prop · G60385 · 1982-12-31 00:00:00 — Vissaytterligare föreskrifter finns i frivårdsförordningen (1977:329), bl.a. om aftövervakaren "regelbundet" skall sammanträffa med den dömde (31 §). anser alt skyldigheten för den dömde althålla kontakt med de övervakande myndigheterna bör ges ell fastare innehåll.Så kan ske genom att man i frivårdsförordningen eller i de av kriminalvårdsstyrelsenutfärdade verkslällighetsföreskrifterna lill denna lar in aUmänna föreskrifterom vad som skall anses som normal kontaktlid. Kommittén förordar altkontakttiden mäts i total tid under övervakningsårel och alt den normalt ärminst . Förslaget har som nämnts fått etl blandat mottagande vidremissbehandlingen. För egen del vill jag till en böijan framhålla alt delgrundläggande innehållet i skyddstillsynen även i fortsättningen bör bestå i enskyldighet för den dömde att hålla kontakt med frivården. Del är enligl minmening självklart atl regelbundna och täta kontakter mellan frivårdens representanteroch den dömde är en fömtsänning för all en dom på skyddstillsyn skall få etlmeningsfullt innehåll. Den koncentration av frivårdens resurser till ettövervakningsår för flertalet fall som jag har förordat bör uppenbariigenfrämst la sig uttryck i att övervakningen blir mera intensiv under det förstaåret, då erfarenhetsmässigt återfallsrisken är särskilt stor och olika insatseri rehabiliteringssyfte kan behöva påböijas. Som har framhållits vid remissbehandlingen står delsamlidigt klart all vaije fall måste bedömas individuellt. Särskildaförfallningsföreskrtfter om en viss konlaktfrekvens skulle därför, somkriminalvårdsstyrelsen uttrycker saken, riskera all leda till enambitionssänkning i de svåra fallen och en tom mtin i de enklare. För atisäkerställa frivårdens möjligheter att anpas- Prop.1982/83:85 84 sa kontaktfrekvensen efter den dömdes personliga ochibland från tid till annan växlande behov vill jag inle förorda alt bindandeföreskrifter meddelas i detta ämne. I åtskUliga fall kan det emellertid uppenbarligen vara avvärde alt en särskild föreskrift om på vilket sätt och i vilken omfattning dendömde skall vara skyldig att hålla kontakt med företrädare för frivårdenmeddelas redan från början. Jag återkommer lill delta i avsnitt 2.3.4.8. Dennafråga bör, som bl.a. Föreningen framhåller, allliddiskuteras noggrant vid övervakningens början. Enligl min mening bör dellatydligare markeras i frivårdsförordningen. Jag avser att anmäla den aktuellafrågan för regeringen, om godkänner föreliggande förslag. Departementsförslaget: Särskilda regler om s. k.inlensivövervakning införs inle. Den dömdes behov under övervakningsliden bliralltjämt avgörande för graden av övervakningens intensitet. FrivårdskommUténs förslag: I samband med dom påskyddstillsyn får domstolen meddela föreskrift om intensivövervakning underviss tid, minsl en och högsl . Remissinstanserna: Förslagel har fåll ell blandatmottagande. (Se bilaga 3avsmtt 3.2.6.) Skäl fördepartementsförslaget: Som framgår av del närmast föregående avsnittet finns fn. inga preciserade regler om vilken intensitet kontakten mellan frivården ochden dömde bör ha. Denna fråga avgörs fortlöpande medhänsyn främst tiii de praktiska behoven av kontakter. I denkriminalpolitiska diskussion som har förts här tanken väckis atlen eller flera frivårdspåföljder som innefattar en intensivare tillsyn än dennuvarande skyddstillsynens borde införas. Förslag i denna riktning har sålundaförts fram både av BRÅ:s kriminalpolitiska arbetsgrupp i rapporten och av ungdomsfängelseulredningen i betänkandet Tillsynsdom. Pågrundval av dessa förslag och remissvaren över dem har frivårdskommittén nuåterkommit till frågan och även för sin del förordat atl en möjlighel altformellt få lill stånd en intensivare övervakning än vad som är normall vidskyddstillsyn införs. Däremot har kommittén avvisat tanken atl införainlensivövervakning som en särskild påföljd. Kommilténs förslag har följandeinnebörd. När endomstol dömer till skyddstiUsyn får den meddela en särskild föreskrift ominlensivövervakning. Endasi domstol får meddela en sådan föreskrift. För allförordna om inlensivövervakning krävs både alt den tilltalade behöver intensivtillsyn och atl del begångna brottet