prop · G603163 · 1982-12-31 00:00:00 — Del ligger ju uppenbarligen i de berörda förelagens eget intresse atlpersoner med mera omfattande kriminell belastning som ligger nära tillbaka itiden inte fär syssla med känsliga installationsarbeten av exempelvisinbrottslarm. Jag förordar en lösning av nu angivet slag. Till frågan hur den lagleknisklbör genomföras återkommer jag i specialmotiveringen. Fråntillståndsplikten bör staten undantas. , vilkasom framgått är föremål för kontroll i annan ordning, bör inte heller omfattasav tillståndsplikten. Tillslåndsärendena kommer alt bli förhållandevis få tillantalet och kan enligl min uppfattning utan vidare handläggas inom ramen förnuvarande resurser. 2.5 Direktanslutning av larm till polisen Departementsförslagetinnebär alt anläggningar för överfallslarm får anslutas till polisenslarmmottagare efter beslut av polismyndigheten i orten. Anslutning får medges,om del är sannolikt all innehavaren löper risk att bli utsatt för rån ellerannat överfall. De lokala polismyndigheterna föreslås vidare få besluta omdirektanslutning av inbrottslarm från objekt som är vikliga för totalförsvaretsamt objekt som tillhör postverket och bankväsendel. Även inbrottslarm frånandra objekt får direklanslulas, om det är påkallat av särskilda skäl, men dåefter beslut av rikspohsstyrelsen. Utredningsförslagetöverensstämmer med departementsförslaget utom i vad avser rätten till direklanslutningav inbrottslarm, som enligt utredningen bör begränsas till atl i huvudsak avsevikliga objekt inom totalförsvaret. Remissinstansernahar i allmänhet godtagit utredningsförslaget beträffande direktanslutning avöverfallslarm. Förslaget om att på angivet sätt begränsa rätten till direklanslutningav inbrottslarm har däremot kritiserats från många håll. Det har därvid frtimförallt hävdats att även bör få direktansluta sinainbrottslarm till polisen. (Se vidare bilaga 3 avsnitt 2.6.) Prop.1982/83:163 29 Enligtnuvarande ordning har innehavare av anläggningar för överfallslarm i regelmöjlighet att ansluta dessa till polisens larmmottagare. I fräga om direklanslutningav inbrottslarm gäller enligl tidigare nämnda anvisningarall sådan anslutning får medges av den lokala polisstyrelsen beträffande förtotalförsvaret viktiga objekt, postverket och bankväsendel tillhöriga objekt samlapotek. Efter prövning av rikspohsstyrelsen får dhektanslulning medges även iandra fall, exempelvis beträffande objekt som kräver särskilt skydd på grundav att de inrymmer stora egendomsvärden. Objekt som faller utanför dennabeskrivning men som var anslutna när anvisningarna utfärdades har t. v. fåttvara kvar under fömtsättning all de inte har utgjort någon belastning medhänsyn till polisens arbete i övrigt. För direktanslutning utgår numeraavgifter enligt förordningen (1982:789) om ersättning för polisbevakning ochför anslutning av larmanläggningar till polisen. Utredningenhar antagit att användningen av överfallslarm " kommer att ökaoch har mol den bakgmnden föreslagit att polisen skall fä befogenhet altbegränsa kretsen av objekt som skall medges rätt till direklanslutning avsådana larm. Avgörande för om anslutning skall tillåtas bör enligt utredningenvara innehavarens behov av direktanslutning med hänsyn till risken för råneller överfall och möjligheterna för polisen att hålla en god ulryckningsberedskapi distriktet. Närdel gäller rätten alt direktansluta anläggningar för inbrottslarm har utredningenföreslagit betydande inskränkningar i förhållande till vad som gäller. Ensådan anslutning bör tillåtas endast beträffande objekt som är viktiga förtotalförsvaret. Den nuvarande rätlen liU anslutning för ,apotek samt andra skyddsvärda objekt bör enligt utredningen avskaffas.Förslaget har gmndats bl. a. på uppfattningen atl det i princip i första handmåste vara vars och ens egen sak att skydda sin egendom och att de nuvarandeprinciperna för anslutning av inbrottslarm har lett till att ansvaret ochkostnaderna för skydd av privat egendom till stor del har övervältrats