prop · G60322 · 1982-12-31 00:00:00 — Styrelsen anser i likhet med räddningstjänstkommitténatt avtalsvägen kan vara lämplig för att ordna samverkan kommuner emellan ochunderstryker vikten av att en region endast i undantagsfall omfattar kommunerfrån olika län. Styrelsen anser att räddningsljänstkommittén i samråd med civilförsvarsstyrelsenbör kunna lämna förslag till indelning av riket i räddningsregioner som ärlämpade för både räddningstjänst och civilförsvarsverksamhet. Det är för civilförsvarsstyrelsenangeläget att en sådan indelning fastställs snabbt med hänsyn till den storabetydelse den terriloriella indelningen har för såväl 1982/83:22 55 civilförsvarsverksamhetensom övrig totalförsvarsverksamhet. framhålleratt en indelning av landet i större s. k. räddningstjänstregioner utan tvekanär såväl nödvändigt som fördelaktigt bl. a. av ekonomiska och effektivitetsmässigahänsyn. Härvid avses bl. a. den ökade användningen av olika slags luftfartyg,framför allt helikoptrar, som klart kan iakttas i utvecklingenpå sjuktransportområdet. De enskilda kommunerna och t. o. m. landstingen ärotvivelaktigt att betrakta som alltför små enheter för ett effektivtresursutnyttjande. Vid utformningen av de s. k. räddningstjänstregionerna ansersocialstyrelsen att fördelar står att vinna om dessa i lämplig omfattning görs kongruentamed landets sjukvårdsregioner. 5)o/artäverjteframhålleratt sjöräddningstjänsten, vars arbete i räddningsaktioner bedrivs utan hänsyntill gränslinjer, har behov av ett antal samarbetspunkter gentemot landräddningsom inte bör vara aUtför många. välkomnar i och för sigförslaget att slå samman kommuner till s. k. räddningstjänstregioner. Verketskulle dock önska en ännu större koncentration eller i varje fall att ettstörre antal kustkommuner går samman så att kust- och skärgårdsområden bildarstora, sammanhängande räddningsområden med tanke på t. ex. gemensamuppläggning av sökaktioner efter fritidsbåtar. Ett sådant försök påbörjas förövrigt i , där i åtar sigatt i området svara för behov av samarbete medmyndigheter iland. biträderförslaget om ökad samverkan mellan kommunerna. En utökad samverkan mellankommunerna skuUe kunna leda till resursbesparingar, främst vad avser planering,inköp och underhåll av materiel samt utbildning och övningar. Det är emellertidväsentligt att kommunerna ges tillräcklig frihet i sådan samverkan eftersom delokala fömtsättningarna kan variera avsevärt. Statens haverikommbsionanser att på nuvarande stadium åtgärderna bör begränsas till sådana som kangenomföras i huvudsak med nu tillgängliga resurser. Dit hör kommitténs förslagom räddnirigstjänstregioner omfattande angränsande kommuner varsräddningsresurser kan komplettera varandra. Även om samordning är värdefulltoch splittring ogynnsamt bör detta icke skymma blicken för att de fenomenräddningstjänsten skall skydda medborgarna och samhället mot alltid ärgeografiskt begränsade och att åtgärderna alltid måste vidtas i första hand pålokal nivå om man kan tala om nivåer av räddningstjänst. Därför är det inte a priorigivet att samordning av räddningstjänsten genom administrativa åtgärder påcentral nivå nödvändigtvis behöver leda till högre verkningsgrad hosräddningstjänsten i det enskilda fallet. Samordningen kan leda till ickeönskvärda organisatoriska kompUkationer som inte hjälper en aktuellräddningsinsats. Kommissionen vill ifrågasätta om icke det fortsatta arbetetmed att organisera de av kommittén föreslagna räddningstjänstregionerna bordeöverlåtas åt länssty- 1982/83:22 56 relserna.Kommissionen kan inte bedöma i vilken utsträckning detta behöver dirigerascentralt. Statskontoretframhåller att kommitténs förslag om samverkan i räddningstjänstregioner överkommungränser bör medföra en mer noggrann prövning av vilka styrmedel som skallanvändas. Kommittén antar att kommunerna på frivilUg väg skall söka ett närmaresamarbete. Vi är inte lika optimistiska. Det är t. ex. troligen inte lätt fören kommunalpolitiker att bidra till att en bibrandstation