prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Del bör dock noteras att åtskilliga intagna frigesinnan de avtjänat två tredjedelar av straffet och att prövoliden bör ses som enintegrerad och viktig del av fängelsepåföljdens innehåll. Det är också minförhoppning atl de förslag om ändringar vad gäller kriminalvården i frihet somjag återkommer till (avsnitt 2.3) skall innebära en uppstramning ocheffektivisering av denna. Flerainsatser har gett uttryck för den uppfattningen att kommittéförslaget i självaverket inle skulle leda till kortare frihetsberövanden och att risker skulleuppstå för en ojämn straffmätning. Vid ett införande av en mer generellhalvlidsfrigivning skulle domstolarna enligt denna uppfattning kompensera denminskade anstaltsliden genom att i stället bestämma längre strafftider, varvidrisk skulle föreligga för en splittrad tillämpning. Dennainvändning förtjänar all beaktas noggrant. Lagstiftningen lämnar sedan lång tiddomstolarna ell betydande utrymme atl avgöra slraffnivån i enskilda fall. Denstyrning som finns i lagen inskränker sig i princip lill angivande avtillämpliga, ofta ganska vida straffskalor. Detta innebär naturiigtvis inteatt domstolarna står helt fria vid straffmätningen inom ska- Prop.1982/83:85 43 I huvudsak gäller ju att straffet skall utmätasefter brottets svårhet, vari inbegrips avsikten med brollel och över huvudtaget den brottsliges sinnelag vid delta. Även om del i vissa hänseenden kan finnas utrymme förskilda uppfattningar om vilka faktorer som är relevanta, är del helt klart allen del omständigheter skall beaktas och att andra inte skall beaktas vidslraffmätningen. En vedertagen uppfattning torde vara alt regler omverkställighet av fängelsestraff, lill vilka bestämmelserna om villkorligfrigivning hör, i vart fall endast i begränsad omfattning är av den karaktärenall domstol skall väga in dem vid avgörandet av frågor om straffmälning ienskilda fall. Jag är också angelägen all understryka all det beträffandesamtliga ändringar i fråga om villkoriig frigivning som jag här förordar gälleratt avsiklen inle är atl rådande straffmälningspraxis skall påverkas. Delförtjänar i sammanhanget påpekas att tidigare utvidgningar av villkorligfrigivning och andra lättnader beträffande verkställigheten av fängelsestraffsåvitt bekant inte medfört någon tendens hos domstolarna atl genom förhöjdstraffmälning kompensera ändringarna. Jag är alltså för egen del böjd att troalt en övergång till en generell huvudregel om halvlidsfrigivning inle på någolmer markerat säll skulle påverka domstolarnas straffmätning. Mot förslagel om en obligatorisk halvlidsregd har vidareanförts all domstolarnas möjlighet lill differentiering vid kortare strafftiderdärigenom skulle minska. Strafftider innebär ipraktiken ett lika långt frihetsberövande. Till detta kan sägas all likartadeproblem existerar redan enligl gällande räll. Betydelsen reduceras av all denverkställighet som sker i frihet utgör en del av påföljden. För dekorttidsdömda finns särskild anledning alt peka på del vilande hotet omförverkande av den villkorligt medgivna friheten. Den tid som kan förverkas ärju direkt beroende av den utmätta strafftiden. Den som döms lill tre eller fyramånaders fängelse får alltså i själva verkel en märkbar skärpning av påföljdeni förhållande lill den som får ett Ivåmånadersslraff. Jag anser därför att delangivna argumentet inle har en sådan vikt att del finns anledning atl på dennagrund avslå från alt införa en allmän regel om halvlidsfrigivning. För en samlad bedömning av om en mer generellhalvlidsfrigivning kan accepteras är det naturligtvis av vikl atl ha en klaruppfattning om hur omfallande förändringar delta innebär i förhållande lillnuläget. Även om reformen skulle innebära etl betydande steg i strävan atlminska omfattningen av frihelsberövandena inom kriminalvården, är emellertidförändringarna i förhållande till nuvarande situation långtifrångenomgripande. De som undergår kortare