prop · G603159 · 1982-12-31 00:00:00 — Bestämmelseni 363 § tredje :>tycket om att fördelning av fonden skall ske även om densom har upprättat fonden inte har rätt till ansvarsbegränsning är att se somett avsteg från föreskriften i 240 § andra stycket att fonden är avsedd förbetalning endast av de fordringar för vilka ansvarsgränsen gäller. Det är dockatt märka att den förstnämnda bestämmelsen uteslutande tar sikte på det falletatt rätt till ansvarsbegränsning över huvud taget inte föreligger. Av dennaanledning kan bestämmelsen inte heller anses strida mot konventionensföreskrift om att fonden "skall endast vara tillgänglig för betallning avfordringar beträffande vilka ansvarsbegränsning kan åberopas" (art.11.1). Om rätt till ansvarsbegränsning inte föreligger, finns det inte någrasådana fordringar. Bestämmelsen i 363 § tredje stycket leder därför inte hellertill någon försämring av möjligheten till utdelning ur fonden. Närdet gäller den av lagrådet berörda situationen där rätten till ansvarsbegränsningskulle kunna brytas i fråga om en enstaka fordran är jag för egen del yttersttveksam om denna situation kan förekomma. Emellertid vågar jag inte heltutesluta att sådana fall kan uppkomma. Om denna bedömning är riktig, är detnödvändigt att genomföra den ändring i förevarande paragrafs första stycke ochi 240 § andra stycket som lagrådet har föreslagit. En sådan justering avlagtexten medför ingen ändring i sak när det gäller den "normala"situationen att rätt till ansvarsbegränsning föreligger beträlfande samtligade fordringar som till sin typ är föremål för ansvarsbegränsing eller att någonrätt till ansvarsbegränsning över huvud taget inte föreligger. Ävenmateriellt sett föreligger enligt min uppfattning skäl för den reglering somlagrådet har föreslagit. Den som har anmält en fordran mot fonden är i principförhindrad att begära annan säkerhet för sin fordran än den han har i fonden. Visseriigenhar jag i remissprotokollet uttalat att den 1982/83:159 315 somkan göra sannolikt att rätt till ansvarsbegränsning inte föreligger harmöjlighet att med stöd av vanliga regler begära ytterligare säkerhet. Dennamöjlighet kan emellertid i praktiken vara utesluten på gmnd av att gäldenärensaknar andra tillgångar. Om den som senare lyckas visa att gäldenären iförhållande till honom själv saknar rätt att begränsa sitt ansvar inte fickkonkurrera i fonden, skulle vederbörande borgenär komma i ett sämre läge än desom har begränsningsbara fordringar. En sådan ordning är intetillfredsställande. Jag är mot bakgrund av det anförda beredd att godtalagrådets förslag i denna del. Som lagrådet har framhållit är den berörda konventionsbestämmelsenoklar. Den nu förordade ändringen kan emellertid inte anses strida motkonventionen. Iparagrafens andra stycke bör göras den redaktionella ändring som lagrådet harförordat. Lagrådethar föreslagit att i tredje stycket efter ordet "fordran" skall förasin orden "som skall utgå ur ansvarsbeloppet". Enligt min meningföljer det redan av lydelsen i det remitterade förslaget att endast sådanafordringar avses. Jag är därför inte beredd att förorda denna ändring. Vadbeträffar den ändring i förevarande paragrafs sista stycke som lagrådet harföreslagit vill jag framhålla att bestämmelsen delvis har sin motsvarighet iden nu gällande 236 § tredje stycket andra meningen. Denna bestämmelse harockså visat sig ha en praktisk betydelse. Den i remissen föreslagnautformningen av bestämmelsen kan ge ett intryck av att den endast avser detfall att en begränsningsfond har upprättats. För att undvika en sådan tolkningtillstyrker jag att, som lagrådet har föreslagit, föreskriften om rättensmedverkan utgår. Jag anser det däremot inte nödvändigt att i lagtexten föra inuttrycket "när ansvarsbeloppet skall fördelas". Ifråga om uttrycket "rättsliga åtgärder" i förevarande paragrafsförsta stycke har jag för min del svårt att dela lagrådets uppfattning att detinte skulle utgöra en lämplig samhngsbeteckning för de förfaranden som