läggs ner eller fören brandchef med befälsställning över en egen kår att acceptera en ändring sommedför en mer underordnad ställning. Statskontoret vill också peka på att det,i motsats till de exempel på existerande lyckosamt samarbete överkommungränserna som kommittén redovisar, också finns exempel på att kommunerefter perioder av samarbete återgått till helt egna brandförsvar. a. harstora svårigheter funnits att lösa finansieringsfrågorna. Som en möjlig väg attkombinera frihet med den grad av tvång som kan krävas bör kommitténenligt vår mening överväga en tidsgräns efter vilken statsmakterna förbehållersig rätten att ingripa med beslut om kommunerna inte kunnat kommaöverens om samarbetets omfattning. Riksrevbionsverketanser att betänkandet är oklart i frågan om vilken grad av frivillighet somskall råda vid upprättandet av räddningstjänstregionerna. Verket anser attkommunerna själva bör bära huvudansvaret för att det utökade samarbetet skallkomma till stånd. Kommittén bör dock i sitt vidare arbete utreda vilkamöjligheter som länsstyrelserna har att på olika sätt bidra tiU dennautveckling. Statens naturvårdsverkstödjer kommitténs förslag om ökad samverkan. Kommittén anser att enindelning av landet i räddningsljänstre-gioner kan stimulera till ökatsamarbete mellan kommunerna. Kommittén föreslår att det i regel skall finnasflera räddningstjänstregioner i varje län. Kommunerna och länsstyrelserna skalli samråd utarbeta förslag till indelning i räddningstjänstregioner för de olikalänen. Förslagen skall överlämnas tiU det centrala räddningstjänstverket somskall fastställa gränser för regionerna. Om en kommun eller länsstyrelseogillar avgränsningen av en region, skall regeringen pröva ärendet.Naturvårdsverket delar kommitténs principiella uppfattning om organisationen avräddningstjänsten. Verket vill dock understryka att en förutsättning för atträddningstjänsten skall fungera är att kommunerna samarbetar när behovföreligger. Verket konstaterar därför med tillfredsställelse, att det ifråga omindelning av länen i räddningstjänstregioner finns en klar besluts- ochkonfliktlösningsprocedur. - Kommittén anser att det normalt bör finnas fleraräddningstjänstregioner i varje län. ansluter sig tillförslaget. Som en konsekvens av förslaget om räddningstjänstregioner bör det dockenligt vid samlade insatser inom en region framgå av eninstruktion för räddningstjänsten i regionen vem som skaU vararäddningsbefälhavare och samordna insatserna. anser, attledningsansvar och arbetsformer för Skr.1982/83:22 57 planering av räddningstjänst i samordningsgrupperna skallframgå av en instruktion för räddningstjänsten i regionen. framhåller alt, om statligthuvudmannaskap ej kommer till stånd för den allmänna räddningstjänsten, kanstyrelsen se vissa fördelar i inrättande av föreslagna räddningstjänslregionerför stimulerande av del interkommunala samarbetet. Styrelsen ifrågasätter dockom detta kan grundas på frivilliga åtgärder. Förutsättningar härför har somframgår av betänkandet förelegat utan atl övergripande samarbetekommit till slånd utom i ett fåtal fall. Uppbyggnad av räddningstjänstregionerbaserade på frivilliga åtgärder skulle enligt styrelsens bedömning ta orimligtlång tid. Bildandet av tog enligtbetänkandet minsl . Styrelsen anser en styrning från statsmakternas sidanödvändig om den föreslagna samverkan inom överskådlig tid skall ge önskvärdapositiva effekter ifråga om räddningstjänstens bedrivande. Enligt styrelsensmening bör inrättande av räddningstjänslregioner vars gränser går utanförlänsgränserna undvikas med hänsyn till uppkommande samverkansproblem bl. a. vidbekämpning av miljöfarliga utsläpp i strandzonen. framhåller alt genom sammanförandeav resurssvaga kommuner till samverkande räddningstjänslenheter nås kraflsamUngunder överordnad ledning av länsstyrelse. Den bör även svara för regionensövergripande räddningsplanering i fråga om risk- och resursinventering samtsamordningsbehov vid olyckor av skilda slag. Vid inrättande av