prop · G6039 · 1982-12-31 00:00:00 — Rätt att upplösa en tillställningföreligger även om det vid denna förekommer något som strider mot lag eller omtillställningen föranleder oordning eller fara för de närvarandeoch andra åtgärder visat sig otillräckliga (19 § AOst). Prop.1982/83:9 93 heten kan vidare förbjudaförnyande av en tillställning som åsyftareller innebär något som strider mot lag eller som visat sig föranleda oordning eller fara som inte kan förebyggas med ordningsföreskrifter eller andra åtgärder (20 §AOst). Möjligheterna att inställa eller upplösaen allmän sammankomst är mera begränsadedels genom att sådana åtgärder inte får vidtas påden grunden att något som strider mot lag förekommer, dels genom att sammankomsten skall föranleda svårareoordning eller avsevärd fara för de närvarande(10 § och 11 § LAS). Den omständighetenatt tillstånd inte har sökts för en tillståndspliktig tillställningeller sammankomst ger inte polismyndigheten rätt att upplösa eller inställa tillställningeneller sammankomsten. Befogenhet att upplösaen tillställning eller sammankomst bör i allmänhetendast anförtros polisman i befälsställning (19 § AOst och 10 §LAS). Den som anordnar en offentlig tillställning utan erforderligt tillstånd, försummar sinanmälningsplikt, låter tillställningenfortsätta trots att beslut om upplösning har meddelats eller inte efterkommer polismyndighetensföreskrifter kan enligt 29 § AOst dömastill böter eller fängelse . I 15 § LAS föreskrivs bötesstraff i motsvarande fall. Försummelse i frågaom anmälningsskyldighet skall emellertid inteföranleda ansvar, om försummelsen ärursäktlig och inte vållat olägenheteroch inte heller om tillställningen eller sammankomsten intehar kommit till stånd. beslut i tillståndsärendet överklagas hos länsstyrelsen.Mot beslut förs talan hos regeringen (27 § AOst och 13 §LAS). 1982/83:9 94 I Svenska kommunförbundetsnormalförslag till lokal ordningsstadga förekommer tvåbestämmelser som har nära anknytning till frågan om tillståndstvång för gatumusicerande. Föreskrifterna, som inte närmare kommenterats av förbundet, har följandelydelse. Penninginsamling i bössor eller dylikt må ej äga rum åallmän plats utan tillstånd av polismyndigheten. Sång eller musik må ej utan tillståndav polismyndigheten yrkesmässigt ellermot betalning utföras å allmän plats eller å till sådanplats gränsande öppet områdesåsom portgång, förgärd eller dylikt. Vid ordningsstadgeutredningens genomgång av de lokala ordningsstadgorna saknades föreskriften om tillståndstvång förpenninginsamling i 27 lokala stadgor. I tre stadgor föreskrevs att särskilttillstånd inte behövdes, om insamlingen utgjorde en del av en redan tillståndspliktig tillställningeller sammankomst. Föreskriften om sång och musik på allmän plats m.m. saknades i 19 lokala ordningsstadgor. stadga gällde tillståndstvånget endastför allmän plats och inte för angränsande områden. 5.2 Allmännasammankomster och offentliga tillställningar -allmänt om bakgrunden Församlingsfrihet, dvs. rätten försvenska medborgare att hålla sammankomster för överläggning om allmännaeller enskilda angelägenheter, har ansetts gällai vårt land som en i princip erkänd medborgerlig rättighet. Församlingsfriheten var, .trots 1982/83:9 95 att förstahälft ett flertal förslag till författningari ämnet lades fram, i huvudsak oregleradföre tillkomsten av LAS . Uttryckligt grundlagsstöd för församlingsfriheten infördes först genom RF . I 1868 årsordningsstadga för rikets städer gjordes inte någon grundläggande åtskillnad mellan sammankomster och tillställningar. Sammankomster hänfördes sålunda under tillställningsbegreppet. I 1944 årsbetänkande framhölls att skälkunde anföras för ätt reglera församlingsrätteni lag. Utredningen menade dock att det, eftersom några väsentliga förändringar ide materiella reglerna om offentliga tillställningarinte kunde komma i fråga i den föreslagna nya ordningsstadgan, inte heller var påkallat att ändrabestämmelsernas formella karaktär. Det var vidare