påsamhället. Remissinstansernahar genomgående godtagit utredningens förslag rörande överfallslarm. Deremissinstanser som har tagit upp frågan om rätten till direklanslutning avinbrottslarm har i allmänhet ansett att utredningen här har intagit en aUlförrestriktiv hållning. Sålunda har bl. a. framhållit som sinmening atl direklanslutning av inbrottslarm bör tillåtas också beträffandepostkontor, banker, apotek och - efter en restriktiv prövning - även andraskyddsvärda objekt. har för sin del tagit avstånd frän tanken altverket inte längre skulle fä ansluta sina inbrottslarm tiU polisen. a. framhålht all hemliga handlingar, under postbefordran enligt gällande instmktionerskall förvaras i larm-skyddade valv eller värdeskåp med inbrottslarm som ärkopplade liU polisen. Även bankema har bestämt avvisat utredningens förslag,medan man från apotekshåll har accepterat utredningens ståndpunkt. 1982/83:163 30 Jagvill för min del först erinra om att överfallslarm syftar till att påkalla hjälpi akuta nödsituationer. Det kan i praktiken vara fräga om exempelvis väpnaderån, där alltså ett mycket allvarligt hot är riklat mot en eller flera människor.Elt polisingripande måste därför alltid kunna göras snabbt, när ett sådant larmhar utlösts. Anläggningar för överfallslarm finns regelmässigt i post- ochbankkontor, men även apotek och en del varuhus och butiker har sådanalarmanordningar. Jag ansluter mig i likhet med flertalet remissinstanser tillutredningens förslag rörande rätten till direktanslutning av sådanaanläggningar. Närdet sedan gäller inbrottslarm bör först framhållas att utredningen givetvisinte har avsett att de intressenter som enligt dess förslag skulle förlorarätlen till direktanslutning därmed också skulle gå miste om möjligheten atthålla sig med inbrottslarm. Skillnaden består i praktiken i att de i framtidenskulle fä ansluta dessa anläggningar till andra larmmoltagare, vars främstauppgift skulle vara att kontrollera och i förekommande fall förmedla larmentill polisen. Klartär dock att detta skulle innebära en försämring av skyddet för de aktuellaobjekten, i synnerhet vad avser förhållandena utanför de största kommunerna.Delta gäller även om man i enlighet med vad som förut har förordats övergerutredningens tanke på en generell skyldighet för objektsinnehavarna att låtakontrollera larmorsaken innan ett larm vidarebefordras till polisen. Delförutsatta systemet skulle ju ändå innebära att frän utryckningssynpunktvärdefulla minuter förloras som åtgår frän det att ett larm harutlösts till dess att det hunnit vidarebefordras till polisens kännedom. Åandra sidan måste man naturligtvis pä något sätt avgränsa den krets som skalltillåtas direktanslutning. I linje med vad remissinstanserna har påpekat bördenna gränsdragning göras med utgångspunkt från de olika objektens karaktär,varvid naturligtvis det behov som typiskt sett föreligger av en snabbpolisinsats vid ett brottsligt angrepp träder i förgrunden. Även allmänna brottsförebyggandesynpunkter måste här tillmätas betydelse. Fråndessa utgångspunkter inger förslaget att ta ifrån banker och postkontor derasnuvarande rätt till direklanslutning stark tvekan. I banker och postkontorförvarasju stora mängder kontanter och de är därför attraktiva mål för personersom planerar atl begå brott. För bankernas del är det kanske i första hand de s.k. serviceboxarna som brukar vara utsatta för angrepp. Det rör sig i dessa fallom pengar som allmänheten deponerar i bankerna efter stängningstid. Mendessutom förvaras ju stora värden i bankkontor och i penningautomater, och isina bankfack förvarar bankerna i stor utsträckning värdehandlingar m.m. förallmänhetens räkning. När det särskilt gäller postkontoren tillkommer den i postverketsremissyttrande framförda synpunkten alt där stundom förvaras hemligahandlingar av skiftande art, vilka kan kräva det särskilda skydd som häråsyftas. Prop.1982/83:163 31 Vidinbrott och liknande brottsliga angrepp mot banker och postkontor finns det motden nu angivna bakgrunden