har särskilt högt straffvärde. Enderaförutsättningen räcker alltså inle. Den grundläggande förutsättningen är dockatl en särskilt intensiv kontakt mellan lag- Prop.1982/83:85 85 överträdarenoch frivärden är individualpreventivt motiverad. Kravet atl brottet - i sigeller därför att det utgör återfall - har etl högt slraffvärde medför enligtkommittén alt en föreskrift om inlensivövervakning kan utgöra en lämplig"upptrappning" efter återfall för den som tidigare dömts tillkriminalvård i frihet. På så sätt kan en utvidgning av skyddstillsynensanvändningsområde göras. Intensivövervakningen börenligt kommitténs förslag bestå i en kontaktfrekvens som är dubbelt så hög somden som är förenad med den ordinära övervakningen. En föreskrift omintensivövervakning måste anses som mycket ingripande och bör därför alltidvara tidsbegränsad. Kommittén rekommenderar atl en sädan föreskrift skall gällalägst en och högsl . Vidremissbehandlingen har många instanser ställt sig bakom förslagel. Andra ärdock kritiska. Kritikerna har bl.a.framhållit alt vaije klient som står under övervakning bör få den övervakningsom motiveras av hans behov. Detta kan enligl kritikerna tillgodoses inom ramenför en vanlig dom på skyddstiUsyn. Den nuvarande ordningen har vidare enligtnägra remissinslanser den fördelen all konlaktintensiteten fär bestämmas avverkslällighetsmyndig-heterna, som har de bästa förutsällningarna altfortlöpande pröva vilken intensitet i kontakterna som behövs. Föregen del ställer jag mig liksom flera remissinstanser till en början tveksamtill tanken att låta en av fömtsättningarna för en föreskrift omintensivövervakning vara atl den är motiverad av brottets straffvärde. Dettaskulle som jag ser del stå i mindre god överensstämmelse med en avgrundtankarna bakom frivårdssyslemet, nämligen att frivårdens insatser skallanpassas efter behovel av brottsförebyggande och sociala åtgärder i detsärskilda fallet. Om man som jag alltså inleär beredd atl godta atl hänsynen till del begångna brottets slraffvärdetillmäts självständig betydelse när man avgör om övervakningen vid dom påskyddstiUsyn skall vara mera eller mindre intensiv, återstår all la ställningtill om frågan om övervakningens intensitet lämpligen bör avgöras förestraffverkställigheten av domstol utifrån rent individualpreventiva synpunktereller som av verkställighetsorganen. Tankenatt intensifiera övervakningen för de lagöverträdare som behöver mera stöd ochkontroll än andra för all inte återfalla i brott är självfallet naturlig ochriklig. Jag har förståelse för all kommitténs förslag att domstol skall kunnage föreskrift om intensivövervakning av många har mottagits positivt. När manskall ta ställning till kommittéförslaget, är del dock enligl min mening avavgörande betydelse om det är lämpligt och praktiskt genomförbart attupprätthålla en klar skillnad beträffande innehåll och tillämpningsområdemellan "vanlig" skyddstiUsyn och skyddstillsyn med intensivövervakning. 1982/83:85 86 För egen del är jag tveksam på denna punkt. Jag har redanförut som min mening uttalat att kontaktintensiteten under verkställighetstidenfortlöpande bör anpassas till den dömdes behov av stöd och kontroll. Därmednår man den bästa garantin för all varje övervakningsfall ägnas den omsorg somdet förtjänar. Om särskilt intensiva former av socialt slöd visar sig behövas idel enskilda fallet, skall naturligtvis dessa sällas in helt oavsett om behovelkunnat förutses vid lidpunkten för domen. Del liggerenligt min mening närmast tiU hands alt dra slutsatsen all det med dennautformning av den ordinära skyddstillsynen knappast finns utrymme förintensivövervakning som en särskild påbyggnad av del nuvarande påföljdssystemet.Skillnaden mellan päföljdsvarianlerna skulle bli för liten. Att å andra sidan -för att uppnå en klar skillnad - avskära möjligheten att päverkställighetsstadiel intensifiera övervakningen inom ramen för en vanligskyddstiUsyn skulle uppenbariigen inte vara någon lyckUg lösning. Med hänsyntill vad jag nu har anfört bör förordnande om inlensivövervakning som etlsärskilt institut inom ramen för skyddstillsyn inle införas. Samma skäl talarmed än större styrka mot atl införa intensivövervakning som en friståendebrottspåföljd