prop · G603145 · 1982-12-31 00:00:00 — andrarestriktioner från naturvårdssynpunkt eller annan allmän synpunkt, t.ex. medhänsyn fill renskötseln, som kan gälla för brukningsenheten bör framgå avplanen. Med hänsyn till de kostnader som är förknippade med planen men främstmot bakgrund av de planeringsresurser som kan påräknas bör planema göras såenkla som möjligt utan att syftet med dem förfelas. Planeringsunderlagetför skogsägaren varierar normalt med skogsinnehavets storiek. Så t.ex. harstorskogsbruket som regel detaljerade indelningssystem för sina skogarkopplade till särskilda planeringsinstrument. Det är självklart attskogsföretag som har sådant planeringsunderlag bör undantas från det generellakravet på skpgsbruksplan av det slag jag har beskrivit i det föregående. Vidareär det inte rimligt att för de allra minsta bmkningsenheterna ställa krav om ensedvanlig skogsbruksplan. För dessa bör en enkel förteckning över behövligaskötselåtgärder och lämpliga avverkningar kunna accepteras. En bestämmelse sommöjliggör undantag från det generella kravet bör därför finnas. Bestämmelsenom skogsbruksplan bör tas in som en ny paragraf (21 a §) i skogsvårdslagen. Somjagnyss har nämnt har det varit svårt att tillgodose skogsindustrinsbehov av inhemsk virkesråvara. Skogsindustrins kapacitet har ökats successivtunder det senaste halvseklet. har en allt bättre skogsvård medförtatt virkesförrådet har ökat. Först i böljan av uppnådde industrinsproduktionskapacitet en sådan nivå att hela den virkesvolym som enligtlångsiktiga bedömningar kunde avverkas också kunde utnyttjas industriellt. Enviss ytterligare ökning av industrikapaciteten har skett därefter. Under desenaste åren har industrikapaciteten däremot minskat något som råvarusnålareprocesser har införts. Trots detta har skogsindustrin tvingats att importeravirke till höga priser. Orsakernatill det svaga virkesutbudet har utretts i olika sammanhang. a. redovisade virkesförsöijningsutredningenhösten en omfattande analys och på denna grundade förslag till åtgärder.Uppföljningen från den förutvarande regeringens sida av dessa förslag så somden kom till uttryck bl.a. i prop. 1981/82:177 om ändring i skogsvårdslagen(1979:429), m.m. och prop. 1981/82:182 om ändrade regler för skogskonto, m. m.var enligt min mening inte tillfredsställande. Den förda politiken var alltförpassiv. De väsentligaste problemen angreps inte. Prop.1982/83:145 12 Detstår helt klart att den ändrade ägarstrukturen i fråga om skogsfastigheter ären väsentlig anledning till det minskade virkesutbudet. Utvecklingen har gåttdithän att allt fler skogsägare blir allt mindre beroende av ekonomiskavkastning från sina fastigheter. Skogsfastigheterna övergår i storutsträckning genom arv till personer som ofta har sin huvudsakliga försöijningfrån annat håll och inte heller bor på fastigheterna. En mycket stor del av denuvarande skogsägarna är i sådan ålder att det nämnda förhållandet kommeratt förstärkas . Det är svårt att komma till rätta med nunämnda problem. Andra åtgärder måste därför vidtas för att skapaförutsättningar för en ökad produktion inom skogssektorn. Ettav de viktigare medlen för att genomföra den fastlagda skogspolitiken är skogsvårdslagstiftningen.Enligt lagstiftningen är skogsägarna skyldiga både att utföra aktivaskötselåtgärder och att iaktta vissa restriktioner, allt i syfte attsäkerställa en hög och värdefull virkesavkastning. Lagstiftningens krav påaktiva åtgärder gäller anläggningen av ny skog och vård av den yngre skogen.Bestämmelserna ålägger skogsägarna skyldighet att efter avverkning sörja fören fullgod aterväxt. Dessutom krävs att bl. a. lågproducerande bestånd avverkasoch ersätts med ny skog. Vidare är skogsägarna skyldiga att röja ungskogen.Restriktionerna däremot gäller tillvaratagandet av avkastningen, dvs.avverkningen, vare sig den sker i form av gallring eller slutavverkning.Avverkningsbestämmelserna syftar till att skydda den växande skogen och skapaförutsättningar för en på lång