prop · G603165 · 1982-12-31 00:00:00 — 1981/82:168 uttalade alt frågan om påföljd förbortförande av barn som vårdas enligl socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen(1980:621) med särskUda bestämmelser om vård av unga (LVU) borde övervägasnärmare (se LU 1982/83:17 s. 32 O- Även den fråga som sålunda harpekat på behandlas i det följande. I denna fråga har samråd skett medriksåklagaren, och . Idelta lagstiftningsärende har överläggningar vidare hållits med företrädareför de danska, finländska, isländska och norska justitiedepartementen. BeträffandegäUande rätt och utredningens överväganden och förslag i fråga omverkställighet av avgöranden om vårdnad eUer umgänge m.m. kan hänvisas tUlutredningens betänkande (s. 34-36 och 115-133; jfr prop. 1981/82:168bilagedelen s. 5 och 18-20). Remissyttrandena över förslaget i denna del harredovisats i prpp. 1981/82:168 (bilagedelen s. 240-303). Enligt21 kap. beslutar länsrätterna om verkställighet av de allmännadomstolamas avgöranden om vårdnad eller umgänge m.m. För att ett beslut omverkställighet skall genomföras kan länsrätterna förelägga vite eller förordna atlbarnet skall hämtas genom polismyndighetens försorg. Länsrätternas beslut idessa frågor kan överklagas till kammarrätterna. Kammarrätternas beslut kan,under vissa fömtsättningar, överklagas lUl regeringsrätten. Utredningen anser atl verkstälhghetsfrågprnabör prövas av samma myndigheter spm redan har prövat frågan pm vårdnad ellerumgänge. Utredningen föreslår därför att mål pm verkställighet avvårdnadsavgöranden e.d. i fprtsältningen skall handläggas vid de allmännadomstolarna och inte vid förvaltningsdomstolarna. En fördel med delta förslagär enligt 1982/83:165 14 utredningenatl de allmänna domstolarna då självmant kan ta upp frågan om vårdnaden ellerumgänget på nytt när verkställighet begärs av det tidigare avgörandet. Utredningensförslag har fått ett blandat mottagande hos remissinstanserna. Förslagetbiträds av bl.a. hpvrätt, pch , likspmav de socialnämnder som har yttrat sig. Förslaget avstyrks däremot av bl.a.Stockholms tingsrätt, kammarrätten i , länsrätterna i ,, län och , domstplsverket pchSveriges dpmareför-bund. Också spcialstyrelsen är kritisk mpt förslaget. Enligtmin mening bör man så låingt möjligt undvika att själva frågan pm vårdnadeneller umgänget prövas pä nytt i verkställighetsmålet. Annars riskerar man altdelta mål kompliceras i onödan och drar ut . Erfarenheten visar atl deli det stora flertalet mål om verkställighet inte är påkallat alt allmän domstolomprövar del tidigare avgörandet om vårdnad eller umgänge. Den omständigheten atlen sådan omprövning i vissa fall behöver göras utgör inle något bärande skälför att pckså verkställighetsfrågan måste prövas av allmän dpmstol. själv har framhållit har länsrätterna en organisation som är välanpassad för praktiska verkställighetsfrågor och för en skyndsam handläggning.Länsrätterna har också erfarenhet inte bara av mål omverkställighet för överlämnande av barn utan även av andra mållyper som rörsociala frågor. Detta gäller inte minst mål om barns personliga förhåUanden,där det ofta blir fråga om bedömningar av liknande slag som i verkslällighetsmålen.Den nya socialljänstlagstiftning som trädde i kraft medföratt länsrätterna får vidgad erfarenhet och därmed ytterligare sakkunskapbeträffande sociala mål. Allt detta är omständigheter som talar för attlänsrätterna och de överordnade förvaltningsdomstolarna även i fortsättningenbör handlägga mål om verkställighet för överlämnande av barn. Eltskäl som utredningen har åberopat för alt verkställighetsmålen skall föras övertill de allmänna domstolarna är att man då får en processform som innebär atlmuntlig förberedelse blir regel. Enligt utredningen är ett munfiigt inslag ihandläggningen veirdefuUt, bl.a. därför att föräldrarna då kan träffas ochdiskutera sin kpnfiikt om bamel. Jag delar i och för sig denna uppfattning. Jagkan dock inte se all delta är något argument för att handläggningen av verkställighelsmälenanförtros åt de allmänna dpmstp-larna. Redan nu förekommer muntlig förhandlingvid länsrätterna i stor utsträckning när mål av detta slag handläggs. Det skermed stöd av 9 § förvallningsprocesslagen (1971:291), där det sägs bl.a. atlmuntlig förhandling skall hållas om någpn part beg;är del saml förhandlingeninte är pbe-hövlig och inte heller särskilda skäl talar mol det. Anser man attbetydelsen av muntlig förhandling bör markeras ytterligare, är det givelvisinget som hindrar att en regel härom tas in i t.ex. 21 kap. . 