prop · G60322 · 1982-12-31 00:00:00 — , som har mångårig erfarenhet avsamordnade räddningsaktioner med flera myndigheter inblandade, kan verifieradetta. För att erhålla god samordningseffekt erfordras ingående kännedom om deolika myndigheternas organisation och arbetssätt och ett antal kontaktpersonermed god kännedom om egna myndighetens möjligheter till insatser. - Det ärmycket tillfredsställande att den allmänna räddningstjänstens läge kartlagts såutförligt och väl som skett i principbetänkandet. Detta gör det betydligt lättareatt urskilja gränserna mellan allmän och särskild räddningstjänst. från sjöräddningsfall är det just i gränsskiktenmellan de olika formema av räddningstjänst osäkerhet råder om ansvars-ochledningsförhållanden. Olyckan med var just ett exempel på detta. Imånga kustkommuner finns ett stort behov av samarbete mellansjöräddningstjänst, brandförsvar och polis. Brandförsvaret har resurser, lämpUgabl. a. vid de talrika fritidsbåtslarmen, men organisatoriska och juridiskahinder ligger i vägen för utnyttjandet. Förhoppningsvis kan de i principbetänkandetomnämnda lagstiftningsåtgärderna undanröja dessa olägenheter. - Sjöfartsverketanser liksom räddningstjänstkommittén att sjöräddningsverksamheten är enuppgift för staten. Till de skäl för detta som Skr.1982/83:22 104 framhällesi betänkandet kan fogas att arbetet till största delen styrs av internationellakonventioner, rekommendationer och avtal. Räddningsarbetet bedrivs dessutomsom ovan sagts utan hänsyn till regionala eller lokala gränser iland.Sjöfartsverket vill understryka vad kommittén säger om fastare former församordningsansvaret och behovet av ett övergripande ansvar. Dessa tankegångarhar anslutit sig till redan i sjöövervakningskommitténsbetänkande och de är Uka aktuella . Räddningsflyg engageras alltoftare i sjöräddningsaktioner och samordnade aktioner med flyg är vanliga.Sjöfartsverket anser att det borde närmare undersökas om inte den ovan nämndaövergripande funktionen enklast och billigast kunde upprättas genom ensammanslagning av flyg- och sjöräddningscentralerna till en gemensamräddningscentral (RCC). - Även den geografiska avgränsningen av ansvaret ärviktig. föreslog att skulle haräddningsansvaret till kustlinjen "oavsett hur nära stranden olyckaninträffar". Kommungränsen sträcker sig ut tiU territorialvattengränsen;var gränsen går i vattnet mellan kommunerna torde ingen veta. Vilka typer avolyckor brandförsvaren eller de föreslagna räddningstjänstregionerna skallansvara för i vattenområden är oklart, liksom vad som ligger i begreppet"annat nödläge" i paragraf 1 i brandlagen. Den allmännaräddningstjänstens personella och materiella resurser för . räddningstjänst ärenligt betänkandet tillräckliga och beredskapen är god. Behovsanpassade inköpkan göras när så erfordras. bygger däremot på deltagandemyndigheter och organisationers befintliga resurser. Dessa är ofta anskaffadeför myndighetemas ordinarie arbetsuppgifter. Resursernas ändamålsenlighet ochkapacitet från sjöräddningssynpunkt kommer därmed att variera från tid tillannan. har inga eller små möjligheter att påverka resursläget.Vid rationaUseringar och indragningar inom andra myndigheter än sjöfartsverketdrabbas sålunda ofta av en sänkt resurs- och insatsberedskap utanatt den räddningsansvariga myndigheten kan påverka detta. Luftfartsverketframhåller atl räddningstjänstkommittén anser, att en enhetlig lagstiftning somomfattar rikflinjernäför samhällets hela räddningstjänst skulle bidra till ensamordning av räddningstjänsten på det praktiska planet. Författningar somberörs av detta är bl. a. luftfartslagen och luftfartskungörelsen.Luftfartsverket biträder kommitténs mening att en sådan enhetlighet skulle ökaeffektiviteten i räddningstjänsten. Kommittén väcker förslaget om ett införandeav enhetliga räddningstjänstbegrepp t. ex. räddningstjänst till lands och tillsjöss. ställer sig något tveksam till förslaget då flera gamlabegrepp som flygräddning och sjöräddning är väl inarbetade begrepp