räddningsregionerär det nödvändigt att vara observant på problemen med samver-kanskontakler överkommungränserna om förslaget betyder en annan geografisk indelning än den somnu avser civilförsvarsområden. Kommilténs överväganden och förslag beträffandesamverkande räddningstjänstenheter förefaller ligga väl i linje medlagstiftningen om beredskap för och skyddsåtgärder vid olyckor iatomanläggning. Genom ändring av denna lag (SFS 1981:539 och 540) ges såvällänsstyrelse som kommun utökade uppgifter. i framhåller alt ibetänkandet diskuteras också olika åtgärder som kan vidtas i syfte att uppnå eneffektivare allmän räddningstjänst. Enligt kommittén erbjuder etl utökatsamarbete mellan kommunerna de största möjligheterna. Detta samarbete skall fåutvecklas genom frivilliga åtgärder från kommunernas sida. En väsentligt utökadkommunal samverkan kräver enligt kommittén en indelning av landet i lämpligageografiska samarbetsområden, av kommittén kallade räddningstjänstregioner. Ensädan indelning skulle också kunna underlätta det samarbete som kommer atterfordras mellan kommunerna i den kommunanknutna civilförsvarsverksamhet somförsvarskommittén föreslagit. Kommittén anser, atl statsmakterna börfastställa principerna för en indelning i räddningstjänstregioner:Länsstyrelsen delar helt de synpunkter som kommittén anför på dessa punkter. 1länsprogram 1980 har redovisats en Skr.1982/83:22 58 regionalpolitisk indelning av i åttaregioner. Denna kommer att beaktas vid en kommande diskussion om indelning avlänet i räddningstjänstregioner. i län framhåller att de förslag somkommittén lämnar om bildandet av vissa räddningstjänstregioner i landet börbeaktas eftersom vissa fördelar kan vinnas i en del fall. Små kommuner medminimala resurser bör tjäna på att ingå i större områden. Civilförsvarsområden/polisdistrikt kan vara lämplig områdesindelningsgrund. Framför allt bör manfölja nu fastlagda administrativa och terriloriella gränser och låtalänsstyrelse ansvara för att införande av s. k. räddningstjänstregioner samordnasmed kommunernas egna önskemål och övriga verksamheter.Länsstyrelse bör kvarstå som huvudman och tillsyningsmyndighet på regionalnivå. i biträder i huvudsakkommitténs förslag. Det är väsentligt att regionerna utformas så integreringenav fredsräddningstjänsten och krigsräddningstjänsten underlättas.Civilförsvarssynpunkter bör därför i väsentlig omfattning få påverkaregionindelningen. biträder också kommitténs synpunkter om attavvägningar kan erfordras på regional nivå och i vissa fall på riksnivå. Ifrågaom fastställande av gränser för regionerna föreslår kommittén att detta görs icentral instans. anser att fastställandet av gränserna förregionerna bör göras regionalt av länsstyrelserna. Det bör räcka att principerför regionindelningen fastläggs centralt. Beträffande formerna för samarbetetinom räddningstjänstregionerna har kommittén övervägt tre alternativ;kommunalförbund, avtal om samarbete samt kommunalt företag. Kommitténkonstaterar att avtalsformen fungerar väl och torde vara att föredra framförkommunalförbund och företagsformen. biträder kommitténsuppfattning i frågan. Kommitténs förslag är att kommunerna själva ifråga omfredsräddningstjänsten beslutar om formerna för administrativ och eventueUoperativ samordning. biträder kommitténs förslag. Länsstyreben i finner att en indelning avlandet i lämpliga geografiska samverkansområden, s. k. räddningstjänstregioner,vara den åtgärd som, inom ramen för oförändrade resurser, mest kan bidra tiU eneffektivare allmän räddningstjänst. En sådan regionindelning bör ske enligtalternativ 1, d. v. s. flera räddningstjänstregioner i varje län. Regionindelningenbör därvid inte bryta länsgränserna. Möjligheter skapas sålunda för en ökad interkommunalsamverkan som kan bli av stor ekonomisk betydelse för kommunerna och kan gebättre förutsättningar för mindre resursstarka kommuner att få en effektivareräddningstjänst. Det är enligt mening nödvändigt att statenfastställer principerna för regionindelningen. Beslut om indelningen börmeddelas av . Inom regionerna bör sedan naturligtvis samverkansomfatlningengrundas på frivilUga kommunala avtal. En fast regionindelning är viktig så atten nödvändig territoriell grundval skapas för övergången till verksamheten ikrig. 