskulle te sig obillig. 1 § RB finns del likartade regler om skyldighet för den som döms ibrottmål atl till staten betala tillbaka rättegångskostnaderna. Dessa utgörs iallmänhet lill slörsla delen av ersättning lill offentlig försvarare. Åven idessa fall föreskrivs all återbelalningsskyldighelen högst får uppgå till delbelopp som skulle ha varit den dömdes maximibelopp enligt RHL saml altkostnaden alltid skall stanna på staten, om det återbeialningsplik-tigabeloppet inte överstiger grundavgiften. Principenall elt belopp som motsvarar endasi grundavgiften inle skall drivas in frånmotparten infördes i RHL (prop. 1978/79:90 s. 182, JuU 30, rskr 268,SFS 1979:240). Åven reglerna om ålerbelalningsskyldighet i brottmål ändradessamlidigt (prop. s. 221). En snarlik ordning, som byggde på en av regeringenfastställd beloppsgräns, fanns dock tidigare för dessa fall. Anledningentill alt belopp under en viss gräns inte krävs tillbaka till staten är all delinte lönar sig atl lägga ned indrivningskoslnader på alltför små belopp. Närprincipen tillkom var grundavgiften en procent av dåvarande basbelopp. Somnämnts har grundavgiften därefter höjts, till en och en halv procent den Iapril 1981 och till . Jag har föreslagit atlgrundavgiften bestäms till . (avsnitt 2.2.2) . Höjningarnaav grundavgiften har medfört att staten kommit atl gå miste om allt störrebelopp, som i princip skulle ha betalats tillbaka. Närde aktuella reglerna infördes låg den genomsnittliga kostnaden för ettindrivningsärende vid ungefär en procent av basbeloppet. har isitt remissyttrande anfört alt den i promemorian antagna nuvarandesjälvkostnaden för indrivning, ca , är alltför låg, bl.a. av del skäletatt däri inte torde ha räknats in statens kostnader i domstol och länsstyrelse.Den verkliga självkoslnaden skulle därför troligen uppgå till ca ,motsvarande ungefär grundavgiftens storiek. Åven andra remissinstanser harframhållit alt statens kostnader för indrivning sannolikt har underskattats ipromemorian. Föregen del vill jag framhålla all del i allmänhet inle är befogal atl lägga nedstora resurser på alt kräva in mycket små belopp. När det gäller belopp somöverstiger ter sig emellertid saken annorlunda.Lagstiftningens huvudregel är all ålerbelalningsskyldighet föreligger. Etlmycket slort anlal ålerbetalningsskyldiga betalar också frivilligt efteranmodan, utan att någol kostsamt indrivningsförfarande behöver anlitas.Principiella skäl talar mol all man i stor omfattning sätter huvudre- Prop.1982/83:61 37 geln ur spel bara av den anledningen att det inte ärdirekt ekonomiskt lönsamt för staten atl upprätthålla regeln mol dem som inteuppfyller sina skyldigheter. Enligl min uppfattning är det befogat att kräva inbelopp som inle är alltför obetydliga även om kostnaderna i vissa fall kommeratl överstiga vad som flyter in. Myckel talar för atl en sänkt beloppsgränstotalt kommer atl inbringa mer än som motsvarar kostnaderna för förfarandet. Jag anser sålunda atl det är motiverat alt nu sänkagränsen för de belopp som staten inte kräver tillbaka enligt de ifrågavarandebestämmelserna. Jag bedömer det som rimligl atl nu sälta gränsen vid ca 250 kr.Del bör emellertid uppdras ål regeringen alt i förordning fastställa del beloppsom skall utgöra nedre gräns för återbelalningsskyldighelen i de aktuellafallen. Sammanfattning av skälen: Av dels principiella, dels ekonomiska skäl är del interimligl alt staten avslår från alt kräva in vissa belopp, som enligthuvudregeln skall betalas till staten. 2.6 Fördelning av ersättning som motpart eller någon annanhar förpliktats att återbetala Deparlemenisförslaget: Den som åläggsersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader skall betala ell belopp sommotsvarar rällshjälpsavgiflen och eventuell tilläggsavgift till den som harhaft rättshjälp och återstoden till slaten. Promemorieförslagel: Överensstämmer meddepartementsförslagei (se promemorian s. 29-32). Remissinslanserna: Alla som yttrat sig över förslagel hartillstyrkt eller godtagit det (se bilaga 2 avsnitt 6). Skäl för departementsförslaget: Enligt 31 § RHL gäller deregler om skyldighet atl ersätta rättegångskostnad som finns i lag även i frågaom kostnaderna för rättshjälpen när i etl mål eller ärende vid domstol den enaeller båda parterna har allmän rättshjälp. Beslul om fördelning av kostnadernameddelas av domstolen. Enligt 32 § RHL skall del, när ell mål eller ärende ivilket part har allmän rättshjälp avgörs, samlidigt meddelas beslut angåendeersättningsskyldighet enligl 31 §. Ersättningsskyldigheten lill staten skallfastställas oberoende av yrkande. Fördelning av kostnader mellan parter förekommer inte baravid domstol. I ärenden som inte avgörs av domstol bestäms ersättning lillbiträde av rältshjälpsnämnden. När sakfrågan i ett sådant ärende avgörs är detdärför inte känt hur stora kostnaderna för rättshjälpen blir. Med hänsynhärtill har det föreskrivits all vid beslul om kostnadsfördelning skall betalningsskyldighetåläggas för rättshjälpskoslnaderna i deras helhet eller till viss kvotdel utanangivande av bestämt belopp. 