förallmänheten. finner att det inte finns några hinderför den allmänna räddningstjänstens organ atl överta ansvaret för den brand-och räddningstjänst som är stationerad vid luftfartsverkets flygplatser.Luftfartsverket vill för undvikande av missförstånd särskilt påtala att med särskild Skr.1982/83:22 105 räddningstjänstsom nu är stationerad vid luftfartsverkets flygplatser får avses enbartflygplatsernas brand- och räddningstjänst och inte resurserna för alarmeringoch efterforskning. Anledningen till dessa undantag är luftfartsverketsskyldigheter beträffande flygräddningstjänsten enligt (Annex12), vilket också påtalats i betänkandet. Som en följd av dessa åtaganden ingårflygräddningstjänsten som en integrerad del i flygtrafiktjänsten. Vad gäller alarmeringstjänsteningår denna i flygtrafikledningstjänsten och utförs således av den personalsom svarar för denna tjänst. Efterforskningstjänsten ingår iflygräddningstjänsten och därför också i flygtrafiktjänsten. Detta innebär attäven här är personal inom flygtrafiktjänsten engagerad vid tjänstensfullgörande. Beträffande organisationen är denna uppbyggd helt enligt 12genom inrättande av räddningscentral (RCC/Cefyl) och räddningsundercentraler (RSC).Dessa måste bibehållas oförändrade och inom luftfartsverkets organisation. -Planer på en samverkan inom flygplatsernas brand och räddningstjänst hardiskuterats mellan luftfartsverket och berörda kommuner vid några av verketsflygplatser. avser att inom ramen för ett särskilt projektundersöka möjligheterna till en samverkan mellan luftfartsverket och berördakommuner i syfte att åstadkomma en samlad, effektiv och rationell brand- ochräddningstjänst. Samverkan skulle kunna ske på olika sätt beroende på de lokalaförhållandena. anser att frågan om ett förändrat huvudmannaskapför den brand- och räddningstjänst som är stationerad vid luftfartsverketsflygplatser skall bedömas utifrån de resultat som underhand framkommer frånovan redovisade projekt avseende samverkan inom brand- och räddningstjänsten.Resultatet härav bör således jämföras med de kostnader för brand- ochräddningstjänsten som enligt kommitténs förslag skall bestridas avluftfartsverket för slutligt ställningstagande i frågan. Räddningstjänstkommitténavser att i slutbetänkandet återkomma lill hur luftfartsverketsräddningstjänstresurser skulle kunna inordnas i den allmännaräddningstjänsten. Om ändringen av huvudmannaskapet anses böra ske måsteluftfartsverket dock bibehålla ett avgörande inflytande på omfattningen ochkvaliteten på flygräddningstjänsten, bl. a. med hänsyn till internationellanormer och överenskommelser, men också därför att verket måste kunna påverkasina kostnader för flygräddningstjänsten. Vidare kan konstateras attflygplatsernas brand- och räddningstjänst utförs till en betydande del avvapenfria tjänstepliktiga (VTP), vilka utbildas för ändamålet vidluftfartsverkets brand- och räddningsskola (BRS) vid . Om enändring av huvudmannaskapet sker måste luftfartsverkets brand- ochräddningsskola liksom den utrustning och kompetens som investerats inordnas idet i betänkandet föreslagna räddningstjänstverket. Vad gäller luftfartsinspektionenstillsyn av räddningstjänsten vid flygplatserna innebär förslaget om eltförändrat huvudmannaskap ingen förändring eftersom luftfartsinspektionenstillsynsansvar är oberoende av huvudmannaskapet. Skr.1982/83:22 106 anser att i ett avseende synesdet som om centralt ingripande är nödvändigt och delta gäller larmtjänsten. Detär angeläget alt denna organiseras på ett sådant sätt att inga samhällsresurserstår obrukade vid en olycka därför att larmet inte vidarebefordrats till deorgan vars medverkan behövs vid räddningsinsatser. Det är vid vidareutvecklingenav larmtjänsten av intresse att denna organiseras så att det även blir möjligtatt i efterhand undersöka hur samhällels räddningstjänst utnyttjats i ettenskilt fall. Härigenom skulle man kunna få del underlag för att kvantitativtberäkna bristerna i nuvarande organisation som icke kunnat