fängelsestraff (upp lill tremånader) berörs inte alls av reformen. Detta gäller i princip också dem som harlängre strafftider (och eller mer eller, i vissa fall, ettår och eller mer). För denna grupp tillämpas halvlidsfrigivningredan f. n. som 1982/83:85 44 regel.För återstående grupper utgör den reducering som reformen innebär inormalfallet runt en Qärdedel av den lid de nu är frihetsberövade eller ensjättedel av den utmätta strafftiden. För dem som har strafftider som närmarsig de längre blir reduceringen dock normalt mindre, då dessa redan nu enliglkriminalvårdsnämndens praxis får viss ytterligare reducering i förhållandetill två iredjedelsfrigivning för all tröskeleffekterna skall nedbringas.Härtill kommer slutligen att - beträffande dem som har sådan strafftid alt deni och för sig skulle beröras av en reform - det redan f. n. förhäller sig såalt en inte helt obetydlig del friges eller erhåller s. k.frigivningspermission tidigare än vid två tredjedelar av den utmätta strafftiden.Förslagets effekter kan också åskådliggöras med att kommittén har beräknat alten reform, med oförändrad straffmälning, skulle medföra en minskad beläggningpå anstalterna med . Avdet anförda framgår också att den grupp intagna för vilka reduceringen skullefå effekt inte består av de verkligt grova brottslingarna. Gruppen domineras ipraktiken mycket markerat av sådana som gjort sig skyldiga lill s. k.traditionell brottslighet, främst förmögenhetsbrott. Ävenom, i enlighet med vad jag redovisade, vissa invändningar från en del hållhar riklats mot tanken på en mer generell halvlidsfrigivning, har en khirremissmajoritet tillstyrkt eller lämnat utan erinran alt en sådan reformgenomförs. Förutom fängelsestraffkommittén har också den kriminalpoliliska gmppinom BRÅ som utarbetade rapporten straffsystem förordat en regelmässighalvlidsfrigivning för del fall all den villkorliga frigivningen över huvudtaget skall behållas. Särskild vikl bör också tillmätas all den nordiskaslraffrättskommittén uttalat att samtliga nordiska länder bör eftersträva enallmän halvtidsregel. Sammantagetanser jag med hänvisning lill del anförda atl övervägande skäl talar för altvillkorlig frigivning som huvudregel skall ske efter en enda kvotdel avstrafftiden och atl denna kvotdel bör bestämmas lill halva strafftiden. 2.2.5Särreglering för grova brott? Departementsförslagei:För dem som har dömts lill fängelse i lägst för särskilt allvarligbrotlslighet som riktat sig mot eller medfört fara för Uv eller hälsa fårfrigivning inte ske förtån två tredjedelar av tiden har avtjänats, omkriminalvårdsnämnden bedömer atl påtaglig risk föreligger för fortsattbrottslig verksamhet av samma slag. FängelsestraffkommUténsförstag överensstämmer med departementsförslaget sä tiU vida att vissa av demsom har dömts till fängelse för sådan brottslighet som harangetts skulle kunna friges först sedan två tredjedelar av tiden har avtjänats.Avgörande för frågan om senareläggning skulle emellertid enligt kommillén varaen prövning av om brottslighetens karaktär varit sådan all samhällels behov avskydd är särskill påtagligt. Vidare skulle förordnande om senareläggningankomma på domstol och meddelas i samband med domen i själva brottmålet. 1982/83:85 45 Remissinstanserna: Det övervägande antalet har tillstyrkteller lämnat ulan erinran förslaget om atl senareläggning av den villkorligafrigivningen skall ske för vissa som dömts för grövre brott. Många av dessainstanser har dock menat att beslut om senareläggning inte bör läggas pådomstol liksom att besluten bör kunna omprövas när ändrade förhållanden föreligger.En betydande andel av remissinslanserna har också ställt sig avvisande tillatt särregler i fråga om villkorlig frigivning skall gälla för vissa speciellabrott. (Se vidare bilaga 3 avsnitt 2.5.) Skäl fördepartementsförslaget: Med den förut angivna utgångspunkten att frigivningregelmässigt bör ske vid en viss bestämd kvotdel skulle det i och för sigframstå som naturligt