sikt jämn virkesavkastning. Avverkningenfår sålunda inte ske i vilka former som helst. Enligt 12 § skogsvårdslagen ärde enda tillåtna huggningsformerna röjning eller gallring som främjar skogensutveckling eller slutavverkning som är ändamålsenlig för anläggningen av nyskog. Slutavverkningfår ske först när skogen har uppnått en viss ålder. Syftet med att skydda denväxande skogen är att uppnå en hög virkesavkastning. Lagstiftningen bygger pådet förhållandet att en hög volymproduktion förutsätter att man behåller ettskogsbestånd till dess det har uppnått en relativt hög ålder. När ett skogsbeståndblir äldre minskar visserligen den årliga tillväxten men den är ändå undermycket högre än årstillväx-ten i ett ungskogsbestånd. Den högstamedelproduktionen, dvs. den i medeltal högsta produktionen, uppnåsdärför först efter en förhållandevis lång växttid. Enligt 13 §skogsvårdslagen gäller att skog inte får slutav verkas förrän den har nåttsådan ålder att endast en mindre ökning av dess medelproduk-fion kan erhållas,om skogen får stå kvar. I föreskrifter i anslutning tillbestämmelsen har angetts den lägsta tillåtna avverkningsåldern för olikaträdslag inom skilda delar av landet på mark av olika godhetsgrad. För skog somhar uppnått den föreskrivna lägsta tillåtna slutavverkningsåldern använder jagi fortsättningen beteckningen slutavverkningsbar skog. 1982/83:145 ' 13 Föratt skapa förutsättningar för en jämn virkesavkastning skall den slutavverkningsbaraskogen ransoneras på i princip varje brukningsenhet. Ransoneringskravet har singrund i den ojämna åldersfördelningen i landets skogar. En obegränsadavverkning av den slutavverkningsbara skogen kan med hänsyn till bristen påskog i vissa åldersklasser minska avverkningsmöjligheterna i framfiden. För attpä sikt åstadkomma en förbättring av ålderssammansättningen är skogsägarnaenligt 14 § skogsvårdslagen skyldiga att se till att slutavverkningen bedrivsså att en jämn åldersfördelning av skogen på deras brukningsenheter främjas.Bestämmelsen innebär en skyldighet att begränsa slutavverkningarna till attavse endast en viss andel av brukningsenheternas skogsmarksareal. Bestämmelsenbygger på den principen att den årliga slutavverkningsarealen inte skall varastörre än att skogen slutavverkas i en takt som svarar mot omloppstiden. Äromloppstiden 100år bör inte mer än en hundradel av arealen slutavverkas vatjeår. I föreskrifter har principen utvecklats och preciserats.Föreskrifterna innebär bl.a. att storleken på den yta som får slutavverkasvarje år påverkas av hur stor andel slutavverkningsbar skog som finns på brukningsenheten. Som framgår av minredogörelse är skogsvårdslagstiftningens avverkningsbestämmelser huvudsakligeninriktade mot att förhindra olämpliga eller alltför omfattande avverkningar.Erfarenheterna visar emellertid, som jag har framhållit idet föregående, att lagstiftningen behöver kompletteras med bestämmelser somålägger skogsägarna skyldighet att genom avverkning ta till vara den avkastningskogen ger. Förslag fill sådana kompletteringar har lagts fram av virkesförsörjningsutredningeni betänkandet (SOU 1981:81) Skogsindustrins virkesförsöijning. bör i 14 § skogsvårdslagen införas en bestämmelse som innebär atten skogsägare skall vara skyldig att , anfingen genomgallring eller slutavverkning, avverka en virkeskvantitet som motsvarar hälftenav vad som är möjligt att avverka på hans brukningsenhet. Virkesförsörjningsutredningenanvisar en schablonmetod som skall göra det möjligt för skogsägarna att medledning av fastighetstaxeringens uppgifter om skogstillståndet bestämma vilkenkvantitet de är skyldiga att avverka. Utredningen har själv påpekat att metodenär behäftad med brister och behöver bearbetas ytterligare. Virkesförsöijningsutredningensförslag har remissbehandlats. En sammanställning av remissyttrandena finns bilagdprop. 