prop · G60354 · 1982-12-31 00:00:00 — Det är dock bara en mindre del av deäldre fången som man på detta sätt kan fånga in. I de fall faslighelsinnehavel inte grundar sig pä ettförvärv i egentlig mening uppstår fråga hur lagfart överhuvudtaget skall kunnavinnas. Det kan gälla medellida prästboställen, om vars tillkomst man ingentingvet. och det gäller, arealmässigt selt, kanske större delen av domänverkets fasiighelsinnehav,nämligen kronorparkerna och kronoöverloppsmarkerna i . Etlupprätthållande av lagfartsplikten för sådan egendom kommer atl medföraproblem för domänverkets faslighelshanlering. Kronoholmarna, som inte varitföremål för någon-avvittringsåtgärd. torde till sin natur få betraktas som oavvittradkronomark. Kollegiet bifogar en skrivelse frånlantmäteriverket till med rubriken lagfarterbeträffande statens fastighetsinnehav. Upprinnelsen till skrivelsen var etlpåpekande av revisionskon-loret inom atl ett flertal avbyggnadsstyrelsens fastigheter saknar uppgift om lagfaren ägare eller uppgiftom förvaltande myndighet. framhåller atl del borde vara enfördel om redovisningen i faslighetsboken också innefattade statensfastigheter och förordar en reform på della område. Verket skissar däreftervilka lösningar som skulle kunna övervägas för att komma till rätta medproblemen. Verkets skrivelse har ännu inte slutligt behandlats avbyggnadsstyrelsen. erinrar i sitt yttrande om möjlighelerna tilllagfart genom lagfarlssammanträde. Enligt kollegiet skulle ett konsekventlösande av frägan genom lagfarlssammanträden medföra slor arbetsbelastning förinskrivningsmyndigheterna och stora kostnader för de berörda. KoUegiet avslyrkerbestämt en sådan ordning. Dessutom krävs för institutets tillämpning alt detfunnits en fångeshandling. Av det föregående har framgått alt en slor del avstatens fastighetsinnehav inte grundar sig på fång i egentlig mening. Kammarkollegiet som i denna sak samrått med företrädareför domänverket och - biträder stiftsnämndens framställning.Kollegiet föreslår att JBP kompletteras med en föreskrift motsvarande det genomSFS 1971: 1036 införda andra stycket i I8§ FBLP. Kollegiet utgår från att denhos anhängiga frågan om lämplig dokumentation i fastighelsböckernaav statens icke lagfarna egendom i sinom tid kommer att utmynna i elt konkretförslag. Prop.1982/83:54 13 Skrivelse från statens lantmäteriverk tillbyggnadsstyrelsen om oklara lagfarter beträffande statens fastighetsinnehav Med anledning av Er skrivelse får lantmäteriverket (LMV)anföra följande. Del framgår av skrivelsen atl den föranletls av vissapåpekanden från revisionskontoret inom . Revisorerna haruppmärksammat all gravalionsbevis rörande ell flertal fastigheter som statenäger och förvaltar genom antingen 1) saknar uppgift omlagfaren ägare, 2) upptar annan ägare eller förvallande myndighet än slatengenom eller 3) saknar uppgift om förvallande myndighet. Revisorernahar med utgångspunkt från detta förhållande framfört uppfattningen allbyggnadsstyrelsen bör vidta åtgärder för alt bli noterad som lagfarenägare resp. förvallande myndighet för fastigheterna. Den speciella grupp av fastigheter som utgörs av de statentillhöriga fasligheter lill vilka annan än staten är upptagen som lagfarenägare utgör - enligl vad Ni uppger i skrivelsen - lill allra största delen nyaförvärv där lagfart lills vidare inle sökts på grund av all fastighetsbildninginväntas. De behöver därför inte beröras yllerligare i della sammanhang ochlämnas därför ål sidan i del följande. I två redovisade fall har Ni under är 1980 försökt alt fåstörre klarhet i fastighelsredovisningen genom att ta upp saken medinskrivningsmyndighet. I det ena fallet gällde del all få elt gravalionsbevis somutvisade all staten var ägare lill viss fastighet (sladsäga). Denna hadetillkommit genom sammanläggning av ell anlal fastigheter, vilka alla hadejordnaturen krono under allmän disposition. Någon anteckning i lagfartsspallenfanns inle. () uppgavsammanfattningsvis all egendom som av ålder tillhörde staten inle