1982/83:165 15 Sammanfattningsvisanser jag atl mål om verkställighet för öyeriäm-nande av barn bör liksom hiltUlshandläggas av länsrätterna, med möjlighet all överklaga målen tillkammarrätterna och i sista hand regeringsrätten. 1 enlighet med vad jag nysssade om värdet av munfiiga förhandlingar bör man emellertid föreskriva i 21kap. atl länsrätterna skall hålla sådan förhandling i dessa målom det inle är uppenbart obehövligt (jfr 10 § första stycket LVU). För alt mani görligaste mån skall få garantier för atl föräldrarna eller de som annars ärparter i målet verkligen inställer sig tiU den muntliga förhandlingen börlänsrätterna vidare ges rätt atl förordna om hämtning av parterna tUl förhandhngen. Även om frågan omverkställighet av elt vårdnadsavgörande e.d. alltjämt bör prövas avlänsrätterna, kan del ifrågasättas pm del, spm f.n., alltid skall varanödvändigt med ett särskilt förfarande vid länsrätterna för alt få fill stånd eltvitesföreläggande mPt den som enligl den allmänna domstplens avgörande ärskyldig atl överlämna barnet. Spm rättegångsutredningen har framhåUit i sittremissyttrande (se prpp. 1981/82:168 bilagedelen s. 272) finns det i praktikenfall där det redan när den allmänna domstolens avgörande beslutas framstår somklart alt det kommer att behövas särskUda åtgärder för alt få avgörandetgenomfört. Det innebär då en onödig omgång, om ett vitesföreläggande kanutverkas först i ett verk-stäUighelsmål hos länsrätt och inte redan i sambandmed den allmänna domstolens avgörande. Jagförordar därför alt allmän domstol ges möjlighet all på yrkande av partkombinera ett avgörande om vårdnad eller umgänge med vitesföreläggande förmotparten att överlämna barnet. Om ett sådant vitesföreläggande meddelas isamband med ett interimistiskt beslut om vårdnaden eUer umgänget (dvs. ettbeslut som gäller ), bör domstolen kunna förordna atl även viiesföreläggandetskall gälla . Bestämmelser om delta bör tas in i 6 kap. . Närverkställighet begärs hos länsrätten för överlämnande av elt barn gäller f.n. atlrätten i första hand skall försöka få den som bamet vistas hos att frivilligtöverlämna barnet tiU den som rätteligen skall ha hand om bamel. Innanlänsrätten förordnar om verkställighet kan den sålunda uppdra ål någon lämpligperson att verka för att bamel överlämnas friviUigl. bör denna möjlighet atl verka för ett frivilligt överlämnande av bametutgöra ett väsentligt inslag även i de nya verkstäUig-helsreglerna. Denna uppfattningbiträds av alla remissinstanser som har yttrat sig i denna del. Också jag anseratt del är av största betydelse att aUa ansträngningar görs för alt barnetskall överlämnas frivilligt, så att ett förordnande om verkställighet intebehöver meddelas. 1982/83:165 16 ningarmisslyckas, är det dock ofrånkomligt att länsrätten förordnar om verkställighet.Atl ansträngningarna att uppnå en lösning på frivillighetens vägemellertid'inte bör upphöra i och med alt ett sådant förordnande meddelasåterkommer jag fill i nästa avsnitt. De nuvarandebestämmelserna om verkställighet för överiämnande av barn bygger påuppfattningen att det i allmänhet är bäst för barnet att överlämnas till densom enligt den allmänna domstolens avgörande eller direkt på grund av lag skallha hand om barnet. I enlighet med detta synsätt gäller f n. atl länsrätten iprincip får vägra verkställighet endast dä barnet motsätter sig det eller skullelida skada av verkställigheten. När det gäller verkställighet av en allmän domstolsavgörande om vårdnad etc. kan