i päföljdssystem. Deparlemenisförslaget: skall alltjämtgälla det allmänna kravet att den dömde lever skötsamt. förstag överensstämmer med departementsförslagei(jfr även fängelsestraffkommiltén i SOU 1981: 92 s. 111). Remissinslanserna: Nästan alla godtar kommilténs förslag.En instans förordar dock atl det allmänna skötsamhetskravet i 26 kap. 14 § BrBoch sanktionssystemet i anslutning härtill avskaffas. (Se bilaga 3 avsnitt3.2.7.) Skäl fördepartementsförslagei: F.n. gäller vissa allmänt formulerade förpliktelser förden som undergår kriminalvård i frihet (26 kap. 14 § BrB). Han skall iakttaskötsamhet, efter förmåga söka försörja sig samt i övrigt rätta sig efter vadsom åligger honom enligt eller enligl föreskrift eller anvisningsom har meddelats med stöd av . Om han har förpliktals atl ersättaskada som har uppkommit genom brottet, skall han göra vad som står i hansförmåga att fullgöra denna skyldighet. I denkriminalpolitiska debatten har del ibland gjorts gällande alt dessa allmännaskölsamhelskrav bör avskaffas, bl.a. därför all de är förhållandevis vagtutformade och inte mera preciserat anger vad som kan krävas av klienten.Kommittén påpekar för sin del atl kraven har betydelse i två hänseenden, delssom elt allmänt mål för den dömdes levnadssätt under verkställigheten avpåföljden, dels som rättslig grund för ingripanden vid misskötsamhel. Kommittén finner för sin del alt den först nämnda avskötsamhetskra-vens båda funktioner är rimlig. 1 och med atl del åliggerfrivården att verka Prop.1982/83:85 87 förden dömdes rehabilitering vore det nämligen enligl kommillén stötande om dendömde inle skulle ha nägra förpliktelser alt medverka i dessa ansträngningar.Frågan om allmänna skölsamhelskrav behövs för att frivärden alltid skall hamöjlighet att ingripa när så behövs är enligl kommittén mera tveksam.Kommittén framhåller att allmän misskötsamhel torde vara förenadmed misskötta kontakter och förr eller senare återfall i brott. Dennaomständighet talar för att endast överträdelser av specificerade föreskriftereller återfall skulle förtjäna att kunna utlösa de allvarligare av frivårdensreaktioner vid misskötsamhel. I rena undantagsfall - där del skulle framståsom orimligt att frivården av formella skäl inte skuUe kunna ingripa vidallvarlig misskötsamhel - kan dock de allmänna skötsamhetskraven enliglkommittén ha en funktion även i del nu diskuterade hänseendet. HärtUI kommerenligt kommittén all det skulle kunna felaktigt tydas som en mildradinställning i fräga om den dömdes skyldigheter, om man nu avskaffade allaeller någol av de nuvarande skötsamhetskraven. Kommittén,som aUtså utgår från atl de allmänna skötsamhetskraven behövs även ifortsättningen, tar därefter upp frågan om dessa kan preciseras. Kommitténfinner emellertid all en sådan precisering skulle vara svår att åstadkomma,eftersom allmänna mål inte kan beskrivas annat än på ett allmänt sätt.Preciseringarna kan komma till stånd genom särskilda anvisningar ochföreskrifter. Kommittén föreslår därför alt de allmänna skötsamhetskravenbehålls i sin nuvarande utformning. Enligt26 kap. 13 § BrB skall den som undergår kriminalvård i frihet hålla övervakarenunderrättad om sin bostad och arbetsanställning. föreslår pådenna punkt en utvidgning. Den intensifiering av skyddstillsynen som åsyftaskräver enligl kommittén en omfattande upplysningsplikt för den dömde. Han bördärför vara skyldig att lämna underrättelse om alla personliga förhållanden somhar betydelse för tillsynen. En bestämmelse härom föreslås. Jagkan ansluta mig till de överväganden och förslag av kommillén som harredovisats här. Jag vill särskilt tillägga alt det enligt min mening är mycketväsentligt att det i varje särskill frivårdsärende blir närmare klarlagt vilkakrav som fri vården har rätt all ställa på den dömde och omvänt. Detta är enviktig uppgift för behandlingsplaneringen. Jag vill slutligen understryka attde allmänna skötsamhetskraven naturligtvis bara i mycket särpräglade falldirekt kan ligga till grund för mera ingripande åtgärder från frivården vidmisskötsamhel från den dömdes sida. Departementsförslagei:Möjligheten att meddela den som döms till eller undergår vård i frihetsärskilda föreskrifter