omedelbartkunde lagfaras för staten. Endast uppgift om lagfaren ägare skulle anges i gravalionsbevis,inte uppgift om fastighets jordnalur. Något gravalionsbevis som utvisade all slatenvar ägare kunde därför inte utfärdas. Detta torde enligt myndigheten knappastheller vara erforderligt, då förhållandet med full tydlighet framgick redan avden omständigheten att egendomen var krono under allmän disposition. Det andra fallet gällde ansökan om lagfart förbyggnadsstyrelsen på en faslighet som överflyttats från domänslyrdsens tillbyggnadsstyrelsens förvaltning. Som grund för ansökan åberopades elt av finansdepartementetfattat beslut om överflyttandet. () anförde bl.a. atlden kronoegendom del gällde utgjorde stallig egendom och all såväldomän-styrelsen (domänverket) som var organ inom den statligaförvaltningen. Dessa organ saknade i förhållande till staten möjlighel allsåsom särskilda rättssubjekt hävda anspråk på äganderätt. Lagfart kunde endastmeddelas den som med äganderätt förvärvat fast egendom. Någol annat än enändring i förvaltningsorganisationen innebar beslut inte.Reglerna om anteckning av förvaltande myndighet i faslighelsbokskungörelsen(1971:708) medförde inle möjlighet atl ange förvallande myndighet när lagfartvarken sökts eller beviljats för Prop.1982/83:54 14 framställning kunde inteföranleda någon in-skrivningsrällslig åtgärd. De båda tingsrältsbeslulen återger på ett fullt klart sättinnebörden av nu gällande rätt angående lagfart. Del finns i princip intemöjlighet alt få lagfart för staten på fastighet som har jordnaluren krono.Önskemålen från revisionskontoret om redovisning i faslighetsboken avfastigheter som förvaltas av kan inle tillgodoses. Såvitt avser anteckningar om äganderättsförhållanden ellerförvaltningsförhållanden - dvs. andra noteringar än inskrivningar - är detreglerat genom författningsbestämmelserna vilka uppgifter som skall las in i fastighelsbokoch gravalionsbevis och i vilka sammanhang det skall ske. Yttrandet frånUppsala tingsrätt uttrycker tolkningen atl bestämmelserna inte möjliggöranteckning om förvaltningsmyndighet när det gäller faslighet som staten avålder är ägare lill. Å andra sidan framgår av det material som Ni överlämnatall flera av de fasligheter som enligt företedda gravalionsbevis har kronojordnatur även har försetts med anteckning om förvaltande myndighet hosinskrivningsmyndigheten. Det har således i dessa fall ansetts möjligt alt enliglgällande regler både lägga upp fastigheten i fastighetsbok och antecknaförvaltningsmyndighet. Inskrivningsmyndigheternas bedömning av dessa frågorsynes alltså inle vara alldeles enhetlig. Revisionskonlorets påpekanden aktualiserar emellertid fråganom en lämpligare inskrivningsrällslig reglering av den dokumentation i fastighelsböckernasom berör statens fastigheter. Nuvarande förhållanden uppfyller enligl LMVsmening inle moderna krav på information rörande fastighetsdata. Del finns skälför en i princip enhetlig redovisning av äganderättsförhållandena i fastighelsböckernaoch för alt alltså även staten borde ha lagfart på sina fastigheter. Detta skulleunderlätta både för enskilda och för offentliga organ - bl. a. fasligheisbildningsmyndigheierna- atl la reda på äganderättsförhållandena. Av det som revisionskontoret anförtsynes framgå alt det även skulle leda till en ändamålsenligare redovisninginternt inom de berörda förvaltningsmyndigheterna. Även för inskrivningsväsendetborde det vara en fördel om redovisningen i faslighetsboken också innefattadestatens fastigheter. LMV vill för sin del förorda en reform pä detta område. I del följande skall skissartat anges vilka lösningar somskulle kunna övervägas för all komma tillrätta med problemen. Förslagen larsikte på att behandlingen av statens fastigheter i lagfarlshänseende så långtdel är möjligl bringas i överensstämmelse med vad som gäller fastigheter i allmänhet.Frågorna behandlas under rubriker som ansluter lill byggnadsstyrelsensskrivelse. Fastigheter med jordnaturen krono För atl uppnå