verkställighet dock vägras även dä det äruppenbart alt förhållandena har ändrats väsentligt sedan detta avgörandemeddelades och det av hänsyn till barnets bästa är påkallat att frågan omändring av avgörandet prövas av allmän domstol. Och när den som har begärtverkställighet har vårdnaden om barnet direkt på gmnd av lag, kanverkställighet vägras om del finns särskilda skäl atl frågan om ändringbeträffande vårdnaden prövas av allmän domstol. Utredningen har föreslagitalt verkställighet får beslutas endast om det är förenligt med barnets bästa. Idetta förslag ligger att den verkställande myndigheten skall ha möjlighet attsjälvmant ompröva frågan om vårdnad eller umgänge. Delta förslag har godtagitsav en del remissinstanser. Andra remissinstanser har emellertid framhållit atlhandläggningen hos verkstäl-lighetsmyndighelen inte bör omvandlas till en nyprocess om vårdnaden eller umgänget. Somjag har sagt i föregående avsnitt bör man så långt möjligt undvika att självafrågan om vårdnaden eller umgänget prövas på nytt i verkställighetsmålet. Detär dock givet atl ett vårdnads- eller umgängesavgörande inte bör kunna läggas fillgrund för omedelbar verkställighet, om förhållandena uppenbarligen har ändratssedan avgörandet meddelades och det av hänsyn fill barnets bästa är påkallatall frågan om vårdnaden eller umgänget omprövas av allmän domstol. Länsrättenbör med andra ord vägra verkställighet i ett sådant fall. Detsamma bör gällanär någon som är vårdnadshavare direkt på grund av lag begär atl få barnetöverlämnat till sig men det av hänsyn tiU barnels bästa är påkallat all fråganom vårdnaden prövas av aUmän domstol. Iett begränsat hänseende bör länsrätten dock enligl min mening kunna ändra vadden allmänna domstplen har bestämt. Det gäUer föreskrifter om tidpunkten ochandra villkor för ett beslutat umgänge. Om vårdnadsha-varen vägrar altöverlämna barnet som den allmänna domstplen har föreskrivit Pchden andra föräldern därför begär verkställighet hos länsrätten av avgörandetom umgänge, kan tiden för detta umgänge bli inaktuell innan länsrätten harhunnit pröva verkställighetsfrågan. Det är i denna situation rimligt altlänsrätten kan jämka vad den 1982/83:165 17 allmännadomstolen har bestämt om tiden för umgänget. Länsrätten bör också ha möjlighetatt jämka andra villkor för umgänget spm den allmänna dpmstolen kan haföreskrivit. En förutsättning bör dock vara att den allmänna domstolensavgörande har vunnit laga kraft och alltså inte kan prövas i en högre instans.Jag återkommer i specialmotiveringen närmare till frågan om länsrättens jämkningsmöjlighel. Liksomhittills bör länsrätten kunna vägra verkställighet av en begäran omöverlämnande av ett barn, om barnet självt mplsätter sig detta och barnet harnått en sådan mognad alt dess vilja bör beaktas. F.n. gäUer alt barnets vilja allfidskall respekteras när barnet har fyllt , pm inle länsrätten finner allverkställighet är nödvändig av hänsyn tiU bamets bästa. Denna åldersgräns bör,i överensstämmelse med vad spm har skett i annan hknande lagstiftning undersenare lid, sänkas liU . För alt barnet skall få tillfälle alt införlänsrätten framföra sina synpunkter i frågan pm överlämnande bör barnet kunnahöras vid en munfiig förhandhng, pm särskilda skäl talar för det pch det äruppenbart alt barnet inte kan ta skada av all höras (jfr 6 kap. 18 § tredjestycket i dess lydelse enligt SFS 1983:47). Ytterligareen fömtsättning för alt ett vårdnadsavgörande e.d. skaU fä verkställas börgivetvis, hksom f.n., vara atl det inte finns en risk som ej är ringa för attbarnet skall ta skada av verkstäUigheten. Encentral fråga vid verkställighet för överlämnande av barn är i vilken utsträckningtvångsmedel bör få komma till användning för att ett beslut om verkställighetskall kunna genomföras i prakfiken. De tvångsmedel som f.n. kan komma i frågaenligt 21 kap. är, som jag har nämnt, vite och hämtninggenom pohsmyndighetens försorg. Polishämtning får dPck beslutas bara "omdet är nödvändigt". Enligt förarbetena till de nuvarande