ett påtagligt behov av snabba och redan iinledningsskedet effekdva åtgärder från polisens sida. Enligt min mening bör dedärför även i fortsättningen ha möjlighet att direktansluta sina inbrottslarm tillpolisens larm mottagare. Detsamma bör naturligtvis gälla i fråga om objekt somär viktiga för totalförsvaret. Medgivande till direktanslutning bör i samtligadessa fall kunna ges av polismyndigheten i orten. Givetvisfinns en del andra objekt som har ett lika påtagligt skyddsbehov och därliknande synpunkter pä snabba polisingripanden sålunda gör sig gällande. En nyreglering i ämnet bör därt'ör - i likhet med vad som gäller - ge möjlighet atl,om särskilda skäl föreligger, tillåta direktanslutning av inbrottslarm ävenfrån andra objekt. Här bör tillståndsfrågan prövas från fall till fall medhänsyn till det aktuella skyddsbehovet. Enligt den nuvarande ordningen ankommerdet pä att pröva dessa ärenden. Jag ser ingen anledning attändra på detta. Tvärtom ger denna centrala beslutsordning en garanti för enenhetlig praxis pä området, låt vara att man naturligtvis måste beakta delokala förhållandena, däribland belastningen i fräga om utryckningsanspräk pädet aktuella polisdistriktet. Förapotekens del är förhållandena något annorlunda. De har enligt nuvarandeordning möjlighet att direktansluta sina inbrottslarm till polisen. Avapoteksbolagels remissyttrande i detta ärende framgår emellertid att apoteken ibetydande utsträckning har övergått eller kommer att övergå till att anslutasina inbrottslarm till bevakningsföretag eller larmcentraler. Skyddsbehovet förapotekens del är typiskt sett inte lika stort som när det gäller bank- ochpostkontor. Vid en ny reglering torde apoteken mot bakgrund av det anförda intebehöva ingå i uppräkningen av objekt som generellt skall tillåtasdirektanslutning. Vissa övergångsbestämmelser torde dock bli erforderliga. Den ordning som jag här harförordat medför att det blir nödvändigt att ompröva tillstånden för en del avde objekt som är anslutna till polisens larmmottagare. Jag syftar på deobjekt som var anslutna och som då enligt den särskildaövergångsregeln medgavs rätt till fortsatt anslutning. I den män innehavarna avsådana anläggningar även fortsättningsvis vill ha sina larm direktanslutna,bör tillståndsfrågan prövas pä nytt av . Om det då bliraktuellt att inte ge tillständ till fortsatt anslutning, måste givetvisvederbörande intressent få möjlighet att under en övergångstid ansluta sittlarm till en annan larmmottagare. Detta bör beaktas när övergångsbestämmelserutformas i ämnet. Den reglering som behövspå det nu aktuella området behöver inte ha form av lag utan kan tas in i en avregeringen beslutad förordning. Det kan inte uteslutas att ändrade förhållandenkan föranleda en annan bedömning i någon av de frågor rörande direktanslutningsom jag förut har berört. Det bör då ankomma på regeringen att besluta härom. 1982/83:163 32 Departementsförslagetinnebär att tanken på en sanktionsavgift som påföljd vid obefogade larm t. v.avvisas. Utredningsförslagetöverensstämmer med departementsförslaget. Remissopitiionettär splittrad i denna fråga. Hälften av remissinstanserna har anslutit sig tiU utredningensuppfattning, medan ungefär lika många har intagit en motsatt ståndpunkt ochförordat alt man inför en avgift av angivet slag- (Se yidare bilaga 3 avsnitt2.3.) Förslagom att införa något slag: av sanktionsavgift på del här området fördes urspmngligenfram i den debatt som föregick tillkallandet av larmul-redningen, se bl. a, JuU1978/79:7 och 1975 ärs poHsutrednings belänkande (SOU 1979:6) Polisen (s.164-165). Frågan berördes även i utredningsdirektiven, Försin del har utredningen alltså stannat för atl inte föreslå elt avgiftssystemav det här slaget. Utredningens uppfattning är, som jag fömt har berört, alldel skuUe vara prihcipiellt felaktigt att ta ut en kostnadstäckande generellavgift av objektsägarn.a för alla larm, vare sig de är befogade ellerobefogade. En eventuell avgift måste därför enligl utredningen utformas sä