syflel att man från fastighelsböckerna skallkunna få upplysning om alt staten är ägare lill fastigheter med jordnaturen kronoär del två lösningar som i första hand framträder som alternativ. Antingen kandet förskrivas att fastighelsböckerna skall uppta alla kronofastigheter och geupplysning om jordnaluren eller ocksä kan del bestämmas atl fastighet som harjordnaturen krono skall anses vara lagfaren för staten och på den grunden lasupp i fastighelsböckerna med lagfartsanteckning. Av de båda alternativen är detsenare mera långtgående. Båda synes emellertid förutsätta författningsändringari någon form. Alt i enlighet med del första alternativet enbart läggaupp alla kronofas- 1982/83:54 15 ligheter i fastighetsbok och föra på upplysningom jordnaturen torde inte kräva lagändring utan endast en anpassning i fastighetsbokskun-gördsen. Uppgift om jordnaluren kan erhållas ur jordregislret som isin tur bygger pade gamla jordeböckerna. Överföringen torde kunna ske tämligenrutinmässigt ulan någon mera ingående utredning. Jordregisirets uppgifter om jordnalurskulle alltså i huvudsak godtas. Del kan ifrågasättas om inle termen "krono" viden överföring bör bytas ul eller kompletteras med en uppgift som mera direktsäger att staten är ägare. Innebörden av termen "krono" kan nämligenframstå som svårtillgänglig. Alt enligt del andra alternativet generellt förklara atlfastighet som har krononatur skall anses vara lagfareri för staten medför vissafördelar. Likformigheten i redovisning och rättsverkningar blir då större ochdet blir mindre utrymme för feltolkningar. Staten kan dä vid behov åberopajordabalkens hävderegler i stället för all tvingas göra rättshisloriskaforskningar. Även i övrigt torde fördelar uppkomma. En sådan reform måste emellertidföregås av en utredning om reformens verkningar i olika avseenden och kräverlagstiftning. Oberoende av vilket alternativ som väljs bör lillböriighänsyn tas till rällssäkerhelssynpunkter. Som exempel bör kronofasligheter somredan är upplagda i fastighetsbok med anteckning som tyder pä att annan änstaten är ägare kanske bli föremål för en mer selektiv utredning. Kronofastighelerna utgör egentligen inte någon enhetliggrupp. Dels torde såväl statliga som kyrkliga fastigheter vara redovisade underkrono titel, dels finns uppdelningen i krono under allmän disposition och kronounder enskild disposition. Dessa och andra förhållanden måste självfalletbeaktas i ell eventuellt lagstiftningsarbete med det berörda syftet. Detfordras därför atl kammarkollegiet, som har ett huvudansvar för frågor somgäller statlig och kyrklig egendom, får tillfälle att bidra till frågornasbelysning. En lagstiftning med nu skisserad inriktning börnaturligtvis fullföljas med en systematisk uppläggning av fastigheterna i fastighelsböckerna.Uppläggandel av nya fasligheisblad kunde emellertid ske successivt ochanpassas till arbetssituationen hos berörda myndigheter. Den skisserade metoden är inte direkt användbar när detgäller fasligheter som redovisas i stadsregister. I motsats till jordregistrethar stadsregist-rel inle några uppgifter om jordnatur. Någon motsvarighet tillbestämmelsen i 5§ jordregisterförordningen (1908:74 s. I) att överskriften till elt uppläggskall innehålla jordnaturen finns inte för stadsregistrens del. I sådana falldå sladsregister blivit upplagt över områden som varit redovisade i jordregislerfinns emellertid uppgifterna kvar i de gamla jordregislren. För atl reformenockså i övrigt skall få avsedd effekt kan del bli nödvändigt all i vissa fallskaffa upplysningar om krononaturen ur jordeböckerna eller andra urkunder. Fastigheter där annan statlig myndighet angivits som ägare Såvill man kan se blir frågan om anteckning om förvaltandemyndighet automatiskt löst så snart slaten fått lagfart på sina fastigheter.Redan nu finns som förul berörts regler om all anteckna förvaltande myndighet ifaslighetsboken. Reglerna anknyter till om lagfart sökts dier beviljats förstaten. En senare ändring beträffande förvallande