prop · G603103 · 1982-12-31 00:00:00 — I propositionenframhölls att det var en angelägen uppgift för nämnden att samordna deinformationsinsatser som staten, landstingen och kommunerna gör. Samtidigtföreslogs att de medel som nämnden förfogat över för att stödja myndigheternas iriformationsprojekt successivt bordeminskas i takt med att myndigheternas egna medel för informationsändamålökades. I propositionen (prop. 1980/81:20) om besparingar istatsverksamheten anmälde jag att verksamheten vid NSI skulle bU föremål för enöversyn öch att en avveckling av nämnden kunde övervägas. Vid min anmälan till budgetpropositionen 1981 (prop.1980/81:100, bil. 11) anförde jag attdet översynsarbete som aviserats ibesparingspropositionen bedrivits inom . I propositionenföreslogs att borde avvecklas. borde kunna upphöra . Vissa funktioner som nämndensvarat för föreslogs ombesörjas av andra befintliga organ. Jag framhöll emellertid att de principer för samhälletsinformation till medborgarna som antagits av senast i samband medbehandUngen av budgetproposition borde ligga fast. Vidare underströkjag att det inte minst av samhällsekonomiska skäl är viktigt att samhälletsresurser för informationsamordnas och därmed utnyttjas effektivt. En särskild delega- Skr.1982/83:103 tion för samordning av samhällets information borde därför inrättas. I delegationen skulle ingå företrädare för staten,landstingen och kommunerna. Delegationen borde bedriva sitt arbete som enförsöksverksamhet och därefter lämna en rapport överförsöksverksamheten. Delegationen skulle i sitt arbete ta till vara deerfarenheter som gjorts av NSI inom samhällsinformationen. Delegationen skulledärvid överväga hur det material som NSI har tagit fram skulle kunna hållasaktuellt och tillgängligt för myndigheterna. Vidare skulle delegationenundersöka möjligheterna att på ett enkelt och rationellt sätt förmedlaerfarenheter dels mellan olika myndigheter, dels mellan forskare inom universitetoch högskolor m. m. och myndighetema. Antalet ledamöter i delegationen bordebegränsas till ett fåtal. Till delegationen borde knytas ett mindresekretariat. beslutade i allt väsentligt enligt förslagen (KU1980/81:20, rskr 1980/81:200). förutsatte att frågan omkansliresurser fortlöpande skulle bevakas,, så att resurserna kunde anpassastill arbetsuppgifternas utveckling. framhöll vidare atterfarenheterna av samordningsarbetet borde utvärderas före treårsperiodensslut. Utvärderingen borde redovisas för som underlag för ettställningstagande till hur samordning m. m. av informationsverksamheten skallombesörjas . En särskild delegation för samordning av samhälletsinformation bör nu tillkallas. En allmän.utgångspunkt för delegationens arbetebör självfallet vara de principer för samhällsinformation till medborgarna somantagits av senast i sarnband med behandlingen av 1979 årsbudgetproposition. Delegationens arbete bör i övrigt vägledas av detriksdagsbeslut som jag har redovisat. Härvid bör delegationen särskiltpröva möjligheterna att få till stånd en effektiv samordning dels av destatliga myndigheternas informationsverksamhet dels av information av gemensamtintresse för stat, kommun och landsting. Samordningen bör bl. a. syfta till attåstadkomma kostnadsbesparingar. Medborgarnas behov av information om sinarättigheter och skyldigheter bör ges förtur framför myndigheternas behov avatt beskriva sin verksamhet.. Delegationen bör vid arbetets påbörjande samt vidare underarbetets gång informera berörda huvudorganisationer och i förekommande fallannan berörd central arbetstagarorganisation med vilken staten har eller brukarha avtal om löner och andra anställningsvillkor samt bereda dem tillfälle attframföra synpunkter. Delegationen bör bedriva sitt arbete som enförsöksverksamhet . Erfarenheterna.av samordningsarbetet börutvärderas före treårsperiodens slut och redovisas till regeringen ien enkel rapport. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag attregeringen bemyndigar chefen för budgetdepartementet att tillkalla en delegation med högst 7 ledamöter meduppdrag att verka för samordning av myndigheternas informationsverksamhet att utse en av ledamöterna att vara ordförande Skr.1982/83:103 a/f besluta om sekreterare ochannat biträde åt delegationen. Del II Vidare hemställer jag attkostnaderna skall belasta åttonde huvudtitelns Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandeoch bifaller hans Chefen för ekonomidepartementet, statsrådet , anför. Omfattningen av de statliga budgetunderskotten ställerstora krav på utformningen av statens upplåning. En väsentlig aspekt härvidlagär att söka få statens upplåning att i hög grad ske på annat sätt än genomupplåning i banksystemet. Genom att tillämpa placeringskrav för försäkringsbolagenoch allmänna pensionsfonden har relativt stora belopp kunnat lånas upp fråndessa institut. Någon mer betydande ökning av upplåningen från dessaförsäkringsinrättningar torde dock inte kunna ske. Placeringskraven, som redani dag har nått en nivå om för en stor del av dessa institut, kan såledesinte höjas i någon avsevärd grad. Den totala placeringskapaciteten hosförsäkringsinstituten växer inte heller i samma takt som statensupplåningsbehov. Genom emissioner av framför allt sparobligationer ochpremieobligationer har en viss begränsad upplåning kunnat ske direkt hoshushållen. En betydande del av statens upplåning har skett i detsvenska banksystemet. En fortsatt omfattande statsupplåning i bankerna medförflera problem. Budgetunderskottens likvidiserande effekter kommer därigenom attfortsätta, har lyckats förhindra att dettalikviditetstillskott kunnat Ugga till grund för en ytterligare storlikviditetstillväxt genom en omfattande bankutlåning. Successiva höjningar av bankernas likviditetskrav harinneburit att bankernas utlåning till allmänheten kunnat hållas inom rimligagränser. Fortsatta statUga budgetunderskott kommer dock snart att medföra attanvändningen av likviditetskrav inte längre får någon större effekt. uppgår Ukviditetskraven för de stora bankerna till . I denkreditpolitiska lagstiftningen har en gräns satts vid . ytterligare höjning av likviditetskraven för bankernastöter dock inte enbart på legala problem. Ett alltför stort innehav av statsobligationer får också besvärande effekter på bankernas verksamhet och finansiella situa tion. Staten måste sträva efter att huvuddelen av dess upplåning sker i form ay långfristiga, fast förräntade obUgationer. Detta innebär emellertid att 78 bankerna tvingas medverka till enmycket omfattande transformering av ränterörUg inlåning, huvudsakligen av avista-karaktär,till fast förräntade Skr. 1982/83:103 placeringar. Bankerna blir härigenomextremt känsliga för ränteförändring- Dir. 1982:5 ar med mycket stora kasti lönsamheten. Detta begränsar också flexibiliteten i riksbankenspenningpolitik. har mot denna bakgrund förtdiskussioner med bankerna om olika sätt att öka försäljningen av statensvärdepapper direkt hos företagen och hushållen. En väg, som riksbankenföreslagit, är att bankerna skuUe inrätta särskilda obligationsfonder i vilkaallmänheten skulle kunna förvärva andelar. Dessa obligationsfonder skulleadministreras av bankerna men inte tillhöra dem och alltså inte tas upp ibankernas balansräkningar. Detta irinebär att bankerna via fonderna skullekomma att agera som förmedlare av statsobligationer åt andelsägarna, dvs.allmänheten. Skall det vara möjligt att i någon betydande omfattningsälja statsobligationer till allmänheten måste det skapas en väl fungerandeinstitutionell ram. Detta är en nödvändig förutsättning oavsett formerna ochvillkoreri för statsupplåningen. En utgångspunkt måste vara att staten inte själv byggerupp en omfattande försäljningsorganisation utan att försäljningen tillallmänheten sker geriom bankerna. Det är också viktigt att allmänhetens uttagav inlåningsmedel för placering i statsobligationer inte förändrar desskundförhållande till bankerna. Det är vidare angeläget att det är teknisktlätt