vinnas genom denföreliggande utredningen. Statskontoret anser att sambandet mellan olycksutvecklingenpå olika områden och räddningstjänstens dimensionering kvantitativt ochkvalitet bör analyseras närmare. Av den skadestatistik som redovisas framgår t.ex. att lantbrukets anläggningar står för en oproportionerligt stor andel avstorbränderna. Detta bör ge anledning till särskilda överväganden angående detförebyggande arbetet och räddningsljänstarbetet i glesbygderna. -Det ärangeläget att kommittén i sitt fortsatta arbete noggrannare än i principbetänkandetpreciserar räddningstjänstens befogenheter att ingripa i nödlägen. Det kan t.ex. inte vara rimligl att räddningstjänsten får rätt alt vid risk förallvarliga översvämningar i samband med snösrnältning meddela föreskrifter omhur kommunernas tekniska verk och nämnder skall agera. En sådan rätt skullevara alltför långtgående och innebära för stora inskränkningar i olikakommunala förvaltningars självständighet och ansvar, och därmed medföranegativa effekter för säkerheten. anser inte att kommittén i betänkandetredovisat övertygande motiv för behovet av en total samordning mellan allmännaräddningstjänstens organisatoriska uppbyggnad och de förändringar inomcivilförsvaret som utreds. Det kan exempelvis ifrågasättas om "hotbilderna"för räddningstjänst i krig och fred är identiska. Samordning mellan allmännaräddningstjänsten och de olika formerna av särskild räddningstjänst samtexempelvis militär och polis torde dessutom vara ett väl så centralt mål som ensamordning med civilförsvaret. Även med olika administrativa indelningar börett ökat samutnyttjande av exempelvis materiel och utbildningsresurser kunnagenomföras. Enligt verkets mening måste således utgångspunkten för denföreslagna indelningen i s. k. räddningstjänstregioner vara atl utvecklasamverkan mellan de kommuner och i de frågor där samverkan är effektivast urfredsräddningstjänstens perspektiv. - delar kommitténsbedömning att möjligheterna till samverkan mellan olika former avräddningstjänst och andra verksamheter bör kunna utnyttjas bättre än i dag.Länsstyrelsens organisatoriska uppbyggnad talar för alt detta i hög grad är enuppgift för den regionala statliga nivån. Betänkandet ger emellertid ingaförslag på hur nuvarande problem på detta område skall kunna övervinnas. delar kommitténs uppfattning attden grundlag- 1982/83:22 107 gandeberedskapen mot befarade olyckor bäst kan åstadkommas på det primäraplaneringsstadiet. Räddningstjänstorganen bör kunna få till uppgift att påtalabrister i förebyggande åtgärder som avser även andra nödlägen än brand. Ilikhet med kommittén anser verket också att del i en ny räddningstjänstlag börfinnas en bestämmelse, där det slås fast att förelag och enskilda som driverriskfylld verksamhet har vissa av staten fastställda skyldigheter inte bara närdet gäller att hålla beredskap mot olyckor i eller till följd av verksamhetenutan också att förebygga brand och andra nödlägen. På orter med fleramiljöstörande industrier bör dessa kunna samverka kring räddningsplaneringen. -Frågan om den allmänna räddningstjänstens skyldigheter att ingripa vidinträffade eller befarade miljöskador är av särskilt intresse förnaturvårdsverket. Den i detta sammanhang aktuella fömtsältningen"nödläge" avser olyckshändelser, dvs. plötsligt inträffade händelsersom har medfört eller kan befaras medföra olika slags skador på människor,egendom eller i miljön. Kommittén konstaterar själv dels att det, för situationersom inte är olyckshändelser men i vilka man kan förutse att händelseförloppetkan komma att medföra skador i miljön, ligger nära till hands att ålägga räddningstjänslorganenen skyldighet att ingripa, dels att de redan nu vanligen också ingriper i sådanasituationer. Mol denna bakgrund kan det vara motiverat att försöka finna eltnågot svagare uttryck än "annat nödläge" såsom rekvisit idefinitionen på räddningstjänst. Kommitténs förslag om att räddningstjänst ävenskall gälla åtgärder som syftar till atl avvärja