myndighet skall på Prop.1982/83:54 16 anmälan las upp som inskrivningsärende (enligldomstolsverkets avsnitt 7.7). Även om del inte ordnas så atl staten normalt får lagfartpå sina fastigheter finns av förul berörda skäl etl intresse av atl anteckningom förvaltande myndighet görs i faslighetsboken. En förutsättning ärnaturligtvis atl kronofastighelerna generellt blir upplagda i faslighetsbokenså atl del finns upplägg all föra in anteckningarna på. Deförfattningsändringar som behövs synes kunna inrymmas i faslighelsbokskungörelsenoch gravalions-beviskungörelsen. Därutöver bör de förvaltande myndigheternaåläggas alt för anteckning i fastighetsboken anmäla sitt fasiighelsinnehav lillinskrivningsmyndigheten. Några av de medföljande gravationsbevisen upptar somlagfaren ägare med olika lagfarlsdalum lillår 1926. Ägare är även i dessa fall staten och förvaltande myndighet torde varabyggnadsstyrelsen. Del är önskvärt alt dessa förhållanden noteras uttryckligeni faslighetsboken så alt ingen som lar del av fastighetsboken behöver varatveksam. Om man redan med tillämpning av gällande författningar kan åstadkomma dellakan LMV inle bedöma. Eftersom det inle är frågan om någon förändring aväganderätten är del kanske möjligt all vederbörande inskrivningsmyndighet kangöra behövlig notering såsom en ändring av uppgift om förvaltningsmyndighet. Fastigheter med uppgift om att lagfart saknas För atl åstadkomma lagfart för staten beträffande dennagrupp av fastigheter krävs insatser av annat slag än för fastigheter som klartär av krono jordnatur. Statens äganderätt kan här inle utläsas med hjälp av en jordna-tursuppgifl. Det framgår inte av handlingarna om man i de aktuellafallen försökt all klariägga jordnaluren. Möjligen skulle del i vissa fall visasig atl fastigheterna efter en mera ingående utredning kan hänföras tilljordnaturen krono. Vad som förut sagts om sådana fastigheter skulle då gällaäven dessa. Den grupp fastigheter som trots utredning inte klart kaninordnas under kronotitel och lill vilka staten inle kan hävda äganderätt genomall förete fångeshandling i vanlig ordning synes i det avseende som del nu ärfråga om inle kunna behandlas enligt andra regler än de som gäller för andrafastighetsägare i samma situation. Möjligheter som kan diskuteras är lag-fartssammanlräde(20: 10 JB), förrättning för äganderättsutredning enligl lagen (1971:1037) omäganderättsutredning och legalisering (ÄULL), jord-rannsakan enligl 6§ lagen(1932: 169) om uppläggande av nya faslighels-böcker saml tvislemålsförfarandeinför domstol, närmast som mål angående faslslällelsetalan. LMV behandlar idet följande huvudsakligen endasi möjlighelerna all använda äganderättsutredning. Genom lagen om äganderättsutredning och legalisering ochdess föregångare (1962:270) har öppnats möjlighel alt i form av lanlmäleriförrätl-ningutreda äganderätten till fast egendom och med en laga kraflvunnen äganderätlförleckningsom grund skaffa lagfart ål de i förteckningen upptagna ägarna. Det behövsinte någon styrkt fängeskedja från en tidigare lagfaren ägare. I gengäld ärförfarandet förenat med krav på publicitet. Eventuella pretendenter anmodasinfinna sig lill förrättningen och framställa sina anspråk.Publicitetsintresset tillgodoses främst genom alt kungörelse skall utfärdas itidningar. Ursprungligen kunde äganderättsutredning komma i frågabara om det 1982/83:54 17 gälldeelt någorlunda vidsträckt område med åtskilliga sakägare, t.ex. en by.Efterhand har del visat sig all det finns behov av all kunna använda institutetäven i mindre sammanhang. är det tillåtet atl användaäganderättsutredning helt utan storleksmässiga begränsningar under förutsättningall utredningen görs i samband med legalisering av privat jorddelning. Ulansamband med legalisering torde del forifarande ställas vissa krav på ulredningsområdetsomfattning. uttryck för della är att regeringen i elt besvärsärende år1975 uttalade att ovisshet beträffande äganderätten till elt område som inteinnefattade mer än två regislerfastigheler