bestämmelsernaskall hämtning användas med viss återhållsamhet, särskilt när det gäller verkstäUighetav ett avgörande om umgänge (se prop. 1967:138 s. 43 O- bör det huvudsakliga tvångsmedlet i fortsättningen vara vite.Utredningen anser atl polishämtning över huvud laget inte bör komma i fråga närdel gäller verkställighet av avgöranden om umgänge och att polishämtning iövrigt bör kunna liUgripas endast som en yttersta utväg i fall då barnet riskeraratt skadas av alt vara kvar i den miljö där det vistas. En av utredningenssakkunniga vill gå ännu längre och helt utmönstra möjligheten tillpolishämtning i andra fall än då det är medgivet enligt LVU. Remissinstansernaanser allmänt att polishämtning bör kunna tillgripas bara i undaniagsfaU.Flertalet av dem tillstyrker utredningens förslag att polishämtning över huvudtaget inte bör förekomma vid verkställighet av 2 1982/83. Prop.1982/83:165 18 Bl.a. ansluter sig till uppfattningen atlpolishämtning bör få ske bara inom ramen för ingripanden enligt LVU. Ocksåjag anser all vite bör utgöra del huvudsakliga tvångsmedlet mot den spm inle frivUligtfuUgör sin skyldighet all överlämna bamet. Spm jag har sagt i föregåendeavsnitt bör emeUertid alla ansträngningar ha vidtagits för atl nå en frivUliglösning innan det blir aktuellt att tillgripa detta tvångsmedel. Och även isamband med att elt vitesföreläggande meddelas bör länsrätten undersöka om öveirlämnandettrots allt inte kan genomföras på frivUlighelens väg. Länsrätten bör då kunnauppdra åt någon lämplig person all verka för detta. Denna möjlighet bör, till skUlnadfrån vad som gäller f.n., finnas även om elt sådant uppdrag redan har lämnatstidigare men av olika skäl inte har lett till åsyftat resultat. Somjag har sagt i avsnitt 2.1 bör vite kunna föreläggas inle bara av länsrätten iett verksläUighelsmål utan också av allmän domstol i samband med domstolensavgörande om vårdnad eller umgänge. I överensstämmelse med vad jag nämndebör dpmstolen givetvis inte meddela ett vitesföreläggande om det finns fömtsättningarför ett frivilligt överlämnande. Del finns dock inle anledning alt låta den aUmännadomstolen uppdra åt någon lämplig person att verka för detta, utan dennamöjlighet bör finnas bara i verkstäUighelsmålen. Omett vitesföreläggande inle iakttas, bör vitet kunna dömas ut av länsrätten.Detta bör gälla även i del faU alt vitet har förelagts av allmän domstol. Närett förelagt vite döms ut, kan det nämligen finnas anledning alt förelägga ettnytt vite. Och eftersom det nya föreläggandel skall meddelas av länsrätten, ärdet mest prakfiskt alt även frågan om utdömande av det tidigare förelagda vitetprövas av denna myndighet. Även om vitet sätts tiU eltså högt belopp att det bör verka avskräckande pä den part spmvitesföreläggandet riktar sig mpt, får man räkna med att del kan uppkomma falldå delta tvångsmedel inte är tillräckligt för att förmå denna part altöverlämna Ijamet. Frågan är om man för dessa fall bör behålla möjligheten attbarnet hämtas genom polismyndighetens försorg. Enligl min mening finns det inleanledning alt, som kammarrätten i har varit inne på i sittremissyttrande (se prop. 1981/82:168 bilagedelen s. 245), förstärka vitessankfionenpå så sätt atl vite kan föreläggas inte bara i pengar utan även i farm avfängelse (frän möjligheten alt elt i pengar utdömt vite i extrema faU kanförvandlas tiU fängelse torde man i detta sammanhang kunna bortse; jfr prop.1982/83:93). ' Polishämtning av barnförekommer f.n. i ytterst få fall. Dessa faU väcker ä andra sidan ibland storuppståndelse, inte minst i massmedia. Det är givet att det finns risk för attett barn skall ta skada av en sådan upplevelse. Och även om polishämtningen - spmvanligen är fallet - sker lugnt pch pdramaliskt, torde den lika fullt kunnautgöra en psykologisk påfrestning för bamet. Del kan därför ifrågasättas ompolishämtning bör kunna tillgri- 1982/83:165 19 passom tvångsmedel i fortsättningen. När man lar släUning tUl denna fräga bör man,som utredningen har framhållit, skilja