1981/82:177 om ändring i skogsvårdslagen (1979:429), m.m. Avremissinstanserna har bl.a. riktat krifik mot förslagetstekniska utformning. Likartad kritik har framförts vid de överiäggningar jaghar haft med företrädare för skogsbruket. föreslår som alternativtill utredningens förslag bestämmelser som innebär dels en skyldighet attunder slutavverka viss areal, dels en skyldighet att utföratidig gallring. Enligtmin mening bör avverkningsskyldighetcn delas upp i två delar så 1982/83:145 14 somskogsstyrelsen har förordat. På så sätt blir avverkningsskyldigheten lättareatt fillämpa och enklare att förstå för skogsägarna. Vadförst beträffar slutavverkningen är det enligt min mening naturiigt att knytaen skyldighet att utföra sådan avverkning till den bestämmelse iskogsvårdslagen som syftar till att åstadkomma en jämn åldersfördelningi skogen. Jag föreslår mot bakgmnd härav att 14 § skogsvårdslagen ändras så attdet i fortsättningen krävs inte bara att den slutavverkningsbara skogenransoneras utan också att den i viss utsträckning avverkas. För båda kravenskall gälla den förutsättningen att avverkning bedrivs i en takt som främjar enjämn åldersfördelning av skogen på brukningsenheten. Som jag har nämntbestäms den högsta tillåtna slutavverkningen enligt gällande regler till enviss andel av bmkningsenhetens skogsmarksareal. Detsamma bör gällaavverkningsskyldigheten. Genom att kravet knyts till viss areal uppmuntras inteavverkning av i första hand virkesrika bestånd. En avverkning ensidigt inriktadmot sådana bestånd skulle kunna påverka den långsiktiga produkfionsnivån negafivt.Skogsstyrelsen har i det remissyttrande somjag har refererat fill i detföregående föreslagit att avverkningsskyldigheten skall bestämmas fill hälftenav den areal som enligt ransoneringsreglerna får slutavverkas. Nivån blirdärmed i viss utsträckning anpassad till hur mycket slutavverkningsbar skog somfinns på bmkningsenheten. Förslaget innebär ett betydande spelmm mellan vad somfår avverkas och vad som skall avverkas. Jag kommer att närmare redovisa vadmitt förslag innebär i specialmotiveringen till ändringarna i skogsvårdslagen. Medutgångspunkt i vad jag nu har anfört förordarjag att i 14 § skogsvårdslagenföreskrivs att skogsmarkens ägare skall svara för att skogen på hans bmkningsenhetslutavverkas i lämplig omfattning så att en jämn åldersfördelning av skogen påhans bmkningsenhet främjas. Regeringen eller den myndighet som regeringenbestämmer bör besluta föreskrifter om hur stora andelar av en bmkningsenhetsskogsmarksareal som minst skall och högst får slutavverkas . På denna punkt har lagrådet framfört synpunkter somjag tar upp i specialmotiveringen. Somjaghar framhållit i det föregående kan mina förslag om en aktivare avverkning ivissa fall innebära en risk för konflikter med naturvårdens intressen. Dessaintressen kan t. ex. vara knutna till vissa fjällnära skogar och andra urskogsliknandebestånd eller till särskilt intressanta områden angivna i länsstyrelsernasnaturvårdsplaner. Självfallet får de av mig föreslagna åtgärderna inte leda tillminskade möjligheter att beakta naturvårdsintressena inom skogsbruket. Vadgäller frågan vilka möjligheter som finns att praktiskt hävda naturvårdensintressen i anslutning till skogsavverkningar vill jag först erinra om detgenerella kravet enligt skogsvårdslagstiftningen att i förväg anmäla vatjeslutavverkning av viss storlek till . 1982/83:145 15 liggörasamråd mellan skogsägare och i naturvårdsfrågor får länsstyrelsenregelmässigt fillgång ti|l alla anmälningar som hänför sig fill de områden somlänsstyrelsen själv har angett. Det kan t. ex. vara fråga om områden som harpekats ut i naturvårdsplaner och särskilda inventeringar eller därlänsstyrelsen planerar förordnande enligt naturvårdslagen! Vid tillämpningen avden nya avverkningsbestämmelsen skall givetvis hänsyn tas fill naturvårdensintressen enligt 21 § skogsvårdslagen. Mina förslag om en aktivare avverkningkan emellertid innebära att man i flera fall kommer att tvingas att taställning i naturvårdsfrågan snabbare än vad som annars skulle vara fallet. Vidtillämpningen av de nu föreslagna reglerna om