fördelaktigt att föreskrifterna om offentliga tillställningar och all- . manna sammankomster var sammanförda i en författning.Ordningsstadgan borde därför enligt utredningen omfatta ävende bestämmelser som avsåg församlingsrätten. I direktiven förden nya utredningen framhöll departementschefen att församlingsrättensyntes utgöra ett så väsentligtelement i en demokratisk samhällsordning attdess huvudgrunder borde fastslås i lag. sig därför till demyndigheter och organisationer som vid remissbehandlingen av betänkandeförordat en fastare reglering i frågan. betänkande ansågutredningen att församlingsfriheten borde omgärdas med det skydd som följde av reglering i allmän lag. Utredningen föreslog därför att utförliga bestämmelser försammankomster skulle meddelas i en särskildlag, medan andra tillställning- 1982/83:9 96 ar liksom tidigare skulle regleras i en ordningsstadga. Som allmänna sammankomster borde enligt departementschefenbetecknas vad som med hänsyn till församlingsfrihetens grundsatser krävde reglering i lag, medan begreppet tillställning skulle användasi de fall då erforderliga föreskrifter i ordningens och säkerhetens intresse togs upp i den föreslagna ordningsstadgan. Det gällde att fråndessa utgångspunkter bestämma vad som avsågsmed "sammankomst" och "tillställning"och att dra upp gränserna mellan dessa båda begrepp. Vidare måste man avgränsa allmänna sammankomster och offentliga tillställningar mot enskilda sädana. Enskilda sammankomster och tillställningar skulle nämligen,liksom tidigare, lämnas utanför lagstiftningen. Tillräckligt rättsskyddför dessa fall fanns att tillgå genom olika stadganden i straff- och straffprocesslagstiftningen(prop. s. 152 och s. 155). Enligt departementschefen skulle för församlingsfrihetenråda största möjliga frihet. Andra inskränkningar i denna frihet fick inte göras än sådana som framstod som nödvändiga för att upprätthålla ordning och säkerheti samhället eller för att förhindraatt enskild medborgares fri- och rättigheterkränktes. Frågan om införandeav grundlagsskydd för församlingsfriheten borde emellertid inte tas upp till prövning i samband med den reglering från ordnings- och säkerhetssynpunktsom det då var fråga om (prop. s. 142). Prop.1982/83:9 97 5.3 Opinionsfriheterna enligt RF Mötesfriheten ochdemonstrationsfriheten har traditionellt behandlats tillsammans som de grundläggande elementen i församlingsfriheten. Närgrundlagsskydd för församlingsfriheten infördes genomRF, valde man emellertid att behandla de bådarättigheterna var för sig. Anledningen härtill var främst, förutom vissa skillnader i det typiska funktionssättet, att en demonstration kan genomföras av en enda.person, medan begreppet "möte" förutsätter deltagande av flera. Enligt 2 kap. 1 §RF är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad 1. yttrandefrihet:frihet att i tal, skrift eller bild eller påannat sätt meddela upplysningar samtuttrycka tankar, åsikter eller känslor, 2. informationsfrihet;frihet att inhämta och mottaga upplysningar samtatt i övrigt taga del av andras yttranden, 3. mötesfrihet: frihet att anordna eller bevista sammankomstför upplysning, meningsyttring ellerannat liknande syfte eller för framförande av konstnärligtverk, 4. demonstrationsfrihet:frihet att anordna och deltaga i demonstration på allmän plats, 5. föreningsfrihet: frihet att sammansluta sig med andraför allmänna eller enskilda syften, 6. religionsfrihet:frihet att ensam eller tillsammans med andra utöva sin religion. Dessa s.k. opinionsfriheter fick sin nuvarande grundlagsregleringgenom lagstiftning (prop. 7 1982/83. 