1982/83:22 59 kommer att bestämma fredsinvesteringar i anläggningar, sambandsulbygg-nadm. m. för krigsförhållanden och måste således ha en fast struktur. Enregionindelning inom vars ram en interkommunal samverkan utvecklas kommer ocksåatt underlätta och förbättra länsstyrelsernas möjligheter alt fullgöra sinauppgifter inom fredsräddningstjänsten. Länsstyrelseni län delar uppfattningen att kommunerna bör svara för räddningstjänstenbåde i fred och krig och att fredsräddningstjänsten behöver förbättras. Dettabör ske främst genom ett ökat kommunalt samarbete. tillstyrkerdärför räddningstjänstkommitléns förslag om indelning av landet i räddningsljänstregioner.Indelningen bör ske genom frivilliga överenskommelser mellan kommunerna och börsyfta till att bilda regioner som i huvudsak motsvarar nuvarandecivilförsvarsområden och polisdistrikt. Länsstyrelseni delar kommitténs uppfattning att samverkan för att bli effektivmåste bygga på ett system med allmänna riktlinjer för samarbetet. Länsstyrelsenanser också i likhet med kommittén att kommunerna bör utforma sin samverkan ienlighet med de lokala förutsättningarna och att samarbetet bör utvecklas genomfrivilliga åtgärder. Sannolikt är avtal en bättre form att grunda samverkan påän andra tänkbara såsom kommunalförbund eller företagsform. En förutsättningför atl samverkan skall utvecklas på ett för både freds- och krigssamhälletgynnsamt sätt är att den utformas i nära samråd mellan kommunerna,och kommunförbundels länsavdelning. - vill understrykabetydelsen av att statsmakterna faststäUer principerna för en indelning avlandet i s. k. räddningstjänstregioner. Det är härvid av stor vikt att hänsyntas till totalförsvarets krav. De samverkansorgan, som bör tillskapas för den fredstidaverksamheten, bör överensstämma med de samordningsområden för kommungränsövergripandecivilförsvarsåtgärder som bUr nödvändiga vid en kommunanknytning avcivilförsvaret enligt försvarskommitténs förslag. De nuvarandecivilförsvarsområdena är härvid en lämplig gmnd. Väsentliga investeringar förledningsverksamhet, samband och alarmering av allmänheten är gjorda inom ramenför dessa områden. Övergång från freds- tUl krigsorganisation skulle väsentUgtunderlättas. Nästan fullständig geografisk överensstämmelse föreligger ocksåmellan dessa områden och polis- och sjukvårdsdistrikten för att nämna någraandra viktiga totalförsvarsindelningar. Dessa distriktsindelningar är ju ocksådesamma både i fred och krig varför samverkan i fred vid större kalastroferväsentligt förenklas om gränsöverensstämmelse föreligger. - ärväl medveten om att samverkan kan förekomma i grupperingar som bryterdessa gränser. Så är t. ex. fallet med den särskilda organisation, som byggtsupp kring inom länet. anser inte att en särplaneringför etl enstaka slörre objekt av delta slag utgör något hinder för att civilförsvarsområdesprincipenföljs vid regionindelningen. Snarare bör särorganisationen för kunnaförstärkas i det nya samverkansmön- Skr.1982/83:22 60 På så sätt kan en nu existerande samverkan bevarasi enlighet med en av kommitténs grundtankar. Däremot anser inteatt samverkansregioner bör bryta länsgränser. Sådana konstruktioner skulledirekt försvåra ledningsverksamheten både i krig och fred. i anser alt statsmakternabör fastställa principerna för indelning. Därvid bör nuvarandecivilförsvarsområden/ polisdistrikt vara en lämplig utgångspunkt. Det börankomma på att ta initiativet till indelning. Den måste ske isamråd med kommunerna. Indelningen som sådan bör inte innebära någrarättsverkningar för den enskUda kommunen. Den bör dock vara av permanent karaktäroch i någon form fastställas av . och kommun ejkan enas får indelningen underställas regeringens prövning. - Samarbetet inomregioner bör