att ställa sig avvisande lill en särreglering av denvillkorliga frigivningen för dem som gjort sig skyldiga till vissa specielltgrova brolt. Det finns emellertid en del särskilda skäl som påkallarhänsynstagande i sammanhanget. Fängelsestraffet fyller elt anlal olika funktioner. En avdessa är all samhället genom frihelsberövandet bereds skydd mol fortsattbrottslig verksamhet från den intagnes sida. Intresset av sådant skydd gör signaturligtvis mer gällande ju allvarligare den brottslighet är som vid enfrigivning skulle kunna befaras från den dömdes sida. Särskilt vid sådan grövrebrottslighet som har riklat sig mot eller medfört fara för enskildas liv ellerhälsa är skyddsintresset av stor vikt: det gäller här brolt som mord, dråp,våldtäkt, grov misshandel, grovt rän, mordbrand och grov narkotikabrottslighet. Grövre brotlslighet av nu angivet slag är i allmänhetmyckel svår all fömtsäga. Det finns emellertid en mindre grupp personer vilkahar gjort sig skyldiga lill allvarlig brotlslighet av denna typ och för vilka delfinns starka skäl att befara fortsatt brottslighet av samma slag. Ofta är deldå fråga om starkt kriminellt identifierade personer som vid åtskilligatillfällen redan återfallit i brolt av aktuellt slag eller som har deltagit iorganiserad eller eljest särskill kalkylerad brottslighet. Enligl gällande rällsärbehandlas intagna tillhörande denna grupp i fråga om den villkorligafrigivningen på så sätt atl de, i motsats lill andra långlidsdömda, inteerhåller halvlidsfrigivning. Som skäl för atl avveckla särbehandlingen även beträffandedenna grupp kan åberopas att de omständigheter som läggs lill grund försärbehandlingen till slor del är sådana som är kända redan vid domslutet ochsom dessutom skall beaktas vid slraffmätningen. Fråga skulle därför bli om en iviss män dubbel straffmälning. Del har också sagts all, även om viss möjlighetfinns atl förutsäga de genomsnittliga återfallsriskerna för grupper av dömda,det är utomordentligt svårl all göra individuella prognoser i della hänseende.Vid en särbehandling i skärpande riktning riskerar man alltså att denna kommerall omfatta individer för vilka skärpningen inle skulle ha varit nödvändig. Medhänvisning till den grundläggande betydd- 1982/83:85 46 sen av medborgarnas skydd mol frihetsberövanden har manmenat all en sådan ordning skulle inge betänkligheter. Oavsett vilken vikl man vill tillerkänna dessa argument ärdet uppenbart atl generell halvlidsfrigivning även för den särskilda grupp avlånglidsdömda som f. n. får senare frigivning skulle innebära en kraftigförändring i samhällels reaktioner mot grövre brolt. De korttidsdömda får genomen övergång till halvlidsfrigivning nominellt setl relativt begränsade reduceringarav liden för frihetsberövande. Del är dessutom i dessa fall inle fråga ombrottslingar beträffande vilka behovel av samhällsskydd är mera påtagligt. Försädana långlidsdömda som särbehandlas skulle däremot enhalvlidsfrigivning ge kraftiga utslag i nominell anslaltsförkortning. För enstrafftid skulle den i princip uppgå till etl år och för exempelvisde grövsta narkotikabrollslingarna som dömts till fängelse skulleanstaltsliden minska . Även om del från principiella synpunkter kan framstå somönskvärt med en enhetlig reglering av den villkoriiga frigivningen som omfattaräven del nu aktuella klientelet, anser jag att del i detta lagstiftningsärendeinle finns underlag för att genomföra en så långtgående ändring. En ändringförutsätter enligl min mening ingående överväganden om tillämpligastraffskalor och om grunderna för domstolarnas straffmälning. Även bedömningenav frågan om inverkan av återfall på straffet har slor betydelse i sammanhanget.Med hänsyn härtill anser jag att den särbehandling i fråga om villkorligfrigivning som gäller för vissa grövre brottslingar åtminstone t. v. börbibehållas. Ocksåfängelsestraffkommiltén har föreslagit att särbehandlingen av det aktuellaklientelet skaU behållas. I stället för att kriminalvårdsnämnden