altden skulle utgå bara i de fall då pohsen gör en utryckning i anledning av ettfalskt larm, dvs. ett larm som inte ullösts av ett brottsligt angrepp på delskyddade objektet. Utredningenhar emellertid anföit flera argument mot en sanktionsavgift av detta slag.Sålunda har framhållits all svårigheten att i del särskilda fallet fastställaden direkta larmors.iken gör ett sådant system.mycket svårt att tillämpa. Denomständigheten att ett larm har förefallit obefogat när polispersonal kommittill platsen behöver ju inte utesluta alt det i verkligheten har förekommit eltförsök till brottsligt angrepp, låt vara utan synliga spår i efterhand.Utredningen har i den delen framhållit att man för att kunna få en någorlundapålitlig bedömning av larmorsak skuhe behöva införa en ordning soin innebär atlen tekniker följer med yid varje larmul-ryckning för att kontrollera larmutmstningenoch att polispatmUen ges tillräckligt med tid för en noggrann undersökning av larmobjektel.En sådan lösning är enligt utredningen varken praktiskt genomförbar eller ekonomisktförsvarbar. Utredningenhar även diskuterat möjligheten att lägga bevisbördan för alt elt larm harvarit befogat på objeklsägaren men har avvisat även en sådan lösning, närmastav det skälet att den skulle föra nied sig en komplicerad och resurskrävandeadministration. Somen annan nackdel har utredningen åberopat alt det sannolikt skiille varanödvändigt att utforma reglerna om avgiftsbeloppets slorlek på ett sådant sättalt hänsyn kan tas till betalningsförmåga!] hos dem spm skall Prop.1982/83:163 33 För att systemet skulle få någon effekt för stora och betal-ningsslarkaförelag måste det nämligen enligl utredningen krävas myckel höga avgifter. Menrisken alt drabbas av sädana avgifter skulle förmodligen avhålla mindreförelag från att skaffa larmanordningar, trots att detta frånbrottsförebyggande synpunkt kunde vara befogat. En låg generell avgift skulle åandra sidan inte få nämnvärd effekt på större företag. Utredningen har befaratall ett avgiftssystem även med hänsyn härtill skulle ställa krav på en krångligoch resurskrävande administrativ apparat. Remissutfalletär som nämnts ganska splittrat. ÅlskiUiga remissinstanser har anslutit sig tillutredningens ställningstagande. En motsatt uppfattning har emellertid framförtsfrän flera håll. De remissinstanser som har uttalat sig för en sanktionsavgifihar ansett att utredningens argument inte är övertygande. Några förslag tillhur man skall bemästra de av utredningen belysta svårigheterna har emeUertidinte lagts fram. Däremot har heh allmänt framhållits att ett ordentligtekonomiskt påtryckningsmedel i förening med andra åtgärder bör kunna bidratill alt bättre anläggningar anskaffas och tiU atl tillsyn och skötselförbättras. Föregen del vill jag inte utesluta all ett system med falsklarmsavgifter skullekunna innebära vissa fördelar. Larminnehavama skulle därmed få en ytterligareekonomisk press på sig att verka för att deras anläggningar inle avgerobefogade larm. Detta skuUe kunna få betydelse inle bara när det gällerunderhåll av anläggningarna samt utbildning av den handhavande personalen ulanäven som en faktor all la med i bedömningen vid anskaffning och installation avnya anläggningar. har framhållit är del emellertid klart att ett avgiftssystemär behäftat med vissa nackdelar. UppenbarUgen skulle svårigheten altfastställa den egentliga larmorsaken skapa problem. I stället för alt som nukunna lämna platsen efter alt ha konstaterat att någon pohsinsats inte behövsskulle sålunda polisen i åtskiUiga fall behöva verkställa enbrottsplatsundersökning och en teknisk undersökning av larmanordningen för attfaslsläUa larmorsaken. En sådan ordning skulle alltså bh resurskrävande, ochsannolikt skulle man ändå stöta på många fall där det inte går att med säkerhetfastställa larmorsaken. Denu berörda nackdelarna torde i allt väsentligt kvarstå även om bevisbördan föratt larmet inte var omotiverat läggs pä anläggningsinnehavaren. Polisen skullesäkerligen ändå få göra en