att sälja andelar och överföra pengar till andra konton i banken. En förutsättning för att ett system med obligationsfonderskall få någon större omfattning är att det skapas tillräckliga incitament förbankerna att inrätta sådana fonder. Enligt vad jag erfarit från riksbankenskulle detta kunna ske genom att den förlust av inlåning och därmed minskadutlåningskapacitet, som en placering i fonder innebär, kompenseras genom ensärskild avräkningsregel i fråga om likviditetskvoterna eller på annat sätt såatt den enskilda bankens utlåningsmöjligheter inte minskar. Även andra metodersom ger ett likartat resultat kan tänkas. Fondkonstruktioner som den här berörda faller i och försig under definitionen på aktiefonder enligt aktiefondslagen (1974:931). Dennalagstiftning är huvudsakligen uppbyggd med tanke på en aktiehantering och.karakteriseras av att ett särskilt aktiebolag, fondbolag, förvaltar fonden.Detta innebär att lagstiftningen inte passar för obligationsfonder av det slagsom det här är fråga om. Visserligen finns det i nuvarande lagstiftning vissdispensmöjlighet. En fondkonstruktion som bygger på dispenser från gällandelagstiftning kan givetvis inte ses som en permanent lösning. Skall systemet medobligationsfonder kunna fungera på ett smidigt sätt bör lagstiftningenanpassas. Jag anser därför att en särskild utredare bör tillkallasför att klarlägga vilka lagstiftningsåtgärder som bör vidtas för att möjliggöraen smidig uppbyggnad av särskilda obligationsfonder. Utredningsarbetet bör skemed utgångspunkt i den lagstiftning som gäller för aktiefonder. Aktiefondslagens bestämmelser är i hög grad utformade föratt skydda andelsägarna. Så t.ex. föreskriver lagen viss begränsning i en fondsinnehav av aktier i ett och samma företag. Syftet med denna begränsning är attöka riskspridningen hos fonden. Något motsvarande behov finns inte när fråga ärom placering i statens skuldförbindelser. Enligt aktiefondslagen finns det dels ett fondbolag somförvaltar aktiefon- '" 1982/83:103 den, dels en förvaringsbank somendast förvarar fondens tillgångar samt Del II mottar inbetalningar och ombesörjer utbetalningar förfonden. om en fond som skall placera sina tillgångar istatsobligationer föreligger inte några skäl för en sådan bodelning. Tvärtomkan det i ett sådant fall vara en fördel om banken aktivt kan svara för fondensverksamhet. Också i övrigt bör förenklingar övervägas i förhållande till vadsom gäller för aktiefonder. Under de diskussioner som förts mellan och bankernaom obligationsfonder har berörts möjligheten av att bilda s. k. slutna fonder,dvs. fonder av en från början bestämd storlek och med ett fixerat antalandelar. Nuvarande lagstiftning medger inte någon sådan konstruktion avaktiefonderna. Utredaren bör undersöka möjligheten att tillåta slutnaobligationsfonder. Av konstruktionen med slutna fonder följer normalt attandelarna inte kan lösas in. Däremot kan de överlåtas till någon utomstående.Vare sig obligationsfonderna skulle bli öppna eller slutna aktualiseras fråganom allmänhetens placeringar i sådana fonder kan vara låsta . Ävendenna fråga bör utredaren undersöka. En förutsättning för att ett system med obligationsfonderskall kunna fungera väl är att allmänheten inte stöter på några praktiskaproblem som andelsägare. För andelsägaren bör en placering i en obUgationsfondvara lika enkel som en insättning på ett normalt bankkonto. I de aktiefondersom finns och som inte bygger på registrering av fondandelar, erhållerandelsägaren ett värdepapper - andelsbevis. Utredaren bör undersöka huruvidaför de här avsedda fondernas del andelsbevis resp. registrering kan ersättas avnågot slags kontotillgodohavanden. När det gäller lagstiftningstekniken skulle i och för sigspeciella regler för obligationsfonder kunna arbetas in iaktiefondlagstiftningen. Sannolikt är dock en särskild lagstiftning attföredra. Utredaren bör vidare pröva om en obligationsfond av här tänkt slag ärförenlig med nu gällande banklagstiftning. Utredaren bör