1982/83:9 98 1975/76:209, KU 1975/76:56, rskr. 1975/76:414, KU1976/77:1, rskr. 1976/77:2, SFS 1976:871). Lagstiftningen innebar en vissutvidgning av det grundlagsskyddade området,främst genom att konstnärliga uttrycksformer uttryckligen tillerkändes grundlagsskydd. infördes bestämmelsersom begränsade möjligheterna att göra ingrepp i opinionsfriheterna. Sådanaingrepp får således numera inte göras i vilkenomfattning eller i vilket syfte som helst. Någon inskränkning i religionsfriheten får inte göras.I övrigt får de häruppräknade fri- och rättigheterna under vissa förutsättningarbegränsas genom lag eller - såvitt gällertystnadsplikt för offentliga funktionärer eller bestämmelserom att föreskrifter i lag skall börja eller upphöraatt tillämpas - genom annan författning efter bemyndigande i lag. Generellt gäller att begränsningari opinionsfriheterna får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningarnafår inte gå längre än vad ändamålet kräveroch inte heller sträcka sig så långt att deutgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. Inte heller får begränsningargöras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. (2 kap. 12 § RF.) Begräsningar av de olikaopinionsfriheterna får vidare ske endast för att tillgodose skilda för varje frihet särskiltangivna syften. Enligt 2 kap. 13 §RF får således yttrande- och informationsfriheten begränsas med hänsyntill rikets säkerhet, folkförsörjningen,allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende, privatlivets helgd ellerför förebyggande och beivrande av brott. Friheten att yttra sig i näringsverksamhet fårockså begränsas. I övrigt får begränsningari yttrande- och , 1982/83:9 99 informationsfriheten ske endast om särskilt viktiga skälföranleder det. Vikten av vidaste möjliga yttrandefrihet och informationsfrihet ipolitiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga ochkulturella angelägenheter skall alltid beaktas. Föreskrifter som utan avseende på yttrandets innehållnärmare reglerar sättet att sprida eller motta yttranden skall dockinte anses som en begränsning avyttrande- ellerinformationsfriheten. Mötes- och demonstrationsfriheten får enligt 2 kap. 14 § begränsas av hänsyn till rikets säkerhet, till ordning och säkerhetvid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken eller för at.t motverka farsot. I övrigt fåringrepp i dessa friheter inte göras. Utländska medborgare är i allmänhetlikställda med svenska medborgare i fråga om grundlagsskydd för opinionsfriheterna (2 kap. 20 §RF). En ytterligare förstärkning av grundlagsskyddet för opinionsfriheterna infördes genom lagstiftning (prop. 1978/79:195: KU 1978/79:39, rskr.1978/79:359, SFS 1979:933). I 2 kap. 12 §föreskrivs sålunda numera att förslag till lag som angår begränsning av de icke absoluta fri- och rättigheterna skall på yrkande av lägst tio riksdagsledamöter vila . Om förslagetvid omröstningen får stöd av minstfem sjättedelar av de röstande, ärdet dock antaget. Uppskovsreglerna gäller inte för bl.a. förslag till lag om frihetsstraff för vissa gärningar. Prop.1982/83:9 100 5.3.2 Allmänbakgrund till bestämmelserna i 2 kap. RF Enligt den ursprungliga regleringen i RF skulle varjemedborgare gentemot det allmänna varatillförsäkrad yttrande- och tryckfrihet, rätttill information, mötesfrihet, demonstrationsrätt, föreningsfrihetoch religionsfrihet. Dessa fri- och rättigheterkunde begränsas genom lag, beslutad avriksdagen i vanlig ordning. Grundlagsskyddet var således närmastutformat som en reglering av och regeringens normgivningskompetens,där fri- och rättigheterna inte hade ett starkare skydd än det som gälldeför andra rättsområdendär normgivningskompetensen tillkomriksdagen ensam. om medborgerliga fri- och rättigheter betecknades redan vid sin tillkomst somett provisorium. föreslog vidsin behandling av prop. 1973:90 att en ny utredning skulle få i uppdrag att överväga frågan omgrundlagsskydd för enskildas fri-och rättigheter (KU 1973:26 s. 51). Så skedde ocksä genomtillsättandet av fri- och rättighetsutredning.Utredningen avlämnade betänkandet(SOU 1975:75) Medborgerliga fri- och rättigheter. Fri- och rättighetsutredningensförslag följdes i huvudsak i prop. 1975/76:209 om fri- och rättigheter i grundlag. Genom beslut medanledning av regeringens förslag förstärktesgrundlagsskyddet för fri- och rättigheterna, som tidigare nämnts, i skilda hänseenden.Det kan anmärkas att skyddet avser även enskilda möten(prop. s. 143). 