läggas på frivillig bas. och dess länsavdelningartorde här komma att spela en viktig roll. För staten bör det vara ett intresseatt stimulera och aktivera så atl ett fördjupat samarbete kommer till stånd.Det kan ske genom upplysning och information men även genom ekonomiskt stöd, t.ex. i form av statsbidrag vid inköp av utrustning för gemensamt bruk inomregionen. Förhoppningsvis kan samarbetet inom många regioner resultera ikommunalförbund med en gemensam räddningstjänst. Inom andra regioner kan docksamarbetet av olika skäl komma att inskränka sig till avtal inom enstakaverksamhetsområde. Vid så stora katastrofer att den enskilda regionensräddningstjänst inte är tillräcklig anser att ansvaret förräddningstjänsten bör åvila staten. i anser alt de verkligt storaeffektivitetsvinsterna kan erhållas genom bättre samordning avräddningstjänstresurserna kommunerna emellan. vill särskilltillstyrka de åtgärder som syftar till att åstadkomma en bättreledningsorganisation genom att tiUgång på befattningshavare med brandingenjörskompetenssäkerställes samt till ett bättre utnyttjande av materiella resurser t. ex. förhandhavande av farligt gods. Under alla förhållanden bör förutsättningar skapasför heltidsanställd brandchef i varje kommun. Åtgärderna bör också syfta tillförbättring av planerings- och tillsynsverksamheten i kommunerna. Verksamhetenöver kommungränserna bör genom samordning kunna göras effektivare. I Jämtlandslän med en starkt dominerande folkrik kommun och sju glesbygdskommuner medmycket långa utryckningsavstånd är ovan redovisade åtgärder helt enkeltnödvändiga om räddningstjänsten skall ha några utsikter att fungeratillfredsställande. - Om samordningen skall ske inom särskildaräddningsregioner, är diskutabelt. En regionindelning kan säkert passa bra inomlandets södra delar men är svår att tillämpa på . Erfarenheterfrån tidigare samordningsförsök inom länet pekar emellertid på att något slagssammanhållande organ måste finnas. förordar därför att man bildaren räddningsregion gemensam för länet. Hur samordningen inom denna regionnärmare skall utformas måste prövas i särskild ordning. Vid bildandet avregioner bör frivillighet i största möjliga Skr.1982/83:22 61 - har medtillfredsställelse noterat att kommittén pekat på möjligheterna till samverkanöver regiongränser och över länsgränser. i harsedan elt antal år tillbaka utvecklat ett samarbete med norsk räddningstjänstför atl förbättra möjligheterna till räddningstjänst i gränstrakterna mellanSverige och . En sådan form av samverkan - som kan ge avsevärdaresurstillskott - bör rekommenderas berörda gränskommuner och gränslän.Samverkan bör också etableras på regeringsnivå och på central nivå för attskapa bättre rutiner vid t. ex. alarmering och gränspassage. Länsstyrelseni framhåller att räddningstjänslulredning-en bedömer att de s.k. influensområdena kring vissa centralorter kan vara vägledande vid indelningi räddningstjänstregioner. Utredningen har ett exempel på indelning som förVästerbottens län motsvarar indelningen i polisdistrikt. bedömerdet lämpligare atl anpassa indelningen till landstingskommunens indelning isjukvårdsdistrikt. Det underlättar samarbetet mellan allmänna räddningstjänsten(kommunerna) och sjukvårdssystemet. Indelningen motsvarar i stort indelningeni A-regioner och civilförsvarsområden. Räddningstjänstregionerna kan då och större ledningscentraler. förordardärför i första hand att indelningen anpassas till sjukvårdsdistrikt.A-regioner och civilförsvarsområden. - Utredningen förordar avtal.Länsstyrelsen delar utredningens uppfattning. Systemet med avtal gör samarbetetadministrativt enklare än system med kommunalförbund eller förelag. Syslem medavtal mellan lokala intressenter torde också vara ändamålsenligt med beaktandeav det regionövergripande ansvar som utredningen vill ålägga länsstyrelsernaoch kommunförbundels länsavdelningar. Utredningen menar att kommunerna självabör välja form för fredsräddningstjänstregionens administration. 