prövar fråganom frigivning under verkställigheten, som är fallet, föreslår dockkommittén alt domstol i samband med domen i själva brottmålet skall avgöra omsenareläggning av den villkorliga frigivningen skall ske. Denna ordning skulleinnebära alt någon omprövning av en beslutad senareläggning inte skulle kunnakomma ifråga. Som skäl för den föreslagna ordningen har kommillén främståberopat all den dömde härigenom bättre kan förutse vilken innebörd domen harför honom. Förslagel har mött åtskilliga invändningar under remissbehandlingen. Inte heller jag anser mig kunna biträda kommitténs förslagi denna del. Den bestämmelse i ämnet som kommittén föreslår har visserligenformellt byggts upp på så sätt atl domstolen tillerkänns beslutanderätten i enverkställighetsfråga, men den måste i realiteten anses utgöra en särskildstraffmälningsregel. Som sådan uppfyller den emellertid knappast de krav påklarhet som rimligen måste ställas. Eftersom besluten fallas viddoms-tillfållel skulle brottslighetens art och omfattning liksom dess eventuellaegenskap av återfall i praktiken komma all bli avgörande för tillämpningen.Samma faktorer är dock avgörande för påföljdens bestämning också i andrahänseenden. Vidare skulle man med kommitténs förslag sakna möj- 1982/83:85 47 lighet att beakta hur den intagnes förhållanden harutvecklats . Bl.a. av detta skäl skulle den avkommittén föreslagna ordningen också medföra uppenbara risker för längrefrihetsberövanden än nu i många fall. I sistnämnda hänseende har kommittén visserligen för sindel gett uttryck för uppfattningen atl dess förslag inte behöver innebäranågon ökning av del antal långlidsdömda som särbehandlas i fräga om denvillkorliga frigivningen. Man har dock påpekat att en jämförelse ärsvår atl göra då den nuvarande ordningen varit i kraft så kort lid allkommittén inle kunnat bilda sig någon egentiig uppfattning om hur dentillämpas. I sam,band med all kriminalvårdsnämnden i sill remissyttranderedogjort för sin praxis har nämnden uttalat atl, om kommittéförslagetgenomfördes, tidigare frigivning än vid knappast ipraktiken skulle komma ifråga i något av de fall där nämnden nu prövarfrigivning med särskild hänsyn till risken för återfall. Detta uttalandebestyrker således de farhågor som jag gav uttryck åt. Mol bakgrund av vad som har anförts nu bör enligt minmening nuvarande reglering av villkoriig frigivning för sådana som gjort sigskyldiga till vissa grövre brott som riktat sig mol eller medfört fara för liveller hälsa t. v. i allt väsenlligl bibehållas. Som jagsenare (avsnitt 2.4) skall motivera närmare är det min avsikt an lill skiUnadfrån fängelsestraffkommiltén föreslå an den centrala kriminalvårdsnämndenskall behållas. Prövningen av frågor om villkoriig frigivning bör beträffandedet klientel som avses nu liksom f. n. göras av kriminalvårdsnämnden. Genomatl senareläggning av den villkorliga frigivningen blir aktuell endasi för demsom har dömts lill fängelse kan nämndens prövning inskränkaslill dessa fall. En prövning måste i dessa fall ske innan halva tiden haravtjänats, eftersom senareläggning förutsäller all ålerfallsrisk har bedömtsföreligga. En ytterligare förutsättning för senareläggning är an fråga varit omsärskill allvarlig brottslighet som har riktat sig mol eller medfört fara förliv eller hälsa. Härmed avses samma typ av brotlslighet som särbehandlas redanenligt gällande rätt. Huruvida viss brottslighet varit av delta slag lär iallmänhet inle vålla någon tvekan. Om en inlagen är osäker huruvida hansbrottslighet bedöms vara av den karaklär som avses , bör han dock kunna fåfrågan prövad redan i början av verkställigheten. För den intagne kan del varaav väsentlig betydelse atl veta om han har rätt till halvlidsfrigivning. i sädanl fall all brottsligheten varit av den arten atl senareläggningkan bli aktuell, måste dock i åtskilliga fall en ny prövning ske innan halvatiden avtjänats för avgörande av om återtallsrisk föreligger. Har nämndenbeslutat an den villkoriiga frigivningen skall senareläggas, skall ny prövningske så ofta som anledning till delta föreligger. Så är fallet om nya ellerförändrade förhållanden som är av betydelse för bedömningen av återfallsriskeninträtt. I praktiken torde som regel ärenden av detta slag uppkomma efterframställning från den dömde eller styresmannen för anstalten. 