avses.Gränsdragningen mellan dessa förfaranden, där krav framställs hos en domstol,myndighet eller liknande, och övriga slag av åtgärder för att hävda sin rättbör enligt min mening inte föranleda några problem i praktiken. En uppräkningav det slag som lagrådet har förordat skulle inte bara tynga lagtexten utanäven kunna leda till icke önskvärda resultat, om uppräkningen inte kom attuttömmande ange alla förfaranden som den borde omfatta. Vidare talar intressetav att behålla den nordiska enhetligheten för att lagtexten inte bör ändras påföreslaget sätt. Jag förordar därför att uttrycket "rättsligaåtgärder" behålls. Av samma skäl ser jag inte heller någon anledning att,på det sätt som lagrådet har föreslagit, i lagtexten föra in en bestämning avden krets av personer som får upprätta en begränsningsfond. Lagrådethar föreslagit ett tillägg till paragrafens första stycke för det fall Prop.1982/83:159 316 atttvå begränsningsfonder upprättas i anledning av samma händelse. I dettaavseende hänvisar jag till vad som anförs i anslutning till 351 §. Lagrådethar också berört frågan om kanaliseringsregeln i förevarande paragrafs tredjestycke bör vara tillämplig även när det gäller talan humvida någon, för vilkenupprättandet av fonden har verkan, har rätt till ansvarsbegränsning. Jag harefter ytterligare överväganden kommit till den slutsatsen att den ordning somjag har föreslagit i remissprotokollet är den lämpligaste. En annan ordning,dvs. den som har valts i och , skulle i enlighet med vad lagrådethar pekat på kräva en ändring av regeln i paragrafens fjärde stycke så att ensådan person också får rätt att initiera ett begränsningsmål. Detta är enligtmin mening inte lämpligt. Lagrådethar tagit upp frågan om innebörden av uttrycket "väcka talan" i Qärdestycket. Avsikten är att detta stycke skall avse endast de fall dåbegränsningsmål initieras. Jag ansluter mig därför till lagrådets förslag att bytaut detta uttryck mot ordet "anhängiggöra". Lagrådethar med anledning av frågan om fondens ställning i redarens konkurs ansett attinbetalningen till fonden i återvinningshänseende bör jämställas med ställandeav säkerhet. Redan av vad jag i remissprotokollet har anfört i motiveringentill förevarande paragraf torde framgå att olika betraktelsesätt kan anläggaspå den nu behandlade frågan. Lagrådets skäl för sitt synsätt förefaller enligtmin mening övertygande. Som jag har förklarat i remissprotokollet torde frågandock närmast vara av teoretiskt intresse. Den kan därför inte motivera särskildreglering i lag. i övrigt har anfört i anslutning till förevarande paragraföverensstämmer med mina överväganden. Lagrådets yttrande i dessa delarföranleder därför inte någon särskild kommentar från min sida. Jaghar inte någon erinran mot lagrådets förslag att i första och andra styckenabyta ut uttrycket "någon på vars vägnar fonden är upprättad" motuttrycket "någon som foriden har verkan för enligt 240 § andrastycket". Den formulering som lagrådet har föreslagit anger tydligare attden personkrets som anges i 240 § andra stycket är densamma som den personkretsför vars egendom upprättandet av en begränsningsfond medför det skydd som angesi förevarande paragraf engelska konventionstexten talas om frigivande av egendom som harblivit "arrestedor attached" (art. 13.2). Enligt lagrådet är det tveksamt om uttrycketomfattar utmätning. Enligt vad jag har inhämtat inbegriper det emellertidåtminstone ett sådant säkerställande av egendom som sker genom utmätning, ävenom senare åtgärder i utmätningsförfarandet, såsom försäljning av utmätt godsosv., inte innefattas i uttrycket. Som lagrådet har påpekat torde det uttrycksom används i den franska konventionstexten ("saisi") omfattautmätning. Jag vill vidare framhålla att det norska lagförslagets uttryck "arresteller annen tvangsforretning" torde inbegripa utmätning. Prop.1982/83:159 317 Tillvad jag nu har sagt om tolkningen av vilka slag av säkerhetsåtgärder somkonventionen berör vill jag tillägga att det ligger i sakens