1978 årsförsvarskommitté och räddningsljänstutredningen föreslår att uppgifterna i lokalsamordningsenhet i princip skall vara desamma i fred, vid beredskapstillståndoch vid krig. Samordningsansvaret i krig bör skärpas lämpligen genom att man ibrand (räddnings-) eller civilförsvarsförfattning reglerar "regionbrandchefens"befogenheter. delar utredningens uppfattning. kan i allt väsentligt ansluta sig tillräddningstjänst-kommitténs tankegångar kring ett ökat samarbete mellankommunerna. I har dessa frågor aktualiserats i mångaolika sammanhang . En mer omfattande utredning,"Brandförsvaret i " gjordes av brandförsvarsutredning . Endast mindre delar avutredningens förslag har genomförts. 'Även om det svåra ekonomiska läge förkommunerna som inträtt borde underlätta strävandena mot ökat samarbete kankonstateras att man på många håll "byggt fast sig" i nyabrandstationer . MöjUgheter att rationalisera vaktstyrkorna, denklart största koslnadsdelen inom brandförsvaren, har därmed försämrats.Erfarenheten säger att de 1982/83:22 ' 62 försöksom gjorts när det gäller samarbetet inom intevarit verkningsfulla. Mot denna bakgrund förefaller enligt kommunen räddningstjänstkommitlénsinställning till genomförandet av förslagen väl optimistisk. Även omfrivilligheten bör gälla som princip finns enUgt kommunens mening anledningöverväga vilka "påtryckningsmedel" som kan användas. Staten bör ivarje fall t. ex. genom länsstyrelserna ta initiativ och följa upp de åtgärdersom nu föreslagits angående räddningstjänstregioner etc. Inom vissa andra samhällsseklionerhar statsmakterna ålagt kommunerna att upprätta planer (t. ex. barnstugeplaner,skyddsrumsplaner). En motsvarande skyldighet att redovisa hursamarbetsfrågorna skall lösas borde övervägas när det gäller räddningstjänsten.- Avslutningsvis är det kommunens uppfattning att hela bostadsförsörjningsområdetborde vara basen före räddningstjänsten i . För området börfinnas en gemensam ledning med en enhetlig brandförsvarsorganisation. Det kan uppnåsinom ramen för ett kommunalförbund. Tyresökommun delar kommitténs uppfattning att det är nödvändigt med samverkan mellankommunerna för att höja den allmänna räddningstjänstens effektivitet framförallt vid större olyckshändelser som kan inträffa. har sedan etl antal årtillbaka genom avtal samarbete med andra närliggande kommuner och dettasamarbete fungerar väl. Samverkan kommunerna emellan bör även fortsältningsvisbaseras på frivilliga överenskommelser. Detta för att respektive kommun självska ha möjlighet alt bedöma sitt eget resursbehov. Vid indelning i räddningsljänstregionerbör kommunernas synpunkter noga beaktas och statsmakternas förslag till räddningstjänslregionerbör utformas i första hand som en rekommendation till kommunerna. Vid indelningi regioner bör stor hänsyn tas till storleken. En för stor region kommer atlbli svårhanterlig. bör exempelvis kunna indelas i femregioner - två för norra förortskommunerna, två för södra förortskommunernasamt . Den region resp. kommun sedan ska tillhöra bör avgörasvid förhandlingar kommunerna emellan. Ekerökommun uttalar att vad i principbetänkandet anförts rörande samordningsfrågornasynes riktigt och värdefullt samt att samverkan mellan kommuner inom etlregionalsystem skall ske på frivillig väg. Nynäshamnskommun framhåller att vissa kommuner kan på grund av sitt läge komma attdrabbas av kostnader, som andra kommuner kan undvika genom de av utredningenframhållna möjligheterna till organisatoriska förbättringar grundade påsamarbete kommuner emellan. Kommunen förutsätter att om sådant samarbete i räddningstjänslregionerkommer till stånd, detta skall ske helt frivilligt. Norrtäljekommun förordar att en frivillig samverkan skall ske mellan kommuner i ettregionalsystem, varvid det förutsätts att formerna för samverkan samt genomförandelidenskall fastställas mellan berörda kommuner. Av räddningsgeografiska skäl anserkommunen det mer eller mindre Skr.1982/83:22 63 klarlagtatt kommun måste även utgöra en egen region urräddningstjänstsynpunkt.