och där förutom sökanden endastkommunen gjorde anspråk på äganderätt lill området inle lämpligen bordeundanröjas genom äganderättsutredning. Av förarbetena lill de gällande reglernaom lagfarlssammanträde framgår vidare all äganderättsutredning inle ansågs varaen möjlig lösning för att ordna lagfart på en enstaka fastighet. I ställetavsågs lagfartssammanträde utgöra det medel som skulle användas i sådana fall.De i lagen angivna förutsällningarna för lagfart på grundval av lagfarlssammanträdeblev emellertid utformade på sådant säll atl della institut inle förefaller sä användbarti de nu aktuella fallen. Gällande rätt ger som nyssframgått inle möjlighet all få lill stånd äganderättsutredning i alla de falldär en sådan skulle behövas för all ordna lagfarlsfrågorna ål slaten. Enligt LMVsuppfattning finns del emellertid skäl all väcka frågan om inle villkoren föratt förordna om äganderättsutredning bör mjukas upp dels med tanke på statensfastigheter, dels med tanke på övriga fall där lagfarlssammanträde inle är enframkomlig väg. Avslutningsvis kan nämnasall lagfarlsproblem likartade dem som staten ställs inför i viss mån ocksåberör kommunerna, särskill sådana kommuner som inrymmer gamla städer med jordarav historiskt ursprung. Även för dessa är äganderättsutredning ofta den endaframkomliga vägen till lagfart. 1982/83:54 18 Efterremiss har yttranden över skrivelserna från stiftsnämnden i ochkammarkollegiet avgetts av , , centralnämnden förfastighetsdata, , lantbruksslyrelsen. statens lantmäteriverk,domänverket, fastighetsbildningsutredningen (Ju 1979: II), kronoholmsutredningen(B 1978:08), (), . , , och villaägarelorbund. Götahovrätt: Hovrätten anser det vara otillfredsställande att viss läst egendom saknar lagfaren ägare. Med hänsyn till all den publika fasta egendomenliksom övrig fast egendom numera är föremål för rationaliseringar i fastighelsbildningshänseendesamt för omsältning i större omfattning än tidigare får det anses angelägel atläganderättsförhållandena avspeglas även i fastighetsböckernaslagfartsuppgifter. Hovrättendelar stiftsnämndens och kammarkollegiets uppfattning atl frågor beträffande ägarlegilimationför icke lagfaren fast egendom bör lösas på ell praktiskt saml kostnads- ochtidsmässigt rimligt sätt. måste emellertid rättssäkerhetentillgodoses. Vissa skillnaderföreligger mellan sliftsnämndens och kammarkollegiets förslag till lösning avfrågan. Sålunda hemställer stiflsnämnden om en bestämmelse av samma innebördsom fanns intagen i 19 § i lagberedningens förslag lill promulgationslag lilljordabalken (SOU 1960:26). som i denna del ej ledde lill lagsiiftning,innebar undantag från lagfarlslvångel beträffande fastighelsförvärv gjorda föreär 1876, om skyldighet atl söka lagfart enligl den vid förvärvet gällandelagstiftningen ej förelegat och om äganderätten till egendomen styrktes.Kammarkollegiet har däremot föreslagit att jordabalkens promulgationslagkompletteras med en föreskrift motsvarande andra stycket i 18 S promulgalionslagentill fastighelsbildningslagen. Vid sammanläggning av fast egendom dispenserasgenom nämnda stadgande från lagfartskravet i fräga om fastighet som förvärvatspå sådant säll all ägaren ej varit skyldig atl söka lagfart. Bestämmelseninnehåller ej krav på atl äganderätten till egendomen skall styrkas. Dellatorde sammanhänga med all faslighetsbildningsmyndighelen har möjlighel attgöra en materiell prövning av äganderätten vid sammanläggningsförrätlningen.Motsvarande möjlighel saknas vid inskrivningsmyndighetens prövning avansökningar om lagfart eller inskrivning i fast egendom. Förslagel skulleinnebära alt fast egendom för vilken lagfaren ägare ej finns kan lagfaraseller alt inskrivning kan beviljas i densamma ulan all överlälaren eller densom söker inskrivningen behöver styrka sin äganderätt. Enligthovrättens mening synes etl genomförande av kammarkollegiets förslag inletillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt. Hovrätten avslyrker därtor enbestämmelse av denna