meUan sådana fall där vårdnadshavarenbegär hämtning och sådana fall som gäller verkstäUighet av avgöranden omumgänge. Närdet gäller verkställighet för överlämnande av barnet tUl vårdnadshavaren ärdet tydligt alt polishämtning måste kunna användas, pm barnet riskerar att taallvarlig skada av atl vara kvar i den miljö där det vistas och det därför ärnödvändigt att det snabbi tas därifrån. Men även om barnet inte på det sättetfar illa av att vara hos den som vägrar att överlämna barnet, blir situationeni längden ohållbar om barnet hålls undan från sin vårdnadshavare. Förutom alldenne, när vårdnadsfrägan har avgjorts av allmän domstol, har befunnitslämpligare än den andra parten all stadigvarande vårda barnet kan åtskilligapraktiska komplikationer uppkomma genom alt den som häUer kvar barnet saknar dejuridiska möjligheter som vårdnadshavaren har all la till vara bametsintressen. Om del inle har inträffat ändrade förhållanden som gör atl vårdnadenbör flyttas över till den som barnet vistas hos och del inle heller finns någonmöjlighet atl förmå denne all frivUligt eller under hot om vite överlämnabarnet till vårdnadshavaren, återstår enligl min mening inle någon annanlösning än att barnet hämtas genom polismyndighetens försorg. Sammanfattningsvisanser jag att pohshämtning inte kan avvaras som ett yttersta tvångsmedel föralt få barnet överlämnat till vårdnadshavaren i fall då aUa andra möjligheteratt åstadkomma detta är uttömda eUer då det är nödvändigt för alt undvika atlbarnet lider allvarlig skada. Närdet gäller verkställighet av avgöranden .om umgänge mellan barnet och enförälder som inte är vårdnadshavare är situationen delvis en annan. Åtgärden gäUeri dessa faU endast för en samvaro under begränsad lid. Behovet av atl fåavgörandet verksläUl gör sig därmed inte lika starkt gällande som när barnetskall överlämnas till vårdnadshavaren för att stadigvarande vistas hos denne.Beaktas bör också att en pohshämtning -även om den utförs under lugna former kan hämma fömtsättningarna för ett harmoniskt umgänge mellan barnet och denandra föräldern och därmed medföra att syftet med umgänget förfelas. Jagär därför, liksom utredningen och flertalet remissinstanser, tveksam till omman i fortsättningen bör behålla polishämtning som tvångsmedel för att eltdomstolsavgörande om umgänge skaU kunna genomföras. I första hand gäller det istället alt söka förhindra atl det uppslår en sådan shuation där vårdnadshavarenvägrar alt medverka till umgänget. Jag vill erinra om vad som har sagts iförarbetena till de nya regler om vårdnad och umgänge m.m. som träder i kraftden om att domstolen i vårdnadstvister bör, om inte andra pmsländighelertalar för en annan lösning, förprdna den av föräldrarna till vårdnadshavare spmkan antas bäst främja ett nära och gott umgänge meUan barnet och den andraföräldern (se prop. 1981/82:168 s. 66 och LU 1982/83:17 s. 25). Vidare kan,som vid flera 1982/83:165 20 fillfäUenhar uttalat (se senast LU 1982/83:17 s. 21 och 25), elt konsekvent beteende av vårdnadshavareni sj fte atl försvära ett umgänge tala för att dennes lämplighet att utöva vårdnadenom barnet behöver omprövas. En vårdnadshavaresom motsätter sig ett umgänge mellan barnet och den andra föräldern kanemellertid inte enbart av det skälet alllid anses så olämplig som vårdnadshavareatt han eller hon bör fråntas vårdnaden. Om det i ett sådant fall inle går atltala vårdnadshavaren lUl rätta och umgänget inle heller kan framtvingas genomett vitesföreläggande, uppkommer frågan om man bör acceptera det uppkomnaläget eller om man i sista hand bör kunna genomdriva umgänget genom polishämtningtrots de betänkligheter mpt detta som jag förut har redovisat. Enutgångspunkt för de nya reglerna om vårdnad pch umgänge m.m. är alt bam iallmänhet har behpv av nära kontakter med båda föräldrarna. Reglerna innebärdärför atl bamet skall ha möjlighet till umgänge med den förälder som inle är vårdnadshavare.Med hänsyn fill detta anser jag all man inte helt kan utmönstra möjligheten atthämta