behålls. Frivårds-och fängelsestraffkommittéernas förslag överensstämmer i huvudsak meddepartementsförslagei. Prop.1982/83:85 88 Remissinstanserna:De flesta godtar kommittéernas förslag eller lämnar dem ulan erinran.Socialstyrelsen anser all en föreskrift om vård alltid måste baseras påfrivillig medverkan av den dömde. (Se bilaga 3 avsnitt 3.2.8 och 3.5.) Skälför departementsförslaget: De allmänna kraven på att den som undergårkriminalvård i frihet skall leva skötsamt kan f. n. kompletteras genom altdomstolen eller övervakningsnämnden meddelar honom en särskild föreskrift omvad han skall iaktta . En sådan föreskrift kan meddelas om detfinns skäl alt anla alt den dömde behöver stöd av föreskriften för sinanpassning i samhället. En föreskrift kan enligt 26 kap. 15 § BrB avse 1. vistelseort eller bostad, 2. utbildning ellerarbetsanställning, 3. läkarvård, nykterhelsvård ellerannan vård eller behandling eller 4. skadestånd. Beträffandeden som undergår skyddstillsyn kan dessutom övervakningsnämnden enligt 28 kap.6 a § BrB meddela en särskild föreskrift om vad som skall gälla förövervakningen. I en sådan föreskrift får anges på vilket sätt och i vilkenomfattning den dömde skall hålla kontakt med övervakaren. Vidare fårföreskrivas skyldighet för den dömde an lämna underrättelse om utevaro frånarbetsplats, skola eller annan i föreskriften angiven verksamhet ellerinrättning. En undersökning avkriminalvårdsstyrelsen (se SOU 1981:90 s. 79-80) visar alt av dem som undergickskyddstillsyn hade en föreskrift i någonform. Föreskrifter om vård och behandling dominerade. De utgjorde ungefär trefjärdedelar av alla föreskrifter. En motsvarande undersökning beträffandevillkorligt frigivna (se SOU 1981:92 s. Ill) visar atl procentandelen av devillkorligt frigivna som hade en särskild föreskrift en viss angiven dag varungefär densamma som för de skyddstillsynsdömdas del. Här övervägde dockföreskrifter om sysselsättning klart. av föreskrifternaavsåg utbildning eller arbete. En tredje undersökning (se SOU 1981:90 s. 79)visar all övervakningsnämnderna har meddelat föreskrifter i alltstörre utsträckning. Från flera håll harframförts kritik mol de särskilda föreskrifterna. Huvudinvändningen är altbehandling som grundas pä tvång i stället för motivation hos klienten iallmänhet har mindre utsikt till framgång. Föreskrifter sägs också i regelträffa fel personer, eftersom den som har förmåga att följa en föreskrift iallmänhet inle behöver den, medan den som behöver en föreskrift ofta inle harförmåga atl följa den. Vidare sägs föreskrifterna ibland vara socialtdiskriminerande genom att de ofta riktar sig mot dem som har socialt oordnadeförhållanden och över huvud tagel medför att de som har begått brottunderkastas krav som inle ställs på andra medborgare. Prop.1982/83:85 89 Detskulle enligt min mening vara fel att förneka all kritiken i viss utsträckningär berättigad. Det är t.ex. självklart atl vissa typer av föreskrifter intebör meddelas mot den dömdes vilja och att en åtgärd är mest effektiv om denvidtas med klientens samtycke. Däremot kan man, som även frivårdskommitténframhåller, knappast påslå atl de särskilda föreskrifterna skulle vara merasocialt diskriminerande än påföljden skyddstillsyn i sig, eftersom del ju ären förutsättning för atl meddela en dom på skyddstillsyn att den tilltalade harvisst behov av särskild tillsyn. Desärskilda föreskrifterna har emellertid också flera fördelar. Som jag tidigarehar varit inne på har det ett väsentligt värde atl man klarlägger vilka kravparterna inom frivården kan ställa pä varandra. Reglema i om desärskilda föreskrifterna bidrar till alt uppfylla detta mål. För frivårdenanger katalogen av tänkbara föreskrifter en ram för dess handlande, för dendömde som har fått en föreskrift ett konkret besked om vad hansärskilt har att rätta sig efter. Denna precisering kan utan tvivel i mångafall vara ett gott stöd för den dömde i hans strävan mot social rehabilitering. Föreskrifterna kan ocksåvara goda medel för kontroll av den dömde. Vill man åstadkomma en uppstramningav fri vården, skulle det knappast vara välbetänkt atl avslå från dessakontrollmedel. Vid förseelser mot de allmänna skötsamhetskraven är detnaturligt att som