1982/83:85 48 Vid prövning av om den villkorliga frigivningen skall skesenare ån når två tredjedelar av tiden har avtjänats bör liksom nu förutom återfallsriskenbeaktas verkningarna av fortsalt frihetsförlust för den dömde och förutsättningarnaför hans anpassning i samhället med hänsyn till de förhållanden i vUka hanskulle komma att försättas efter frigivningen. bör uppfattas som en starkpresumtion för att frigivning bör ske vid två iredje-delstidens utgång,förutsatt att tillfredsställande frigivningsförhållanden föreligger. Har sådanainte kunnat ordnas, bör den intagne ofta i stället kunna beviljas s.k.frigivningspermission, en fråga lill vilken jag strax ålerkommer. 2.2.6 Förskjutning av frigivningslidpunkten i vissa falt Departementsförslagei: Vid sidan av särregleringen förviss grövre brottslighet öppnas möjlighet till senareläggning av frigivningenendasi i fall då den dömde begär detta. Någon möjlighet till förskjutning avfrigivningslidpunkten med hänsyn lill frigivningssilualionen införs inle. Fördem som fått senareläggning av frigivningen i enlighet med de särskildareglerna för vissa grövre broll behålls möjligheten att bevilja permissionunder längre tid-till förberedande av frigivningen (frigivningspermission). FängelsestraffkommUténs förslag innebär atl möjlighetskulle finnas atl med hänsyn till frigivningssilualionen senarelägga denvillkorliga frigivningen med . För dem som gjort sigskyldiga lill vissa grövre brolt och för vilka i enlighet med kommittéförslagetdomstol förordnat om senarelagd villkorlig frigivning skulle även möjlighelfinnas lill en tidigareläggning av frigivningen med Ijorton dagar. Möjlighetenatl meddela frigivningspermission skulle helt avskaffas. Kommitténs förslag gerinte heller utrymme för hänsynstagande till den dömdes önskemål i fråga omfrigivning. Remissinslanserna har i allmänhet godtagit kommilténsförslag om viss möjlighet till förskjutning av frigivningen med hänsyn lillfrigivningssilualionen. Vissa instanser, bland vilka kriminalvårdsstyrelsen.Föreningen och Föreningens styresmän ochassistenter m.fl, vid kriminalvårdsansialterna ingår, anser det dock onödigtalt införa en möjlighet till sådan förskjutning. En del instanser, bl. a.kriminalvårdsnämnden, anser att frigivningspermissionerna bör finnas kvar. (Sebilaga 3 avsnitt 2.6.) Skäl för departementsförslaget: Som jag redan utvecklatbör enligl min mening villkorlig frigivning i princip ske enligl fasta regler.Delta innebär att del endasi i begränsad utsträckning bör finnas möjlighet alli enskilda fall förskjuta frigivningslidpunkten i förhållande till vad somföljer av huvudregeln. Jag har redogjort för varför enligl min mening delåtminstone t. v. mäste göras undanlag för sådana långlidsdömda som redan i dagsärbehandlas i fråga om frigivning. Vid sidan härav är del främst hänyn lillönskemålet all åstadkomma en så förmånlig frigivningssilualion 1982/83:85 49 som möjligt samt hänsyn lill den intagnes önskemål sombrukar åberopas som skäl för all kunna förskjuta frigivningslidpunkten. Jagskall här behandla den senare frågan först. Den fasta regleringen av den villkorliga frigivningenmotiveras lill slor del av hänsyn till de intagnas rättssäkerhet. Dessa bör medhänsyn lill den ingripande naturen av ell frihetsberövande ha möjlighel atlförutse när de är berättigade att friges. I vissa, låt vara rätt sällsyntasituationer kan det emellertid för en inlagen framstå som en fördel all haninle friges då frigivning enligt huvudregeln skall ske. Detkan för honom med hänsyn till den planering som har företagits för frigivningenframstå som önskvärt all få stanna