natur att enverkställd utmätning inte kan hävas, om de särskilda bestämmelser som reglerarutmätningsförfarandet inte medger det. Bestämmelsen i konventionen tarsjälvfallet i första hand sikte på situationer där den utmätta egendomen ännuinte har sålts. Skulle utmätningsförfarandet ha fortskridit så långt som tillförsäljning, får bestämmelserna i förevarande paragraf tillämpas på det sättsom lagrådet har förordat. Under föredragningen ilagrådet har diskuterats humvida ordet "kan" i Qärde stycket bordebytas möt "skall". Efter ytterligare överväganden har jag kommit tillden slutsatsen att någon sådan ändring inte bör göras. Jag hänvisar till vadjag har anfört i remissprptpkollet i anslutning till detta lagmm. Lagrådethar föreslagit att paragrafen förtydligas. Enligt lagrådet framgår detnämligen inte tydligt av lagtexten humvida föreskrifterna i paragrafens tresista stycken gäller oavsett om det finns någon fond eller inte. Av motiven ochav systemet i övrigt måste enligt lagrådet dras slutsatsen att andra och tredjestyckena skall tillämpas enbart om det inte har uppstått något fondärende ellerbegränsningsmål, medan Qärde stycket gäller såväl i som utanför sådant måleller ärende. Jaghar för egen del inte någon erinran emot vad lagrådet har anfört angåendetillämpningen av paragrafens andra och tredje stycken. Jag tillstyrker därföri huvudsak lagrådets förslag till förtydliganden och de smärre redaktionellaändringar som lagrådet har förordat. Jag är dock inte beredd att i andrastycket sista meningen byta ut ordet "skall" mot "bör". Jaghar i anledning av lagrådets yttrande på nytt övervägt frågan huruvida dispaschförfarandetskall kunna utnyttjas i de fall då en begränsningsfond har upprättats.Visserligen uppställer inte de föreslagna bestämmelsema om begränsningsfondoch begränsningsmål något formellt hinder mot att parterna hänskjuter en frågatill dispaschör även när en begränsningsfond har upprättats. Något sådanthinder kan fö., med hänsyn till frågornas dispositiva karaktär, inte ansesföreligga utan uttrycklig föreskrift därom. Emellertid skulle en sådan ordningmotverka syftet med det föreslagna systemet. Den synes också kunna ge upphovtill mycket speciella situationer. Exempelvis skulle en domstol, spm vidupprättande av en fond har tagit ställning till ansvarsbeloppets stprlek, kunnaha att på nytt ta ställning till samma fråga på grund av en överklagad dispasch. Möjlighetenför parterna att begära dispasch bör mpt bakgrund av vad jag har anfört ses somett alternativ till dpmstplsförfarandet med begränsningsfpnd Pchbegränsningsmål och inte som ett komplement. Denna möjlighet bör därförreserveras för de fall då begränsningsfond inte har upprättats. Jag föreslåratt en bestämmelse av denna innebörd tas in i Qärde 22 1982/83. Prop.1982/83:159 318 stycket.En sådan ordning överensstämmer med vad som på denna punkt kommer att gälla iNorge. Underdenna mbrik har lagrådet hänvisat till vad som har anförts vid 240 §, nämligenatt det system som är avsett inte framgår så klart som vore önskvärt avlagtexten och de motiv som anförs. Enligt lagrådet synes handläggningsfrågornai vissa avseenden ha lämnats helt eller delvis oreglerade. Lagrådet har ansettatt det självfallet är angeläget att den nordiska rättslikhet som harförhandlats fram tas tillvara men har ändå funnit att vissa ändringar och förtydligandenbör genomföras. Jag vill för min delerinra om vad jag har anfört i remissprotokollet beträffande utformningen av debe:stämmelser som avser begränsningsfond och begränsningsmål. Som jag där harframhållit övervägde jag en svensk särlösning på detta område, främst pä grundav den remisskritik som hade riktats mot systemets utformning. Av angivna skälavstod jag dock från en sådan lösning. I detta ligger att även jag, som jaginledningsvis har betonat, anser en likartad nordisk utformning av bestämmelsernavara av utomordentligt stort värde. Härav följer att jag finner att avstegfrån den sålunda uppnådda enigheten beträffande dessa