avverkningsskyldighet är detangeläget att skogsvårdsstyrelserna så långt möjligt beaktar denaturvårdsintressen som föreligger. Har restriktioner i fråga om slutavverkningenföreskrivits med stöd av naturvårdslagen följer av 4§ skogsvårdslagen attbestämmelsen om avverkningskrav inte bUr tillämplig. Även då ett skogsområde iandra fall är av särskild betydelse från naturvårdssynpunkt bör undantag kunnages från den föreslagna avverkningsskyldigheten. Bestämmelsen kräververkställighetsföreskrifter som anger när ett område är av sådan betydelse. Jagavser att senare föreslå regeringen att får meddela sådanaföreskrifter efter samråd med . Jag vill i detta sammanhangnämna att efter samråd med och riksantikvarieämbetetredan utarbetat ett handlingsprogram för hur naturvårdsfrågorna och kulturminnesfrågornaskall kunna beaktas i samband med avverkningar inom lågproducerande bestånd.Därvid har bl.a. upprättats en lista med kriterier för sådana typer av områdensom kan vara av särskild betydelse från naturvårdssynpunkt. Det föreslagnaminimikravet på slutavverkning tjänar två syften. Sker inte någon avverkning påen bmkningsenhet blir andelen slutavverkningsbar skog allt större och därmedfördelningen på olika åldersklasser allt mera ojämn. Detta försämrar i sin turmöjligheterna att långsiktigt åstadkomma en jämn avkastning. Det krav jagföreslår innebär därför inte bara en garanti för en viss minsta virkesleveransutan också ett viktigt bidrag till en jämn framfida virkesavkastning. Vad härefter gällergallringen är jag inte beredd att förorda en generell gallringsskyldighet.Enligt gällande bestämmelser är gallring tillåten bara om den främjar skogensutveckling. Det förekommer emellertid alltför ofta att gallringsliknandehuggningar utförs i äldre bestånd. Denna typ av huggningar är olämpliga förskogens utveckling. Att sådana huggningar förekommer kan bero på attskogsägaren vill undgå kostnadema för återväxtåtgärder. Gallringsskyldighetenbör därför, som har föreslagit, begränsas fill att gälla denyngre skogen som inte har blivit röjd i fid eller på rätt sätt. Enligt uppgifterinsamlade genom riksskogstaxeringen har endast något mer änhälften av behovet av dessa s. k. förstagallringar blivit tillgodsett. Detligger i sakens natur att behovet av en Prop.1982/83:145 16 gallringsskyldighetsom avser de yngre bestånden är tidsbegränsat. Allt eftersom det eftersläpanderöjningsbehovet hämtas in och skogsägarna lever upp till den föreskrivnaröjningsskyldigheten minskar behovet av de tidigaste gallringarna. Jagföreslår att skogsvårdslagen kompletteras med en bestämmelse av innebörd attgallring av skog skall ske, när skogen är så tät att den aktuella och framtida produkfionenav värdefullt virke väsentligt hämmas. Bestämmelsen bör tas in som ett tredjestycke i 9 § i lagen. 2.4Vissa mera långsiktiga frågor Deförslag somjag har lämnat i det föregående syftar till att ge effekter i formav ett aktivare skogsbruk redan i ett något kortare perspektiv. Men de hargivetvis också stor betydelse i det längre perspektivet. Som jag har framhållitutgör den prognosverksamhet som bedriver en viktig del iskogspolitiken. Prognosverksamheten skall registrera effekterna av de olika skogspolifiskaåtgärderna och bidra med underlag för justering av de skogspolitiska medlen.Det är naturligt att de skogspolitiska medlen måste anpassas tillskogsproduktionens utveckling och till eventuella förändringar i omvärlden. Vissa problem somförsvårar och utgör hinder för genomförandet av en akfiv skogspolitik har detinte varit möjligt att angripa i detta sammanhang. Jag tänker då närmast påvissa skattefrågor och frågor med anknytning fill fastighets- ochägarstrukturen inom skogsbmket. En stor fråga är skogsbeskattningensutformning överhuvud. I olika sammanhang har behovet av förändringar påtalats.Efter samråd med chefen för är jag emellertid inte nuberedd att förorda några konkreta åtgärder på detta område. Jag vill dessutomerinra om att det förslag om avverkningsskyldighet