eller begränsa störningar iviktiga samhällsfunktioner är av intresse i detta sammanhang. Miljöintressenamotiverar emellertid etl annat uttryck än "störningar i viktigasamhällsfunktioner", exempelvis "skador på allmänna intressen".I brandlagen anges fyra förutsättningar för att den allmänna räddningstjänstensorgan skall ingripa. Som kommittén anfört är det, när det gäller olyckor medrisk för skador i miljön, ofta mycket svårt att förutsäga vilka konsekvenserolyckor av den typen kan få. Det är i många sådana fall nästan omöjUgt att vidolyckstillfället bedöma t. ex. viklen av det hotade intresset. "Mot denbakgrunden kan del diskuteras om det är lämpligt att i full utsträckningbehålla de nuvarande begränsningarna för räddningstjänstorganens skyldigheteratt avvärja eller begränsa skador i miljön". instämmer idenna bedömning. Verkel anser, att som ett kompletterande alternativ till defyra nuvarande förutsättningarna skulle kunna uppstäUas "eller med hänsyntill angelägenheten av att skydda etl hotat allmänt intresse". -anser att fjällräddningstjänsten fungerar väl. Verket anser ilikhet med kommittén att fjällräddningen även i fortsättningen bör vara enuppgift för polisen. Kommittén bör dock klarlägga ansvarsförhållandena, dåmänniskor tas om hand ute i terrängen. I sådana sammanhang blir det ofta tal omsamarbete mellan organ med olika huvudmän. - vidhåller atl enförutsättning för atl en fungerande organisation skall kunna byggas upp är utgår från en med hänsyn till frågorna rationell uppdelning av ansvaret. 1982/83:22 108 mittenhar valt att använda strandlinjen som den avgörande gränsen mellan de ansvarigainstanserna. kan inte acceptera en sådan gränsdragningeftersom det strandnära området är särskilt betydelsefullt i en oljebekämpningssituation.Den tidigare föreslagna sjöfartsmyndigheten bör få ansvaret för såväl olje- ochkemikaliebekämpningen till sjöss som för det strandnära området.Sjöfartsmyndigheten bör då ges rätt att rekvirera kommunernas resurser avpersonal och utrustning. bör också få regeringensbemyndigande att vid behov rekvirera miUtär och civilförsvarspersonal ochutrustning. Även dessa resurser bör underställas sjöfartsmyndighetens befäl.Fördelen med detta är bl. a. att ett organ sköter i stort sett all bekämpning,att snabbare beslut kan fattas, att man slipper byta befäl mitt i en bekämpningsoperation,att samma organ sköter övervakning, jourtjänst och åtgärd samt att därvid tidigupptäckt kan leda till snabb åtgärd. anser, att det är svårtatt dra en gräns mellan räddningstjänst och sanering. Detta gäller särskiltvid utflöde av kemikalier. anser, att ett omfattandesaneringsarbete kräver beredskap och ledning. Detta skulle underlättas omkommunerna uttryckUgen ålades att svara för sanering efter såväl olje- somkemikalieutsläpp på land. framhåller att kommittén diskuterar huruvida den allmännaräddningstjänstens resurser i beredskap och de resurser som relativt snabbt kankallas in kommer att vara tillräckliga för de oUka uppgifterna i samband med enkärnkraftolycka eller om det krävs en förstärkning av styrkorna. mening kan detta inte bedömas förrän i samband med den föreståendeutvidgade planeringen av beredskapen för de fyra kärnkraftstationernasomgivningar. delar denna mening. Institutet vill dockframhålla att de kommuner som enligt brandordningen skall ha en viss styrka iberedskap på sina brandstationer vid en kärnkraftolycka måste räkna med att1-2 brandmän på samtliga kommunens brandstationer inom indikeringszonen är ianspråktagnaför mätuppgifter . Institutet kommer atl till räddningstjänstkommitténför dess fortsatta arbete att överlämna en fullständigare information ompersonaltillgångar i samband med att planeringsarbetet har kommit längre än förnärvarande. - I betänkandet har även frågan om viss ledningspersonal(kvalificerade brandingenjörer) från den allmänna räddningstjänstens organkunnat knytas till länsstyrelsernas fasta beredskapsorganisation behandlats.Länsstyrelserna har behov av kvalificerade brandingenjörer