1982/83:61 38 nämndenhar beslutat om ersättning till biträde, kan partens ersättningsskyldighetbestämmas även till beloppet. I33 § RHL regleras hur fördelningen skall ske av sädana ersättningar som pågrund av återbetalningsskyldighet betalas in lill staten. De regler som gälldefram lill innebar atl hela ersätiningen skulle betalas tillstaten. Medlen skulle sedan betalas ut lill den som erhållit rättshjälpen, iden mån ersättningen översteg rättshjälpskoslnaderna minskade med vad somerlagts i kostnadsbidrag (dvs. numera rättshjälpsavgiften). Detta innebar atlden som haft allmän rättshjälp fick ersätlning för sitt kostnadsbidrag förstsedan staten fått sina kostnader i anledning av rättshjälpen lill fullotäckta. När en motparts ersättningsskyldighet omfallade kosinadsbidraget elleren del därav föranledde denna ordning en tidsödande och kostnadskrävandehandläggning vid rältshjälpsnämnderna och kronofogdemyndigheterna. Efter1979 års ändringar i RHL gäller all staten kräver in den rällssökandes fordranpä rättshjälpsavgifl bara om den inle överstiger en viss gräns. Sålunda skallmotparten eller annan som är ersätlningsskyldig för rättshjälpskoslnader betalaersättningen i dess helhet lill staten, om ersättningen till den del denmotsvarar den rällssökandes rättshjälpsavgifl uppgår till högst avbasbeloppet. Den rättssökande skall då berättigas att av staten få tillbaka eltbelopp motsvarande den erlagda rällshjälpsavgiften. Överstiger däremot den delav ersättningen som avser den rällssökandes rällshjälpsavgift fém procent avbasbeloppet, skall den ersåttningsskyldige betala ett belopp motsvaranderällshjälpsavgiften till den rätlssökande och återstoden till slaten. Denrättssökande har att själv driva in den summa som tillkommer honom. Omersättningsskyldighet inte har ålagts till fullt belopp ulan har jämkats skallvad som sagts om rättshjälpsavgifl avse den del av avgiften som svarar motersättningsskyldigheten. Iförhållande till den ordning som tidigare gällde innebär de nya reglernaotvivelaktigt en betydande förenkling. Statens kostnader ökade visserligen i defall rällshjälpsavgiften inle översteg av basbeloppet men i gengäldkunde arbetskrävande rutiner hos rältshjälpsnämnderna och kronofogdemyndigheternaavskaffas. Dennya ordningen har emellertid inle undgått kritik. Femprocenlregeln uppfattas avmånga som svårtillgänglig. Visserligen har regeln genom höjningarna avrättshjälpsavgiflerna fått etl avsevärt snävare tillämpningsområde eftersomdessa medfört all betydligt fler fall än tidigare hamnar ovanförfemprocenlgränsen. Åven om regelns betydelse därför i praktiken har minskattalar dock starka skäl för att man ytterligare bör förenkla fördelningsreglernaoch därigenom göra tillämpningen av dem mindre resurskrävande. Dennärmast lill hands liggande lösningen är alt göra den ordning som gällerför området av basbeloppet tillämplig över hela 1982/83:61 39 Den förlorande parten bör således alltid åläggasatt betala ett belopp som motsvarar rällshjälpsavgiften och i förekommande falltilläggsavgiften till den vinnande parten och återstoden till slaten. En sådanregel är enkel att tillämpa. Den rutin som finns för alt betala ul medelfrån slaten lill den rätlssökande kan avskaffas. Antalet nya indrivningsärendenblir sannolikt inte särskilt stort eftersom de rättegångskostnader som den vinnandeparten i fortsättningen själv kommer all fä driva in ofta förekommer ibetalningsdomar som ändå föranleder indrivning. Det bör erinras om all av 9 a §RHL följer alt den som söker verkställighet av exempelvis ell avgörande omåterbetalning av rättegångskostnader inte behöver betala grundavgift ochförsäljningsavgifi enligl förordningen (1981:1185) om ulsökningsavgifier. Jag föreslär alltså alt 33 § RHL ändras på så sätt alt densom har ålagts ersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader skall betala vadsom motsvarar rältshjälpsavgiften och tilläggsavgiften lill den som har hafträttshjälp och återstoden till staten. I delta sammanhang bör även 33 § RHL förtydligas på såsätt att hänvisningen i första stycket lill 31 § preciseras till alt avse 31 §första och femte styckena. Sammanfattning av skälen: Reglerna om fördelningen av ersättning förrättshjälpskoslnader bör ändras för atl tillämpningen skall bli enklare ochonödiga rutiner hos berörda myndigheter kunna avskaffas. 2.7 Tolkkostnader vid rådgivning