hel del egna undersökningar bl. a. för alt fåunderlag att utvärdera den av anläggningsinnehavaren förebragla utredningen. Iannat fall riskerar man att avgiften i praktiken skulle drabba slumpmässigt ochineffektivt. Återståralltså möjligheten att ta ut avgift vid alla larmutryckningar som pohsen gör.Den frågan har jag tidigare berört i avsmttet om larminnehavarnas skyldigheter(se avsnitt 2.3). Mot en sådan ordning kan som jag där framhöll anföras en delprincipiella betänkligheter. Detta gäller kanske i synnerhet om systemet skulleutformas på del sättet att en avgift las ut för 3 1982/83. Prop.1982/83:163 34 attuppgift lämnas tiU polisen om larm från en icke direktansluten anläggning. Enordning av detta slag skulle i praktiken ligga nära en generell avgiftsbeläggningav pohsanmälningar om akuta händelser som bedöms påkalla polisingripande. Somjag fömt konstaterade erbjuder del nu före-hggande materialet inle lilhäckligtunderlag för elt förslag i denna riktning. Jag viU emeUertid erinra om att jag samfidigtframhöll alt en ersättningsskyldighet av detta slag torde vara en av de frågorsom får övervägas närmare, om de åtgärder som jag har föreslagit i detföregående inte leder till en minskning av antalet obefogade larm. Deinvändningar som kan anföras mot en renodlad sanktionsavgifi vid obefogadeinbrottslarm gör sig inte i lika hög grad gällande i fråga om överfallslarm.Anläggningar för ö\'erfallslarm sköts nämligen regelmässigt manuellt. a. atl det här är lättare atl klarlägga den dhekla larmorsaken.Förhållandena kan i det avseendet sägas påminna om brandlarmen, beträffandevilka man pii många håll tillämpar elt system med ersättningsskyldighet. I detav utiredningen presenterade materialet finns emellertid ingenting som tyder påatt obefogade överfallslarm skulle vara så frekventa att det föreliggertillräckliga skäl för en särreglering på det onwådet. Allmäntsett gäller som utredningen har anfört slutligen all ett system med avgifter pådel här området skulle skapa administrativa svårigheter vad avser formerna förprövning och överprövning av beslut i dessa ärenden. Med hänsyn fill del storaantal falsklarm som förekommer skulle det sannolikt krävas en räitlbetydande administrativ apparat för prövningen av dessa ärenden, något somockså skulle dra med sig kostnader. Detta gäller oavsett vilken typ avavgiftssystem man i så faU skulle välja. Sammanfattningsvisdelar jag utredningens uppfattning att man inte nu bör införa elt avgiftssystemmed sikte på all minska antalet obefogade larm. Departementsförslagetinnebär atl man inle f. n. bör införa ett admini-straUvl regelsystem medföreskrifter om bl.a. kvalitetsmässiga krav på den utrustning som får användasi centralanslutna larmanläggningar. Möjlighet att meddela sådana normer skalldock finnas när det gäller anläggningar som är eller avses bli direklanslulnatill polisen. Utredningsförslagetavviker från departemenlsförslaget så till vida att utredningens lagförslaginnebär att ges genereU befogenhet att meddela föreskrifterav angivet slag. Remissinstansernahar i aUmänhet stälh sig positiva fill tanken på all i administrativ ordningframtvinga en viss minimistandard på anläggningarna. Åtskilliga instanserintar dock en negativ hållning till en reglering av detta slag (se vidarebilaga 3 avsnitt 2.5). 1982/83:163 35 Utredningenhar föreslagit atl fär i uppdrag alt meddela föreskrifterom bl. utförande, beskaffenhet, egenskaper, användning, kontroll ochbesiktning av larmanläggningar. Sådana föreskrifter bör enligt utredningen varaett verksamt medel att komma tiU rätta med falsklarmsproblemet. Styrelsensuppdrag skulle i första hand ta sikte på direklanslulna anläggningar, menföreskrifterna skulle kunna tjäna som riktmärke för den övriga larmmarknaden. Enliglförslaget skulle få genereU befogenhet att meddelaföreskrifter av aktuellt slag. Till grund förutredningens ställningstagande ligger bl.a. den uppfattningen att samhälletbör få en kontroll över produktutvecklingen på pmrå-det för att styra denna iriktning