som jag har lagt fram i detföregående också har betydelse för bedömningen av vilka åtgärder som kan behövavidtas på . Fråganom fastighets- och ägarstmkturen har jag något berört tidigare. Det står heltklart att ägosplittring, samägande, utboägande och hög medelålder hosskogsägarna blir ett allt större problem. Alla dessa förhållanden hindrar ett akfivtskogsbmk. Små eller splittrade fastigheter bildar för dåligt underlag för ettföretagsekonomiskt intressant skogsbmk. Det allt mer vanliga samägandet avfastigheter hindrar eller fördröjer rationella beslut och försvårar för myndighetemaatt ingripa med råd och anvisningar samt förelägganden. Det blir allt mervanligt att fastighetsägaren inte bor på fastigheten och att han inte ärberoende av någon ekonomisk avkastning från den. Därigenom finns det inteheller något direkt intresse hos ägaren att bedriva ett aktivt skogsbruk. Enstigande medelålder hos skogsägarna betyder ökade svårigheter för dem attsjälva vara aktiva i skogsbruket. Om det dessutom, som fallet varit under deallra , råder brist på entreprenadtjänster blir effekten lägreaktivitet. Härtill kommer att en Prop.1982/83:145 17 skogsägaresom har för avsikt att snart överlåta sin fastighet normalt försöker spara avvirkesförrådet till den nye ägaren. Det är ingen lätt uppgiftatt komma till rätta med de strukturproblem som jag nu har redovisat, eftersomdet fömtsätter förändringar bl.a. i den fastighetsrättsUga lagstiftningen och iarvslagstiftningen. Fastighetsregleringen, i vatje fall i de former den f. n.bedrivs, är ett tidsödande arbete. Tvåsärskilda kommittéer arbetar f. n. med frågor som har nära anknytning tillstrukturproblemen. Den ena, stmktumtredningen för jord- och skogsbmket (Jo1981:05) beräknas lämna sina förslag . Utgångspunkten förkommitténs kommande förslag är att markägare av alla kategorier skall göras nierbenägna att medverka fill strukturförbättringar eller att avyttra sina fasfigheter.Kommitténs förslag skall bl. a. syfta till att försvåra det passiva ägandet ochförhindra att detta ökar. De regelområden som kommitténs arbete berör är främstfastighetsbildningslagstiftningen, förvärvslagstiftningen och skattelagstiftningen.Därvid övervägs t. ex. hur fastighetsregleringen skall kunna förenklas för attsnabbare få en bättre stmktur inom starkt ägosplittrade områden. Vidare undersökshur den fortlöpande strukturrationaliseringen skall kunna göras mer effektivgenom ändringar i jordförvärvslagen och hur denna lag skall kunna utnyttjas föratt motverka ägosplittring och försvåra andelsägande. På skatteområdet övervägsom ändringar kan göras för att t. ex. fördyra passivt ägande och ägandet avfastigheter som behövs för strukturrationalisering. En fråga på skatteområdetsom särskilt studeras är om skattereglerna för de s. k. gemensamhetsskogarnamotverkar bildandet av sådana. av särskilt intresse i detta sammanhang är kommittén omställföreträdare för dödsbo i vissa fall m.m. (Ju 1977:07). Kommittén haröverlämnat delbetänkandet (SOU 1981:91) Ställföreträdare för fastighetsägare ivissa fall. Betänkandet har remissbehandlats. Vid den fortsatta beredningen avförslaget har det visat sig att kommitténs förslag om att det alltid skallutses ställföreträdare för vissa fastighetsägare skulle medföra alltför högakostnader. En annan lösning på problemet har aktualiserats, nämligen att enställföreträdare förordnas först sedan någon myndighet har begärt det. Vidarehar det framstått som angeläget att överväga om inte ställföreträdaren bör gesstörre befogenheter än vad kommittén har förordat. Särskih har då pekats påbehovet av att ställföreträdaren får befogenhet att genomföra åtgärder somskogsvårdsstyrelsen har föreskrivit med stöd av skogsvårdslagen. Mot denna bakgmndhar kommittén i tilläggsdirektiv (Dir 1983:5) fått uppdraget att pänytt pröva frågan om ställföreträdare. Dessutom skall kommittén behandla fråganom avveckling av dödsbons innehav av jordbruksfastigheter. I uppdraget ingåratt pröva om och hur jordförvärvslagen