innebörd. Underförutsättning att i en bestämmelse även intages ett krav på all äganderättenskall styrkas finns emellertid enligt hovrättens uppfattning frånrättssäkerhetssynpunkt ingen anledning till erinran. Frågan om hur äganderättenskall styrkas bör dock bli föremål för ytteriigare överväganden. Härvid kankomma i fråga atl uppställa regler om äganderällsutred- Prop.1982/83:54 19 ningens omfattning eller all utforma en presumtionsregelför äganderätten. Hovrätten vill för sin del - i likhet med kammarkollegiet -framhålla atl bestämmelserna om lagfarlssammanträde inte är tillämpliga påförvärv beträffande vilka fångeshandling aldrig upprättats. Möjligheterna allvidga tillämpningsområdet för nämnda beslämmelser lill alt omfatta även nyssnämndaförvärv kan övervägas för alt möjliggöra inskrivningsförfarande beträffandeviss publik fast egendom. I detta sammanhang kan även påpekas alt möjlighetfinns alt tillämpa reglerna om lagfarlssammanträde på etl betydligt enklare ochmindre kostsamt sätt än vad stiftsnämnden synes ha antagit. Ägare lill publikfast egendom kan ansöka om lagfartssammanträde för all sin egendominom samma inskrivningsmyndighets område, varefter kungörelse och lagfarlssammanträdeskulle kunna samordnas beträffande hela fastighelsinnehavel. Andra möjligheter atl skapa visshet beträffande äganderätlsfråganbör även övervägas. Exempelvis kan det varatänkbart att anskaffa godtagbaräganderättsutredning genom lantmäteriväsendets försorg. Möjligheterna atlövergångsvis i någon form återinföra bestämmelserna om"kungörelse-lagfart" torde även böra undersökas. Avslutningsvis vill hovrälten framhålla altövergångsbestämmelser på säll kammarkollegiet respektive stiflsnämndenföreslagit inle torde främja en ordning innebärande all all publik fast egendomblir lagfaren inom rimlig tid. Frågan hur detta syfte skall nås och huräganderätten till egendom, som förvärvats utan att fångeshandling upprättats,skall styrkas, bör därför bli föremål för närmare överväganden. : De regler som före jordabalkensikraftträdande gällde för de s. k. äldre fången har, såvitt ()har sig bekant, som regel lillämpals av inskrivningsmyndigheterna även efter1972. i vart fall såvitt gäller lagfarter. Genom högsta domstolens besluländras rällslill-lämpningen vilket kan komma atl leda till vissa olägenhetersåsom påpekas i skrivelserna. Mot denna bakgrund vill DV inte motsätta sig förslageli skrivelserna om undantag från lagfartsplikten. Även om lagfart inle krävs vid äldre fång finns elt kravpå atl äganderätten till egendomen skall styrkas för all ansökan om lagfarteller inteckning skall kunna beviljas. Omfattningen av den utredning som därviderfordras är något som inskrivningsmyndigheten får ta ställning till i varjesådant ärende. Vad som krävs för all äganderätten skall anses styrkt är delvisoklart. Om den begärda författningsändringen kommer till slånd är det för enlikartad rättstillämpning angelägel alt det i lagstiftningsärendet uttalasvilken utredning som normalt bör anses nödvändig. DV vill emellertid framhålla atl, sett i ett vidareperspektiv, äganderättsförhållandena beträffande kyrkans och statens fastaegendom bör ul, så atl äganderätten till varje fastighet kan tilläggasett bestämt rättssubjekt, som kan erhålla lagfart på egendomen. Enligl DVsmening är det allmänt setl otillfredsställande all innehållet i fastighetsregisteroch fastighelsböcker inte är fullständigt eller överensstämmande med delverkliga förhållandel. I yttrande över betänkandet (SOU 1978: 1) Stat-Kyrkatillstyrkte DV del i betänkandet framlagda förslagel om hur äganderätts- ochlagfartsförhållandena rörande den kyrkliga egendomen borde ut. DVframhöll alt del vore värdefullt om arbetet med den stiftelsebildning sombelänkandet innehöll förslag om, kunde inledas även om förslaget i övrigt istat-kyrka betänkandet inte genomfördes. DV vidhåller denna uppfattning.Huvuddelen av statens fasiighelsinnehav som grundar sig på äldre fång 1982/83:54 20 skulle inle beröras av ell sådant arbete.