mot mera driftsäkra och mindre falsklarmsbenägna larmanordningar.Utredningen har för sin del inte gått närmare in på frågan om vad de aktuellaföreskrifterna skulle innehålla i sak men har fömtsatt atl rikspohsstyrelsenskall kunna få bhräde av bl.a. statens provningsanslalt i arbetet medföreskrifterna. KontroUen av atl föreskrifterna följs fömtsatts ske genomofficiell provning. Vid remissbehandlingensynes utredningens uttalanden i allmänhet ha uppfattals som ett förslag om attrikspolisstyrelsen skall meddela generella föreskrifter med avseende på både direklanslulnaoch icke direktanslutna anläggningar. Ett betydande antal remissinstanser harställt sig bakom denna tanke. Flera av dessa instanser har emeUertid betonatviklen av att kvalitetskraven utformas och tillämpas på sådant sätt att denfria konkurrensen inte sätts i fara. Vidare har erinrats om vikten av altsvenska regler om larmanläggningar anpassas till internationella normer påområdet, eftersom i annat fall tekniska handelshinder kan uppkomma. Åtskilliga remissinstanserhar å andra sidan avstyrkt förslaget. I huvudsak har man därvid ansett attsådana föreskrifter skuUe innebära ett opåkallat ingrepp i näringsfriheten pålarmområdet samt alt ett eventuellt behov av alt standardisera larmutmstningkan tillgodoses genom det internationella samarbete som pågår för att ta framenhetliga normer på området. För att man på lång siktskall kunna nedbringa antalet obefogade larm till en acceptabel nivå är det enliglmin uppfattning nödvändigt att produktutvecklingen på pmrådet tar sikte påskärpta krav på skydd i detta avseende. Spm jag har påpekat har delhittills inte funnits tillräckliga ekpnp-miska motiv för en sådan utveckling. Deförslag som jag i del föregående har lagt fram syftar också till stor del tillalt bota denna brist. Ett regelsystem sominnebär att samhället skaffar sig kontroll över larmmarknaden genomföreskrifter med vissa minimikrav pä utmstningen skulle givelvis kunna erbjudavissa fördelar. Man skulle då få ökade garantier för atl den larmutmstning somanvänds är godtagbar även från de utgångspunkter somhär är aktuella. Somjag ser del är emellertid en sådan lösning även förenad med en del 1982/83:163 36 problem.På elt område som i likhet med larmmarknaden befinner sig i stark utvecklingkan normer för och officiell provning av de olika komponenter som ingär i anläggningarnaotvivelaktigt bli ett dyrbart system. Till detta kommer att en betydandeproduktutveckling pågår pä området och all del här är fråga om anläggningar somär kompUcerade från teknisk synpunkt. Man måste anta att det kommer att bU ettmycket tidskrävande arbete alt la fram dessa föreskrifter. Sedan en tidtillbaka har generellt inriktade ansträngningar lagts ned på att söka begränsabehovet och omfattningen av föreskrifter frän de centrala myndigheternas sida,och det ter sig även från denna synpunkt tveksamt alt belastarikspolisstyrelsen eUer någon annan central myndighet med att ta fram generellaföreskrifter i fråga om larmanläggningar. De ölägenheter som har angetts nu skuUekanske kunna accepteras, om man verkligen pä denna väg skuUe nä fram till eneffektiv minskning av antalet falska larm. Jag känner mig emellertid inte heltövertygad om att sä skulle bli fallet. Föreskrifterna skulle sålunda knappastkunna få någon effekt när det gäller de anläggningar som ligger bakom denuvarande problemen. Tilldet anförda kommer även en synpunkt som har framförts frän några håll under remissbehandhngen,nämligen alt det redan nu pågår ett interna-tipneUt samarbete för atl ta framenhetliga normer för larmanläggningar. Även deltar i det arbetet. Idetta läge skuUe det naturligtvis vara svårt att meddela detaljerade internasvenska föreskrifter spm saknar mptsvarigheter internationellt sett. Jag villockså nämna alt brottsförebyggande rådet har inrättat en arbetsgrupp förutredning av marknaden för lås, larm och annan brottsförebyggande utmstning.Arbetsgruppen har bl.a. atl ta ställning till frågan om behovet av normer påområdet.