1975/76:209 framhölls(s. 110) att utgångspunkten vid avgränsandet av det område som skulle skyddas genom bestämmel- Prop.1982/83:9 101 serna om mötesfrihetvar att denna frihet i största möjliga utsträckningskulle korrespondera med yttrande- och informationsfriheten. Principen bordevara att sammankomster som avsåg sådant framförandeeller mottagande av yttranden som skyddades av reglerna om yttrande- ochinformationsfrihet skulle omfattas av RF:s skydd för mötesfriheten.Detta innebar bl.a. att sammankomster förframförande av konstnärliga verk borde beredas samma skydd som t.ex.politiska eller religiösa möten. Grundlagsskyddet borde utformas så att det i princip omfattade alla former av scenisk framställning. Ävensådana konserter och sammankomster för högläsning ur litteräraverk som inte kunde betraktas som medier föropinionsyttring borde omfattas av grundlagsskyddet. Angående tolkningen av begreppet konstnärligt verk anfördedepartementschefen följande (s. 143). .Bestämningen, "konstnärlig" böri detta sammanhang uppfattas som beteckning på vissa former av yttranden, inte i första hand som ett kvalitetskrav. Om ändamålet med en sammankomst är framförandeav ett verk som till sin typ kan hänföras till någonkonstnärlig uttrycksform - t.ex. film,musik eller ett verk avsett för sceniskframställning - bör sammankomsten normalt anses omfattad av RF:sskydd för mötesfriheten, även om det framförda verkets konstnärliga värde i ett visst fall inte skullevara särskilt framträdande. Grundlagsskydd föreligger däremotinte om det framstår som helt främmande förvanligt språkbruk att i något hänseende talaom framförande av konstnärligt verk. Departementschefen framhöll vidare att en omfattande frihet för den enskilde medborgaren att påolika sätt ta del i den samhälleliga opinionsbildningen var en nödvändig förutsättning för ett demokratiskt styrelseskick. Detta förhållandehindrade emellertid inte 1982/83:9 102 att det kunde föreliggalegitima behov av begränsningar i opinionsfriheterna av mångskiftande slag. Yttrandefriheten kunde med fogbetraktas som den viktigaste fri- och rättigheten.Det var därför naturligt att kräva attlagstiftaren iakttog största möjliga restriktivitet när det gälldeatt begränsa denna frihet (prop. s. 108).Yttrandefriheten skulle bl.a. kunna begränsasav hänsyn till allmän ordning och säkerhet.Omfattningen av detta inskränkningsändamål framgick inågon mån genom att uttrycket redan förekompå skilda håll i lagstiftningen och därmed i viss månvar avgränsat till sitt betydelseinnehåll (prop. s. 155). Mötes- och demonstrationsfrihetenborde få begränsas endast med hänsyn till rikets säkerhet, till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen, tilltrafiken eller för att motverka farsot. Med uttrycken"ordning och säkerhet" och"trafiken" avsågs att täcka regleringen i LAS. Bestämmelsen i 3 §LAS om att tillstånd till sammankomst får vägras endast omdet är nödvändigt med hänsyn till trafiken eller till allmän ordning måstedärvid, framhöll departementschefen, tolkas så att dess tillämpningkom att hålla sig inom ramen för grundlagens inskränkningsändamål. Detsamma gällde för regierna om förhandsanmälan i 4 §LAS (prop. s. 155). Departementschefen påpekadevidare att vissa svårigheter kunde uppkomma genom införde olika begränsningsregler förskilda opinionsfriheter. Det blev dåav stor vikt att dra gränser mellan de olika reglernas tillämpningsområden.Han underströk dock att en yttrandefrihetsbegränsning som utformats så att den enbart gällde yttranden vid sammankomsterskulle betraktas också som en begränsning av mötes- 1982/83:9 103 Endast om de i RF angivna förutsättningarna för begränsningari de båda berörda rättigheterna förelåg samtidigtkunde således ingrepp göras (prop. s. 105). Skyddet för mötesfriheten skulle som nämnts omfatta ävenenskilda möten. framhölls att detta förhållande inte påverkademöjligheterna att göra husrannsakan o.d. Sådana ingrepp skulle således inte ses som ingrepp i mötesfrihetenutan som en begränsning i den enskildes m.m.