skall göras tillämpUg på testamentsförvärv,förvärv av andel i dödsbo och förvärv genom t2 1982/83. Prop.1982/83:145 18 arvskiftedär två eller flera personer tillskiftas jordbruksfasfighet. Kommittén skallredovisa sitt arbete före utgången av . Defrågor som dessa båda kommittéer behandlar är enligt min mening mycket viktigaför att få till stånd ett mera aktivt skogsbruk. I avvaktan på att frågornablir lösta är det angeläget att skogsbruksåtgärder i samverkan stimuleras. Detkan ske inom ramen för den tillsynsverksamhet och uppdragsverksamhet somskogsvårdsstyrelserna f. n. bedriver. Det kan också ingå som ett led i storskogsbmketsoch skogsägareföreningarnas verksamhet med inköp och förmedling av virke.Underlag för planering av samverkan kommer successivt fram i de översiktligaskogsinventeringarna och skogsbmksplanerna. I detta sammanhang vill jagsärskilt peka på hur angeläget det är att äldre skogsägare eller andra som intehar praktiska möjligheter att utföra avverkning eller skogsvård erbjudstjänster av detta slag. Det bör sålunda ligga i bl.a. storskogsbrukets intresseatt i det hänseendet utnyttja sina resurser på ett bättre sätt. Det finns ännu en frågavars behandling fordrar ytterligare överväganden. Virkesförsöijningsutredningenföreslog i sitt betänkande bl.a. att metoden för beräkning av den s.k. egenavgiftenskulle läggas om så att endast värdet av egen arbetsinsats kommer att ingå iberäkningsunderlaget. Enligt utredningen påförs skogsägare ofta egenavgift förinkomster som närmast är att hänföra till kapitaluttag. Så kan bli fallet omskogsägaren har inkomster från både försäljning av rotposter och t.ex. jordbmk.Detta förhållande har enligt utredningen en hämmande effekt på ägarens viljaatt också själv avverka i sin skog. Utredningens förslag fick ett positivtbemötande vid remissbehandlingen. och riksskatteverketframhöll emellertid att en lösning av problemet fordrar ytterligare ingåendeöverväganden. Enligt vad jag har erfarit undersöks inom f.n.om det finns fömtsättningar att utan ett omfattande utredningsarbete vidtaåtgärder på området. Användningenav bekämpningsmedel i skogsbruket har varit en av de mest uppmärksammade ochdebatterade miljöfrågorna . Debatten har framför allt inriktatspå spridningen från luften av lövbekämpningsmedel. För användningen av allaslags bekämpningsmedel har det funnits restriktioner ilagstiftningen. regleras användningen av bekämpningsmedel i skogsbmketfrämst genom lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor och kungörelsen (1973:334)i samma ämne. Denna lagstiftning innebär att spridningen har kringgärdats medlångtgående säkerhetsföreskrifter. Kontrollen har successivt skärptsbl.a. genom olika fillämpningsföreskrifter från produktkontrollnämnden. Iaugusti 1979 tillkallade dåvarande chefen för 1982/83:145 19 enkommitté (Jo 1979:09) för att utreda frågan om användningen av bl.a. kemiskabekämpningsmedel i skogsbmket. I avvaktan på resultatet av kommitténs arbeteoch på kommande, mera långsiktiga beslut om vilka bestämmelser som skall gällaför användningen av lövbekämpningsmedel i skogsbmket förbjöds i april 1980spridning av sådana bekämpningsmedel genom lagen (1980:368) om förbud underviss tid mot spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. Förbudet gällde ullutgången av eller den senare tidpunkt som regeringen kunde komma attföreskriva. beslutade regeringen att föriänga förbudet, dock längsttill utgången av . Kommitténavlämnade sitt delbetänkande (Ds Jo 1980:11) Bekämpning av lövsly.I betänkandet föreslogs bl. a. att kommunerna inom ramen för den fysiskaplaneringen skulle fastställa vilka områden som är känsliga från miljövårds-och friluftslivssynpunkt. Inom sådana områden skulle kommunen kunna förbjudaspridning av lövbekämpningsmedel. Sedan betänkandet remissbehandlats föreladesriksdagen i prop. 1981/82:44 ett förslag till lag om spridning avbekämpningsmedel över skogsmark. Förslaget innebar att spridning avlövbekämpningsmedel i princip förbjöds.