kvar i anstalten en viss ytteriigare tid.Han kan också önska kvarstanna med hänsyn till atl han avvaktar verkställighetav ett nytt fängelsestraff Vid korta fängelsestraff kan den intagne iblandföredra nägon månads ytteriigare anslaltsvistelse framför den prövotid som hani händelse av villkorlig frigivning blir underkastad. I praktiken tillgodosesibland den intagnes önskemål i sådana fall. Det synes inle finnas någon anledning lill erinran mol enordning som innebär alt de intagna får en viss möjlighet alt kvarstanna ianstalten även efter den lid då frigivning eljest skulle skett, åtminstone omskälen för etl sådant önskemål ler sig någorlunda legitima. Med den regleringjag i övrigt föreslår av den villkorliga frigivningen förutsätter en senareläggningav frigivningen på denna grund stöd av en särskild bestämmelse i lagen liksomatt beslul om senareläggning i dessa undantagssituationer fattas efter prövningi det särskilda fallet. En obligatorisk rätt för den dömde alt påkallasenareläggning av frigivningen bör dock inle lämpligen införas. I vissasituationer kan naturligtvis praktiska eller andra skäl av sådan styrkaföreligga att en senareläggning framstår som uppenbart omotiverad. Vad därefter angår frågan om tidpunkten för villkorligfrigivning bör kunna förskjutas med hänsyn till frigivningssilualionen kangivelvis hänsyn till denna länkas tala för såväl en förlängning som en förkortningav anstaltsliden. Uppenbartär att starka skäl talar mol all man öppnar en möjlighel till förkortning av anstaltslidenmed hänsyn till frigivningssilualionen. Man kan inte bortse från all självamöjligheten till en sådan förkortning skulle kunna skapa oberättigadeförväntningar som i sin tur kan medföra besvikelser för de intagna och svårabeslutssituationer för myndigheterna. Det måste också beaktas atl en absolutnedre gräns måste gälla i fråga om förkortningar. Det kan inle undvikas alt ensådan, oavsett var den läggs, kommer att innebära att vissa i och för sigbehjärtansvärda hänsyn inte kommer all kunna tillgodoses. Övervägande skältalar därför enligl min uppfattning för att villkorlig frigivning inle skallkunna beviljas innan halva liden avtjänats. Om det i något fall finns särskild anledning att låta enintagen tillfälligt lämna anstalten under viss lid före halvlidsdagen, kandella också ordnas 4 1982/83. Prop.1982/83:85 50 genomde möjligheter lill permission och andra former av vistelse utanför anstalt somlagstiftningen om kriminalvård i anstalt erbjuder. I verkligt angelägnaenskilda fall kan härigenom en tillfredsställande lösning nås utan alt manbehöver göra avkall på den absoluta nedre gränsen för villkorlig frigivning. Vaddärefter angår frågan om frigivningslidpunkten bör kunna senareläggas medhänsyn till frigivningssilualionen har jag redan förordat en ordning sominnebär att den dömdes önskemål i sådant hänseende skall kunna beaktas iförekommande fall. Skulle man öppna en möjlighel lill senareläggning i andrasituationer, är det uppenbart att förutsättningarna härför måste formuleras medslor restriktivitet. Det bör också vara ställt utom tvivel att ensenareläggning i enskilda fall verkligen kan medföra uppenbara fördelar sominte är möjliga att uppnå med mindre ingripande metoder. Enav kriminalvårdens viktigaste uppgifter i fråga om dem som har dömts tillfängelsestraff är alt söka åstadkomma så goda frigivningsförhållanden sommöjligt. Ett enligt min mening viktigt skäl för en mer obligatorisk villkorligfrigivning är all man härigenom skapar goda fömtsällningar förfrigivningsplaneringen genom atl lidpunkten för frigivningen är känd redan vidverkställighetens början. Planeringen kan då redan från början ges en klarinriktning och del blir en självfallen ambition och skyldighet förkriminalvården att söka åstadkomma goda frigivningsförhållanden vid dentidpunkt då frigivningen skall ske. Givelvis kommersituationer atl inträffa där ambitionen att ordna en god frigivningssilualioninte fullt ul kunnat uppfyllas.