överväga om den kreditpolitiskalagstiftningen behöver förtydligas när det gäller möjligheten .att kompenserabankerna för placeringar i obligationsfonderna på elt sådant sätt somriksbanken har angett. Utredningen bör bedrivas skyndsamt. Utredaren skall enbartöverväga de legala förutsättningarna för obligationsfonder och skall inteberöra de bakomliggande kreditpolitiska bedömningarna. Under arbetets gång uppkommernaturligen gränsfall mellan de rent legala frågorna och allmännakreditpolitiska frågor. I sitt arbete bör utredaren samråda med kommittén (E1980:03) om översyn av kreditpolitiken och den kreditpolitiska lagstiftningensamt med banklagsutredningen (Fi 1976:04). Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagatt regeringen bemyndigar chefen för ekonomidepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att utredafrågan om inrättande av obligationsfonder i enlighet med vad jag nu har angett, att besluta om experter, sekreterare och annat biträde åtutredaren. Vidare hemställer jag att regeringen föreskriver attkostnaderna skall belasta sjunde huvudtitelns kommittéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch bifaller hans Skr. 1982/83:103 hemställan. Chefen för , statsrådetElmstedt, anför. För är utrikeshandeln av mycket stor betydelse. Ca30 % av vår BNP exporteras. En förutsättning för denna handel är att vi hartillgång till ett väl fungerande system av internationella transporter. I mångaavseenden ter sig emellertid den internationeUa transportutvecklingen somproblemfylld. En växande protektionism, stigande energipriser och införandetav ny teknik inom transportväsendet gör framtiden svårbedömd. FörhåUandetkompliceras av att investeringar i transportväsendets fasta anläggningar, t.ex. hamnar, vägar, flygplatser, är mycket kostnadskrävande. De har som regelockså lång livslängd. I en sådan situation är inriktningen av det svenskaagerandet när det gäller internationella transporter inte längre lika självklarsom . Det är därför angeläget att söka analysera vilka problem som kanmöta oss och därefter söka fastställa realistiska handlingsalternativ för envidareutveckling av våra internationella transporter. I en inomkommunikationsdepartementet upprättad PM, dagtecknad , behandlasöversiktligt dessa frågor. I promemorians första avsnitt tecknas bakgrunden ochvissa viktigare drag i den internationella utvecklingen. I ett andra avsnittredogörs för hittillsvarande principer för svensk politik beträffande deinternationella transporterna och aktuella problem beträffande dessa.Vissa synpunkter lämnas också på vilken huvudriktning en svensk politik skullekunna få för de internationella transporterna . Jag anser det viktigt att det arbete, som inletts ochsom återges i promemorian, förs vidare. En särskild utredare bör tillkallas föratt ta fram underlag för framtida beslut av statsmakterna i fråga om deinternationella transporterna. Utredarens uppgift är att dels analysera de problem som och längre fram kan väntas möta oss i fråga öm de internationellatransporterna, dels föreslå lämpliga åtgärder som sätter bättre i ståndatt bemästra dessa problem. I detta sammanhang bör utredaren särskilt beaktamöjligheterna till nordiskt samarbete. Utredaren bör hålla nära kontakt med pågående utrednings-och förhandlingsarbete på det utrikeshandelspolitiska området. Utredaren bör i huvudsak grunda sitt arbete på befintligtsvenskt och internationellt tillgängligt material, sorii kan kompletteras genom kontakter med internationella organisationer, svenska och utländska myndigheter, forskningsinstitutioner, arbetsmarknads- och intresseorganisationer samt 81 6 1982/83. 1982/835103- transport- och industriföretag såatt en allsidig belysning av problemområdet Del H erhålls. Utredaren bör redovisa resultatet av sitt arbete senastunder . Utredaren bör beakta vad som anförts i direktiven (Dir1980:20) till samtliga kommittéer och särskilda utredare angående finansieringav reformer. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagatt regeringen bemyndigar chefen för - att tillkallaen särskild utredare med uppdrag att analysera aktuella och förutsebara problembeträffande internationella transporter och att lämna förslag tilllämpliga åtgärder för att bättre bemästra dem, - att besluta omsakkunniga, experter, sekreterare och annat biträde åt utredaren. Vidare hemställer jag att regeringen beslutar attkostriaderna skall belasta sjätte huvudtitelns kommittéanslag! Regeringen ansluter sig till föredragandes övervägandenoch bifaller hans hemställan. Dir 1982:7. . Bestämmelserom skydd mot allvarliga smittsamma sjukdomar finns i smittskyddslagen(1968:231, ändrad senast 1981:581) och i smittskyddskungörelsen (1968:234).Lagen indelar sjukdomarna i allmänfarliga, veneriska och övriga smittsammasjukdomar. Inom kommunerna bär i första hand hälsovårdsnämndenansvaret för att erforderliga åtgärder vidtas till skydd mot smittsammasjukdomar. Länsstyrelserna vakar över att dessa sjukdomar bekämpas i länen.Landstingen har genom en särskild smittskyddsläkare, distriktsläkare,distriktssköterskor samt infektionskUniker och mikrobiologiska laboratorieransvaret för viktiga uppgifter inom smittskyddet. Inträffade fall av smittsammasjukdomar rapporteras till bl. a. smittskyddsläkaren och statens bakteriologiskalaboratorium. Högsta tiUsyneri över verksamheten utövas av socialstyrelsen.Styrelsen meddelar råd och anvisningar till ledning för hälsovårdsnämnderna.Vid sidan av de centrala smittskyddsförfattningarna finns några författningarsom har nära anknytning till smittskyddslagen. kan nämnas karantänsförordningen (1975:1019),. lagen (1956:294) om Skr. 1982/83:103 ersättning åt smittbärare och kungörelsen(1956:296) om ersättning av Dir. 1982:7 statsmedel i vissa fall vidingripande i hälsovårdens intresse. Till lagen om ersättning åt smittbärarefinns en tillämpningskungörelse. I de tre sistnämnda författningarna reglerasvissa frågor om ersättning på grund av myndigheters ingripande med stöd av bl.a. smittskyddslagen. , miljö- och hälsovårdsnämnden i Stockholmskommun och hälsovård har i olika framställningar tillregeringen aktualiserat frågan om en översyn av smittskyddsförfattningarna.Miljö- och hälsovårdsnämnden i har påpekat att ansvarsfördelningenmellan olika berörda myndigheter behöver närmare preciseras särskilt när detgäller ansvaret för information i samband med epidemier. Smittskyddet är i likhet med många andra områden inom denallmänna hälsovården föremål för en fortlöpande förändring. Nya rön i fråga omsmittsamma sjukdomars orsaker och spridningsmönster innebär ofta ändradeförutsättningar för organisationen av samhällets beredskapsskydd. i 1 § smittskyddskungörelsen anges 22 sjukdomar såsomallmänfarliga. Det kan ifrågasättas, om vissa av de uppräknade sjukdomarnanumera behöver betraktas som allmänfarliga. Å andra sidan kan det finnas andrasmittsamma sjukdomar som bör hänföras till gruppen allmänfarliga sjukdomar. Vadjag nu anfört motiverar enligt rnin mening en samlad översyn avsmittskyddsförfattningarna. För detta ändamål bör en särskild utredaretillkallas. Utredaren bör se över smittskyddslagen och angränsandeförfattningar med hänsyn till det behov av skydd mot smittsamma sjukdomar somkan bedömas vara erforderligt. Vissaolägenheter föreligger enligt med det nuvaranderapporteringssystemet. Det är angeläget att utredaren tar ställning tillbehovet av rapportering och även beaktar att rapporteringssystemet byggs upp såatt det fyller sin viktiga funktion i bekämpningen av smittsamma sjukdomar.Behovet av anpassning av smittskyddslagens bestämmelser till närliggandelagstiftning t. ex. livsmedelslagen (1971:511) och epizootilagen (1980:369) börbeaktas. Utredarenbör arbeta med den utgångspunkten att i smittskyddsförfattningarna också skalltas in föreskrifter om skyldighet för den som har att svara för skyddet motsmittsamma sjukdomar att under fredstid vidta de förberedelser som behövs för attsmittskyddet även under beredskapstillstånd och krig skall kunna fyllauppställda krav. Undersenare år har frågan om det är lämpligt att använda tvångsmedel förförebyggande och behandling av sexuellt överförda sjukdomar ofta debatterats.Jag anser att tiden nu är mogen att pröva frågan om det alltjämt finns ettbehov av att särreglera de veneriska sjukdomarna. I detta sammanhang böruppmärksammas att de sexuellt överförbara sjukdomarna är betydligt fler än desom regleras i smittskyddslagen. 