ävenvid andra olyckor än atomolyckor. Nämnas kan också att ingen av länsstyrelsernai kärnkraftlänen har för avsikt att engagera brandbefäl för denpersonalberedskap som enligt energipropositionen skall finnas i kärnkraftlänen.Detta synes bero på att ej ansett sig ha tiUräckligt med medelför att ersätta kommunerna för de extra kostnader som räddnings- ochbrandlagstiftningen kräver. anser att extra medel för dettaändamål bör 1982/83:22 109 ställastill länsstyrelsernas förfogande så att den kvalificerade grupp av personal somdet här är fråga om skall kunna utnyttjas i beredskapen. Generaltullstyrelsentillstyrker att förslag till lagstiftning utarbetas inom ramen förräddningstjänstkommitténs fortsatta arbete. Enligt styrelsens mening är ett avde grundläggande kraven för ökad effektivitet i räddningstjänsten attansvarsförhållandena klart preciseras och regleras i särskild och om möjligtenhetlig lagstiftning. Det är härvid väsentligt att beakta att räddningstjänsti princip bedrivs i tre olika miljöer nämligen till sjöss, på land och iluften. Dessa miljöer ställer olika krav på räddningstjänstens organisation,materiel och personalens utbildning och erfarenhet. Del vore enligt styrelsensuppfattning av stort värde om kommittén i sitt fortsatta arbete införderäddningstjänstbegrepp som anknyter till ovan angivna miljöer. Mot bakgrundhärav är det från effektivitetssynpunkt fördelaktigt om en central myndighetfår huvudansvaret för resp. räddningstjänstgren (sjö, mark och luft). skall därvid inneha eller tilldelas erforderliga lednings-, sambands-och basresurser för ingripande. En sådan organisationsinriktning bör avsevärtminska samverkansproblemen mellan de olika räddningstjänstgrenarna. -till sjöss bör därvid omfatta sjöräddning innefattande räddningav såväl liv som egendom till sjöss och inkludera brandbekämpning oavsett typav objekt (fartyg, flygplan, borrplattformar etc.) samt olje- ochkemikaliebekämpning (miljöskyddsåtgärder) tiU sjöss. Det geografiskaverksamhetsområdet bör avgränsas lill havet, kustvattnen, och . är huvudansvaret för räddningstjänsten till sjöss delat mellansjöfartsverket och kustbevakning. Vid en sammanläggning avsjöfartsverket och till en ny myndighet för kust- ochsjöfartsverksamhet är det naturligt att den nya myndigheten ges huvudansvaretför räddningstjänsten till sjöss. Skulle en sammanläggning inle komma till slåndbedömer styrelsen det angeläget att frågan om huvudansvaret för denna typ avräddningstjänst löses enligt ovan angiven organisationsinriktning. Detta ärangeläget inte minst med hänsyn till att räddning av liv och egendom samt skyddav den miljön framförallt vid kemikalieolyckor till sjöss som regelställer höga krav på såväl särskilt utbildad personal som speciellskyddsutrustning. - tiU lands bör omfatta räddningstjänst somerfordras på land och i insjöar utom och . I räddningstjänst tilllands bör även innefattas fjällräddning och beredskap mot kärnkraftolyckor.Härvid bör dock beaktas den speciella miljö i vilken fjällräddning utförs.Rikspolisstyrelsen bör dock liksom under räddningstjänstverket svaraför fjällräddningen där inte minst gränsbevakning ställer betydanderesurser till förfogande i form av fjällvan personal, radioutrustade snöskotraretc. Denna resurs har av okänd anledning inte redovisats i belänkandet. - För räddningstjänsti luften bör soih luftfartsverket ha huvudansvaret. iluften bör omfatta verksamhet för att undsätta luftfartyg i nöd i luften dvs. som regel navigeringsanvisningar, radarledning och 1982/83:22 110 efterforskning såvida ej med säkerhet kan bedömas attluftfartyget hamnat i sjön eller på land i vilka fall räddningstjänsten övergårtill ovan angivna. -Styrelsen anser liksom utredningen att det är nödvändigtmed en effektiv samverkan mellan de olika räddningstjänstgrenarna, något somgivetvis skall återspeglas i lagstiftningen. Styrelsen delar även utredningensuppfattning om att sjuktransporter primärt ej bör betraktas somräddningstjänst. Räddningstjänstorganens