(prop. s. 143). 5.3.3 Avgränsningenav det grundlagsskyddade området Alla slags yttranden kan inte åtnjuta grundlagsskydd. Inte heller tordegrundlagsskyddet för mötesfriheten medföra rätt för mötesdeltagare att i denna egenskap begå handlingar som i annat sammanhang ärförbjudna. Det blir därför av viktatt slå fast vilka åtgärder ochingripanden från det allmännas sida som inte bör betraktas som ingrepp i de grundlagsskyddade rättigheterna. Fråganberörs kortfattat i förarbetena. 1975/76:209 anfördedepartementschefen sålunda att RF:syttrandefrihetsbegrepp i princip överensstämmer med motsvarande begrepp i tryckfrihetsförordningen. Häravföljde att åtskilliga yttranden definitionsmässigt föllutanför grundlagsskyddet och därmed kunde bli föremål för ingripandeutan särskilt grundlagsstöd. Han erinrade bl.a. om att skilda yttranden i taleller skrift ofta ingår som ett led i ett brottsligt förfarande och att kriminaliseringen uppenbarligeninte kan ses som en begränsning av yttrandefriheten i RF:smening. Som exempel 'anförde han Prop.1982/83:9 104 bl.a. olika bestämmelseri BrB såsom bedrägeri (9 kap. 1 §), olaga hot (4 kap. 5 §), ofredande (4 kap. 7 §) och förargelseväckande beteende (16 kap. 16 §). Straff bestämmelsen om förargelseväckandebeteende fick inte tolkas så att den kom att fungera som enbegränsning Bestämmelsen var således inte tillämplig påyttranden - enbart på grund av deras innehåll (prop. s. 141). Vidare skulle - i likhet med vad som gäller förtryckfriheten - vissa ordningsföreskriftersom utan avseende på yttrandets innehåll uppställerkrav på tillstånd för visst sätt att sprida eller mottaga meddelanden inte ansessom ett intrång i yttrandefriheten. Hit hörde exempelvis föreskrifterom skyltar i byggnads-, naturvårds- och vägförfattningaroch om affischering o.d. i lokala ordningsstadgor. Även 2 §'AOst kunde- nämnas i detta sammanhang. En särskild bestämmelsehärom borde enligt departementschefentas in i 2 kap. 13 § RF (prop.1975/76:209 s. 141 och s. 156). Svårigheter kan föreligga närdet gäller att avgöra om vissa polisingripanden vid möten eller demonstrationer skall anses utgöra en begränsningav mötesfriheten eller anses varariktade endast mot en enskild mötesdeltagare.Frågan får särskild betydelse i de fall då ett möteeller en demonstration samlar endast ett fåtaldeltagare. 1975/76:209 framhöllsatt den grundläggande regeln borde vara att ettingripande mot en person föranlettenbart av att denne deltar i mötet skallbetraktas som ett ingrepp i mötesfriheten.Samma synsätt fick anläggas dådet gällde demonstrationer. Med denna utgångspunkt borde man inte betrakta LTO som en begränsning av mötes-och demonstrationsfriheten. Inte heller BrB:s bestämmelser 1982/83:9 105 om upplopp (16 kap. 1 §)och ohörsamhet mot ordningsmakten (16kap. 3 §) kunde anses som en begränsning i dessa friheter (prop. s. 144). JO har beträffande ettfall där en flermansdemonstra-tion inteansågs som allmän sammankomst - och LAS alltså inte var tillämplig- uttalat att de deltagare som stördeallmän ordning kunde omhändertas med stödav 3 § LTO, även om härigenomdemonstrationen kom att upplösas.Paragrafen skulle således enligt JO kunna användas föringrepp i bl.a. demonstrationsrätten (JO1975 s. 92). 5.4 Gränsdragningenmellan sammankomster och tillställningar 1956:143 följdedepartementschefen helt de riktlinjer förbestämningen av begreppen sammankomst ochtillställning som hade dragits upp betänkande.Den föreslagna lagen skulle således till-lämpaspå allmänna sammankomster för överläggning, opinionsyttringeller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet eller som var att hänföra till föreläsning ellerföredrag för meddelande av allmän eller medborgerlig bildning eller till religionsövning. Lagen blev härigenom bl.a. tillämplig på politiska möten,vilka var att betrakta som sammankomster förbibringande av information, och pådemonstrationer. Föreläsningar och föredrag