1982/83:103 Den uppgiftsfördelning mellan kommun, landstingskommun och de Del II statliga organen på regional och central nivå somsmittskyddslagen och kungörelsen bygger på har i allt väsentUgt fungerat väl.Från vissa kommuners sida har dock ifrågasatts om det är lämpligt attkommunerna står som huvudmän för karantänsläkarna., Utredaren bör övervägadenna fråga. Det är vidare av värde att få belyst hur samarbetet mellankommun, landsting och länsstyrelse i smittskyddsfrågor fungerar efter avvecklingenav länsläkarorganisationen . I min anmälan till propositionen (1981/82:97) om hälso-och sjukvårdslag m. m. berörde jag - med anledning av ett påpekande frånlagrådet - frågan om att till smittskyddslägen föra över en bestämmelse om landstingensskyldighet att erbjuda vård vid smittsam sjukdom. Utredaren bör överväga detta.Jag diskuterade vidare frågan om att ur den nya lagstiftningen utmönstra vissadetaljbestämmelser om organisationen av hälso- och sjukvården. Jag var inte dåberedd att avskaffa begrepp som distriktsläkare, öppen och sluten vård, sjukhusm. m. med hänsyn till att de förekommer i andra lagar, t. ex. smittskyddslagen.I enlighet med vad jag anförde i denna proposition bör förutsättningarna attavskaffa nämnda begrepp i den nya smittskyddslagen prövas. I den nya lagen bör bestämmelser ay detaljreglerandekaraktär om möjligt undvikas. Sådana bestämmelser bör meddelas avsocialstyrelsen efter bemyndigande av regeringen i den mån det behövs. Det börunderstrykas att smittskyddslagen till sin karaktär är en tvångslagstiftning,dvs. åtgärder kan vidtas, vård och behandling meddelas etc. utan den enskildessamtycke. Behovet av rättssäkerhet måste därför tillgodoses i lagstiftningen. I detta sammanhang bör nämnas att en särskild arbetsgrupp(Kn 1980:03) inom har till uppgift att se över de statligamyndigheternas tillsyn och kontroll av och landstingskommunalverksamhet. Samråd bör ske med arbetsgruppen. I översynen bör även ingå enspråklig och redaktionell överbearbetning. Det är viktigt att språket i en lageller författning är klart och lättfattligt och detta är särskilt viktigt närbestämmelserna ofta måste tillämpas under pressande förhållanden. Utredaren bör vara oförhindrad att ta upp även andrafrågor som har samband med uppdraget och som kan komma att aktualiseras underarbetets gång. I sitt arbete bör utredaren samråda med berörda statligamyndigheter samt och . Utredarenskall vidare utgå ifrån vad som föreskrivs i direktiven (Dir. 1980:20) tillsamtliga kommittéer och särskilda utredare angående finansiering av reformer. Med hänvisning till vad jag nu anfört hemställer jag attregeringen bemyndigar det statsråd som har till uppgift att föredra ärenden omallmän hälsovård att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att se översmittskyddsförfattningarna, att besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt utredaren. Vidare hemställer jagatt regeringen beslutar att kostnaderna skall belasta Skr. 1982/83:103 femte huvudtitelns kommittéanslag. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och bifaller hennes hemställan. Ansvar och uppgifter inom beredskapsområde Riksdagenhar fattat ett principbeslut om framtidauppgifter och organisation (prop. 1979/80:6, SoU 45, rskr 386). I propositionenanförs att en decentralisering och förskjutning av ansvar och uppgifter frånsocialstyrelsen till sjukvårdshuvudmännen bör kunna komma tiU stånd beträffandeberedskapsfrågor. bör uppgifter förändras mot merövergripande samordningsfrågor. Riksdagenhar beslutat (prop.