bestämmelser bör görasendast pm en ändring kan bedömas som oundgängligen nödvändig. Detta innebär attjag på en del punkter inte fullt ut anser mig kunna biträda lagrådetsändringsförslag, även om jag finner att vissa av dessa förslag i sig innefattarförbättringar. Somjag har anfört i remissprotcikollet innebär det remitterade förslaget att manskapar en ordning för upprättande och fördelning av begränsningsfond som påvissa punkter passar mindre väl in i det processuella systemet i stort. Enligtmin uppfattning är det dock nödvändigt att på ett så speciellt område som dethär är fråga pm ha vissa särregler. Det är vidare att märka att det torde blirelativt ovanligt att begränsningsfond upprättas, och i än högre grad attbegränsningsmål uppkommer. Som jag har sagt i remissprotokollet tillmäter jagdet också stor betydelse att dessa slag av mål och ärenden kommer atthandläggas vid domstolar som är särskilt kvalificerade i detta sammanhang. Jagär därför övertygad om att systemet - i det fåtal fall det kan väntas kommatill användning - skall fungera på ett tillfredsställande sätt, även om enuppkommen situation inte direkt skulle vara reglerad i lagtexten. Jagkonstaterar också att lagrådet har uttalat att svårigheterna bör kunna lösas,både formellt och praktiskt. Avremissprotokollet framgår att avsikten har varit att det skall föreligga enklar uppdelning mellan ärenden om begränsningsfond och begränsningsmål.Lagrådet har ansett att denna uppdelning inte har kommit till tillräckligttydligt uttryck i lagtexten. Enligt lagrådet har det sålunda inte angetts påett tydligt sätt till vilken kategori de särskilda paragraferna hör. Somexempel på bristande tydlighet i detta avseende nämner lagrådet regeln pm preklusioni 357 §. 1982/83:159 319 Lagrådetsuppfattning att preklusionsbestämmelsen har betydelse enbart i begränsningsmålär självfallet riktig. Jag anser däremot inte att paragrafens placering medförnågon risk för den motsatta tolkningen. Preklusionsverkan följer i och för sigav 364 §. Bestämmelsen i 357 § har därför närmast karaktären av ettklarläggande. Det bör vidare anmärkas att i 357 § talas om "handläggningenav frågan om fondens fördelning". Denna fråga skall enligt 240 § tredjestycket prövas i begränsningsmål. Den av lagrådet föreslagna åtgärden attflytta den bestämmelse som i det remitterade förslaget finns i 357 § ochinordna den i reglema om begränsningsmål skulle vidare enligt min meningalltför mycket mbba den nordiska enhetligheten. Mot bakgmnd av det anfördaanser jag mig inte kunna följa lagrådets förslag. I konsekvens härmed bör inteheller de ändringar i 357, 358 och 363 §§ genomföras som en flyttning av 357 §skulle föranleda. Somjag närmare skall återkomma till i det följande biträder jag lagrådets förslagatt alla bestämmelser som rör ansvar för oljeskador skall stå kvar ioljeansvarighetslagen. I 350, 351 och 353 §§ sjölagen bör göras de ändringarsom föranleds härav. Vadhärefter angår frågan i vilken mån sjölagen kan anses medge att flerabegränsningsfonder upprättas på grund av en och samma händelse ansluter jag migtill lagrådets uppfattning. Enligt min mening föreligger det inte något hindermot två begränsningsfonder i anledning av samma händelse i de fall somlagrådet nämner. Däremot kan jag inte dela lagrådets bedömning att det kan varaskäl att i 240 § första stycket ta in en bestämmelse som hindrar att dessabegränsningsfonder upprättas vid skilda domstolar. I de sällsyntaundantagsfall där det kan bli aktuelh att upprätta två begränsningsfonder kandet också finnas goda skäl för att tillåta att dessa fonder upprättas vid olikadomstolar, även om detta innebär att två domstolar kan ha att var för sigpröva frågan om rätt till ansvarsbegränsning. Lagrådethar vidare berört den situation där den ansvarige redaren vill upprätta enbegränsningsfond för skador på egna passagerare men i fråga om andra skadorvill åberopa ansvarsbegränsning utan att upprätta någon fond. Enligt lagrådetsynes 351 § enligt sin ordalydelse leda