resurser bör dock vid akut behov kunnautnyttjas för sjuktransporter. Denna möjlighel bör regleras av räddningstjänstlagslift-ningen. Arbetarskyddsstyrelsen delar utredningens uppfattning atlvarje företag som bedriver riskfylld verksamhel bör ha en viss grundberedskapmot olyckor i eller tUl följd av verksamheten. När det gäller de i företagetverksamma, som ofta är de som i första hand drabbas av olyckorna, ligger dettaväl i linje med arbetsmiljölagens krav. Även när det gäller förebyggande åtgärdefär del viktigt att beakta arbetsmiljölagsliftningen. Styrelsen vill erinra omatt särskild lagstiftning som avser skydd mot stora olyckor (major hazards)finns i vissa länder. Frågan om riskerna vid stora olyckor har behandlats iSverige, bl. a. av IVA, och berör flera myndigheters ansvarsområden.Styrelsen, som har följt frågans utveckling , är självklartangelägen att arbetarskyddet beaktas i dessa sammanhang. Statens vattenfalbverkframhåller att elenergiförsörjningen knappast är omnämnd i betänkandet, i varjefall inte som en verksamhet som kan innebära behov av räddningsåtgärder. Detkan betraktas som positivt, att el uppenbarligen bedöms alltid varatillgänglig. Tyvärr har dock några händelser inträffat, visserligen medrelativt långa intervall, som visat att oUka samhällsorgan stått rätt handfallnai situationer med långa elavbrott. Det synes sålunda nödvändigt attkraftindustrin är representerad på såväl lokal som regional nivå där samverkanenligt ovan föreslås organiserad. Det bör framhållas att kraftindustrin kan iolika situationer både behöva få hjälp av skilda organ inom samhälletsräddningstjänst inkl. militära resurser och ställa resurser tillräddningstjänstens förfogande. I detta sammanhang kan påpekas att när det ibetänkandet något oklart talas om samverkan betr. elförsörjningen noterasendast när det rätteligen måste anges att det är fråga om helalandets kraftindustri, som ju också har en förberedd krisorganisation, elområdenoch elblock som regionalt är de organ som lämpligen bör ingå i de föreslagna samverkansorganisationema.- biträder kommitténs förslag till kartläggning av i första handstatliga företags resurser för den allmänna räddningstjänsten. Ett system förgemensam användning utgör ett verksamt bidrag till högre beredskap ocheffektivitet. viU även framhålla andra åtgärder för effektiviseringav räddningstjänsten beträffande organiserad samverkan som inte behandlats iutredningen. Detta gäller ökad information om och bedömning av olikarisksituationer som kan uppkomma på kraftindustrins verksamhetsområde t. ex.följderna av långvariga avbrott i elleveranserna samt de omfattande skador somkan 1982/83:22 111 Vidare bör uppmärksammas möjlighelerna att under under vissaförutsättningar och förhållanden tillvarata och övriga elleverantörersradiokommunikationsnät. Statens brandnämndframhåller att gränsen mellan allmän och särskild räddningstjänst är oftadiffus vilket kan återverka menligt när det gäller att avvärja eller begränsaskada på människor eller egendom eller i miljön. finner deteftersträvansvärt att så många som möjligt av landets räddningsresurser knytstill den allmänna räddningstjänsten genom en så långt möjUgt enhefliglagstiftning. Härvid undanröjs eventuell tveksamhet för ingripande. Utökadeskyldigheter för brandförsvaret måste dock ges vissa begränsningar så attberedskapen för olyckor där människor är inbegripna inte eftersatts. - Nämndenfår starkt understryka önskvärdheten av att de akuta sjuktransporterna i mestamöjliga grad samordnas med den allmänna räddningstjänsten. Särskilt vid storaolyckor har konstaterats värdet av att räddnings- och ambulanspersonal äger godpersonkännedom och nyttjar gemensamma rutiner. Förekomst av ambulansverksamhetpå ger också möjlighet till effektivare utbildning i akutsjukvårdför räddningstjänstens personal genom att väl utbUdad ambulanspersonal kan nyttjassom instmktörer. ställer sig tveksam till det lämpliga i att helthänföra flygräddningstjänst till den allmänna räddningstjänsten.