i bildningssyfte var enligtdepartementschefen också typiska sammankomster som föll under lagens bestämmelser (prop. s. 153). Innebörden av begreppet offentlig tillställning kunde enligt departementschefen inte angesgenom en generell definition. I ställetfick man - som utredningen före- 1982/83:9 106 slagit - tillgripa den metoden att de vanligaste slagen avoffentliga tillställningar räknades upp. Hit hördefrämst vissa allmänna folknöjensåsom teaterföreställningar,konserter, tävling och uppvisning i sport ochidrott, danstillställningar, biograf- och cirkusföreställningar,tivoli- och marknadsnöjen, festtåg och tillställningarav annat slag som inte avsågs i LAS. Som ytterligare exempelanförde departementschefen revy-, kabaret-och varitéföreställning-ar, musikunderhållning, dans- och gymnastikuppvisning (prop. Särskilda svårigheter vid tillämpningenav bestämmelserna rörande allmännasammankomster och offentliga tillställningargör sig gällande beträffandede s.k. blandade tillställningarna, dvs. tillställningar därdet förekommer dels inslag som kan hänföras till sammankomst,dels inslag som får betraktas som offentlig tillställning. Huvudregeln är att skilda regler blir tillämpligapå olika delar av arrangemanget.Under förarbetena till AOst och LAS framhölls att detta mångagånger kunde te sig osraidigt ochopraktiskt. I LAS infördes därför enundantagsregel (1 § tredje stycket). Enligt dennaskall, om det vid en sammankomst förekommermindre inslag av underhållning eller, förströelse bestämmelserna om sammankomster ändå gälla. Departementschefen nämnde att. om t.ex. ett politiskt möte följdes av ettpar sångnummer av en berömd sångare torde- även om publik kunde antas hasamlats i stor utsträckning för sångens skull- sammankomsten likväl få inbegripas under LAS. I de fall därtvekan uppstod om en tillställningskulle hänföras till det ena eller andra slaget borde i regel den författning anses tillämplig som gav den störstafriheten, nämligen LAS. 1982/83:9 107 Utvidgningen i RF år1976 av det skyddade området för mötesfriheten till att omfatta även sammankomster för framförande av konstnärliga verk såsomkonserter, teater- och biograf föreställningar ledde genom prop. 1976/77:39 till att reglernahärom fördes över från AOst till LAS (KU 1975/77:16, rskr. 1976/77:56,SFS 1976:1003, 1005). Angående innebörden av begreppet konstnärligt verk hänvisadedepartementschefen till vad som anförtsi prop. 1975/76:209 s. 143 (se ovan s. 73). Han anförde vidare följande. I enlighet med nuvarande principer för gränsdragningenmellan lagens och stadgans tillämpningsområden bör i de fall,där det råder tvekan huruvida ett möte ät en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning, lagen i regel anses tillämplig. Man börutgå från en helhetsbedömning. Ett trollerinummer som ingår i en revy eller kabaré får sålunda anses vara en del av framförandet av det konstnärliga verk som den samlade sceniska framställningen utgör.En offentlig filmförevisning som ingår som ett moment i en pornografisk föreställning bör å andra sidaninte betraktas som en biografföreställning, utan stadgan bör vara tillämplig också på sådan förevisning. 5.5 Gränsdragningenmot enskild sammankomst eller tillställningm.m. AOst och LAS ärinte tillämpliga på enskilda möten.Detta uttrycks i 9 § första stycket AOst så att entillställning är offentlig, om den anordnas för allmänheten,dvs. om allmänheten har tillträde till tillställningen.Även annan tillställning kan emellertid bli att anse som offentlig, nämligen om villkoren för tillträde är sådana att tillställningen blir att jämställa med en tillställning till vilken allmänheten har tillträde.Med allmänhet avses med- 1982/83:9 108 borgare i gemen till skillnad från en särskildkategori eller en särskild personkrets. En tillställning som anordnas för medlemmarna i en förening är således inteoffentlig (jfr dock 9 § andra stycket AOst). Enligt förarbetenatill AOst hör till begreppet offentlig tillställning en avsikt att samla publik.