barnet genom polismyndighetens försorg för att bamet skall fä umgås meddenna förälder. I sammanhanget bör beaktas att redan vetskapen om atl hämtningkan tillgripas kan vara tUlräckligt för att förmå en tredskande vårdnadshavareatt medverka till umgänget. Möjligheternaalt använda polishämtning för verkställighet av avgöranden om umgänge böremellertid inskränkas i förhåUande tiU vad som gäUer f.n. Liksom jag fömt harförordat i fråga om verkställighet av vårdnadsavgöranden bör en förutsättningvara atl verkställighet annars inte kan ske. Vidare bör krävas atl bamel har ettullalat önskemål om eller annars elt uppenbart behov av umgänge med denförälder som inle är vårdnadshavare. Denya reglerna om vårdnad och umgänge innebär att vårdnadshavaren skalltillgodose barnets behov av umgänge inte bara med den andra föräldern utanockså med någon annan som slår barnet särskilt nära. Vägrar vårdnadshavaren altmedverka tiU ett av aUmän domstol fastställt umgänge meUan barnet och någonsådan närstående person, bör hämtning dock enligl min mening inte kunna ske.För atl genomdriva ett sådant umgänge bör något annat tvångsmedel än vitealltså inte kunna kpmma i fråga. undanlagsfall då pplishämtning har beslutats, vare sig det är fräga pmöverlämnande till vårdnadshavaren eUer till en förälder som barnet har eltuppenbart behov av umgänge med, bör ansträngningarna att få tiU stånd ettfrivilligt överlämnande givelvis fortsätta. I samband med atl polishäml-ningenbeslutas bör länsrätten däiför uppdra ål någon lämplig person att verka för attöverlämnandet sker på frivillighetens väg. Alt ett sådant uppdrag lämnas bör -till skillnad från vad jag fidigare har förordat när det gäller föreläggande avvite - i princip vara obligatoriskt i dessa fall. Detär självklart att hämtningen skaU utföras på ett sätt som är så skonsamt sommöjligt för barnet. Vid hämtningsförrätlningen bör en Prop.1982/83:165 21 barnpsykologeller barnläkare vara med för atl ta fill vara barnets intresse. Finns det en kontaktperspnför barnet bör också han eller hon vara närvarande. I annat faU bör någonannan som kan vara fill stöd för barnet finnas på platsen. 2.4Olovligt bortförande av barn Enligt7 kap. 4 § (i dess lydelse enligt SFS 1983:48) kan den som obehörigenskiljer elt barn frän dess vårdnadshavare dömas, om förfarandet inleutgör brott mot frihet, för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse ihögst . Detsamma gäller, om den spm gemensamt med någon annan harvårdnaden om elt bam under utan beaklansvärt skäl egenmäktigt för bPrtbarnet. Bestämmelsen är också tillämplig när den som skall ha vårdnaden om ettbarn obehörigen bemäktigar sig barnet och pä så sätt själv tar sig rätt. Dessabestämmelser om egenmäktighet med bam avser endast obehöriga ingrepp i någonsvårdnadsrätt. De är däremot inle tiUämpliga i fall då någon - vårdnadshavareneller annan - för bort ett barn från ett fosterhem e.d. där del vårdas enligl socialtjänsfiageneller LVU. Bestämmelser pm straff i dessa fall fanns tidigare i 89 § i 1960 årsbamavårdslag. När denna lag ersattes av socialtjänstlagen och LVU den 1 januari1982, logs någon direkt motsvarighet till de nämnda bestämmelserna inte in iden nya lagsfiftningen (se prop. 1979/80:1 Del C s. 51). Enligtden nya lagstiftningen (75 § socialtjänsfiagen) kan en vårdnadshavare som olovligenlar sitt barn från elt fosterhem e.d. dömas till böter i fall då socialnämndenhar meddelat ett s.k. flyttningsförbud med stöd av 28 § socialtjänstlagen. Ettsådant förbud blir dock inle aklueUt när barnet har tagils om hand för vård enliglLVU, alltså mol vårdnadshavarens vilja. I dessa fall inträder socialnämnden enligl11 § Qärde stycket LVU automatiskt i vårdnadshavarens rätt all bestämma ombarnets personliga förhållanden, bl.a. var barnet skall vistas. Vårdnadshavarenhar alltså inte då rätt alt utan socialnämndens medgivande flytta barnet frånfosterhemmet. Någon bestämmelse om straff för det faU all vårdnadshavaren ändågör del finns emellertid inle i socialtjänstlagsliftningen.