till att fonden för passagerarskadorskall inbegripa också ansvarsbeloppet för övriga skador. konstaterar skulle en sådan tillämpning efter ordalydelsen av denföreslagna bestämmelsen inte stå i god överensstämmelse med 242 § förstastycket. Där föreskrivs att ansvarsbegränsning kan åberopas även om enbegränsningsfond inte upprättas. Lagrådet drar därför och under hänvisning tillden norska sjölagskommitténs betänkande den slutsatsen, att bestämmelsen i detangivna fallet bör tillämpas så att det är den avgränsning av fondens ändamålsom anges i ansökningen om fondens upprättande som skall vara bestämmande förfondbeloppets storiek. Prop.1982/83:159 320 gäller enligt lagrådet oavsett om den som upprättar fondengör gällande ansvarsbegränsning Pckså beträflånde ett fordringsslag som inteomfattas av ansökningen. Jag delar lagrådets uppfattning om hur den ifrågavarandebestämmelsen bör förstås. vill jag emellertid framhålla att bestämmelsemai femtonde kapitlet inte får ses isolerade från de bestämmelser i tiondekapitlet med vilka de har ett samband och vars materiella regler de syftar tillatt genomföra. Detta gäller främst 240 § men även i viss utsträckning 241 och242 §§. Jag anser därför inte heller att 351 § i dess lydelse enligt detremitterade förslaget kan läsas på annat sätt än som lagrådet har angett. Jagvill också på denna punkt erinra om vad jag har anfört om intresset avatt så långt möjligt stå fast vid den nordiska rättslikheten. Jag finner därförinte skäl att genomföra den ändring som lagrådet har förordat. Jag delar lagrådets uppfattning att en ansökan pmupprättande av begränsningsfond med hänsyn till ärendets beskaffenhet bör varaskriftlig. I syfte att i så stor utsträckning spm möjligt bevara den nordiskaenhetligheten förordar jag emellertid att kravet på skriftlighet tas in iförevarande paragrafs andra stycke. Jag delair lagrådets uppfattningbeträffande innebörden av första stycket. Jag anser dock inte att någonändring av lagtexten är nödvändig. Jag instämmer i övriga uttalanden som lagrådet har gjort ianslutning till denna paragraf och biträder de förslag till jämkningar i andraoch tredje styckena som lagrådet har lagt fram. I anslutning till denna paragraf har lagrådetinledningsvis diskuterat frågan humvida kravet på tilläggsbelopp, och deverkningar som en utebliven inbetalning av ett sådant belopp för med sig, kananses stå i överensstämmelse med konventionen. Lagrådets yttrande synesinnebära att det inte bestämt går att säga att den föreslagna ordningen stridermot konventionen och att den därför får godtas. Jag vill i detta sammanhangerinra om att det redan när konvention införlivades med svensk rättansågs tillåtet att i den svenska lagstiftningen kräva ytterligare säkerhetutöver ansvarsbeloppet (237 § första stycket sjölagen i nu gällande lydelse).Den konventionen innehåller lika litet som begränsningskonventionbestämmelser pm tilläggsbelppp. Vad härefter angår Qärde stycket är jag för min del bereddatt instämma i lagrådets uppfattning. Jag gpdtar därför lagrådets förslag. Fpndenskall således anses bestå även om felande belopp inte inom den utsatta tidenbetalas in eller tryggas genom ställd säkerhet. I fortsättningen skall fondendock inte medföra sådan rättsverkan som avses i 241 och 357 §§. 1982/83:159 321 ten att genom samråd åstadkomma motsvarande ordning i deövriga nordiska länderna saknas dock. Detta beror på, som jag inledningsvishar nämnt, att det danska lagförslaget redan har antagits av medandet norska förslaget kommer att behandlas av . Å andrasidan torde den föreslagna ändringen väl stämma överens med syftet bakom denbestämmelse som har lagts fram i det remitterade förslaget och som harutarbetats i nordiskt samarbete. Mot bakgrund härav synes intresset av nordiskenhetlighet inte utgöra något hinder mot ändringsförslaget. Även i övrigtbiträder jag i huvudsak lagrådets ändringsförslag i fråga om förevarandeparagraf Jag är dock inte beredd att tillstyrka ett utbyte av orden"förvaltare i fonden" mot "god man". Jag kommer att närmareberöra denna fråga i anslutning till 355 §. Jag är inte heller beredd attgenomföra den omformulering av paragrafens tredje stycke som lagrådet harföreslagit. I det remitterade förslaget har detta lagmm byggts upp så att detfall som i praktiken torde komma att bli det vanligen förekommande regleras iförsta meningen, nämligen att inbetalning görs eller säkerhet ställs i sambandmed att ansökan om upprättande av fond ges in till rätten. Motsvarande lagmmhar i de andra nordiska länderna utformats på samma sätt. Den fråga som lagrådet har berört inledningsvis harsamband med tolkningen av 351 § (och den bakomliggande 240 §). Som jag haranfört i anslutning till 351 § anser jag lagrådets påpekanden vara riktiga isak. Med uttrycket "samtliga borgenärer" förstås givetvis samtligaborgenärer med sådana fordringar som fonden avser. Enligt min mening är detdock inte nödvändigt att göra någon ändring i lagtexten. Lagrådet har i fråga om beteckningen förvaltare anfört atten annan beteckning bör väljas för att det skall stå klart att det inte ärfråga pm en person med befogenheter liknande dem som tillkommer enkonkursförvaltare. För sin del har lagrådet förordat beteckningen "godman". Lagrådet har också föreslagit att den gode mannens uppgifter skallanges i lagtexten utöver vad som framgår av 360 § i det remitterade förslaget. Jagbiträder lagrådets förslag om precisering av dessa uppgifter i lagtexten. Närdet gäller den terminologiska frågan är jag givetvis medveten om att detföreligger väsentliga skillnader mellan uppgifter och befogenheter för enförvaltare i en begränsningsfond och för en konkursförvaltare. Emellertid anserjag att det inte finns någon risk för missuppfattning. Detta gäller särskilt omde förtydligande tillägg införs som lagrådet har föreslagit i fråga omförvaltarens befogenheter. Jag har inte heller kunnat finna någon mera lämpligbeteckning. Jag förordar därför att beteckningen förvaltare behålls. Däremotansluter jag mig till lagrådets förslag till en redaktionell jämkning av förstastycket. 1982/83:159 322 Jagkan instämma i lagrådets uttalanden beträffande innebörden av begreppet"talan väcks i laga ordning". Anmälan av en fordran enligt dennaparagraf bör alltså enligt rnin mening kunna jämställas med sådan väckande avtalan som enligt 368 § (347 § enligt nu gällande sjölag) är en fömtsättning förpreskriptionsavbrott. Ifråga om lagrådets uttalanden rörande dessa paragrafer hänvisar jag till vadjag har anfört under mbriken Femtonde kapitlet. Begränsningsmåletbör ses som ramen för det förfarande inom vilket olika slags tvister skalllösas. Sorn jag har anfört i remissprotokollet följer inte ett begränsningsmålautomatiskt när en begränsningsfond upprättas. För att ett begränsningsmålskall uppstå krävs att talan väcks genom stämning. Vanligen torde dennastämning innefatta yrkande om fördelning av begränsningsfonden. Som lagrådethar framhållit i sitt yttrande behöver härefter inte varje borgenär väcka talanmed yrkande om att hans fordran skall utgå ur fonden. Redan anmälan av enfordran i fondärendet får anses innefatta ett sådant yrkande. I konsekvenshärmed räcker det för en borgenär som vill träda in i förfarandet sedan ettbegränsningsmål har inletts att anmäla sin fordran. Lagrådethar ansett att det beträffande parterna och partsställningen behövs merklargörande uttalanden än de som har gjorts i remissprotokollet. Detta sägsgälla särskilt regeln i 360 § sista stycket och vad den avses innebära iförhållande till den partsställning som har gällt tidigare genom det sätt påvilket talan har väckts eller anmälan har gjorts. Jagvill för egen del erinra om att den partsställning som det gäller är den somförekommer i tvister som uppkommer enligt 360 § Qärde stycket. Sålunda avsestvister som uppstår genom invändningar som har framställts antingen skriftligenföre fondsammanträdet eller muntiigen vid detta. Det sätt på vilketbegränsningsmålet har uppkommit saknar i detta sammanhang betydelse.