en första åtgärd ingripa med preciserade föreskrifter. Påsamma sätt kan det vid återfall i brott ofta vara lämpligt att ingripa med merapreciserade krav. Att det då finns möjlighel att strama upp frivården med hjälpav särskilda föreskrifter ger domstolen ökade möjligheter att ånyo döma tillvård i frihet. På så sätt medverkar de särskilda föreskrifterna till att begränsaantalet frihetsstraff och fyller därigenom ytterligare en väsentlig funktion. Avde skäl som jag har anfört nu bör möjligheten alt meddela särskildaföreskrifter finnas kvar. En föreskrift bör få meddelas bara när den fyller ettindividualpreventivt syfte. Den kan därmed också bidra till all strama upp endom som innebär fortsalt skyddstillsyn. Det måste vara möjligt att kontrolleraatt en föreskrift efterlevs. Del är därför viktigt att särskilda föreskrifterinte meddelas mtinmässigt utan först efter noggrant övervägande i vaijeenskilt fall. Vadsedan gäller de olika slagen av särskilda föreskrifter vill jag framhålla attde alla enligt min mening fyller en funktion och att jag således i princip inteanser att någon kategori bör slopas. Tvärtom bör de existerande reglernaenligt min uppfattning kompletteras i några hänseenden. Fråndenna utgångspunkt vill jag beträffande de olika kategorierna av föreskriftertillägga följande. Jagdelar frivårdskommitténs uppfattning att reglerna i som tillåteratt särskilda föreskrifter meddelas om den dömdes vistelseort eller bostadutgör en sådan begränsning av rörelsefriheten som är tiUålen enligtregeringsformen. Något hinder av hänsyn tiU gmndlagen mot att behålla 1982/83:85 90 möjlighetenatt meddela föreskrifter i dessa hänseenden föreligger med andra ord inte. Möjlighetenalt ge föreskrift om utbildning eller arbetsanställning bör somfängelsestraffkommittén har förordat kompletteras med en möjlighet att geföreskrift även om "annan förvärvsverksamhet". Kompletteringen tarsikte på egna företagare, som inte täcks av begreppet "arbetsanställning". Närdet gäller möjligheten att meddela föreskrifter om läkarvård, nykterhelsvårdeller annan vård eller behandling är del tydligt atl denna fråga bl.a. mästeses mot bakgrund av innehållet i gällande lagstiftning på de olikavårdområdena. Enligtden nya socialtjänstlagen (1980:620) skall all vård och behandling inom detsociala vårdarbetet i princip ske i frivilliga former. Barn och ungdom kan dockunder vissa fömtsättningar beredas vård mot sin vilja enligl lagen (1980:621)med särskilda bestämmelser om vård av unga. Även vuxna kan i begränsadutsträckning fortfarande bli föremål för tvångsvård enligt lagen (1981:1243) omvård av missbmkare i vissa fall. Vuxna missbmkare av alkohol och av narkotikakan fä vård oberoende av samtycke, om missbrukaren är i trängande behov av vårdtill följd av fortgående missbruk. Vanligsjukvård regleras av sjukvårdslagen (1962:242), som kräver att patienten frivilligtgår med på atl få vård enligt lagen. Uttryckligt medgivande från patientenssida fordras dock inle. Enligl elt molivultalande (prop. 1966:53 s. 154) skallfriviUighet anses föreligga redan om patienten inle motsätter sig vården. Vidpassivitet från patientens sida presumeras alltså frivillighet. Hälso- ochsjukvårdslagen (1982:763), som ersätter sjukvårdslagen,medför inte någon ändring i de angivna hänseendena (prop. 1981/82:97 s. 50,144145 och 150). Undanlagsvis kan sjukvård beredas genom tvång, främst enligtbestämmelserna i lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård ivissa fall. Socialstyrelsenhar vid remissbehandlingen av kommittéernas båda betänkanden framhållit atl deprinciper jag nu har redovisat enligt styrelsens mening bör tiUämpas även närföreskrifter om vård meddelas den som döms till eller redan undergårkriminalvård i frihet. Styrelsen anser atl -när inte förutsättningar för värdoberoende av samtycke föreligger -erbjudande om vård alltid måste baseras päfrivillighet. En konsekvens av denna uppfattning är, påpekar styrelsen, att enskyddstillsyn som har meddelats under fömtsättning av att insatser vidtas inomsjukvården eller inte bör kunna undanröjas endasi av denanledningen att den dömde inte accepterar de vårdformer som erbjuds. Föregen del viU jag framhålla att del för alt en föreskrift om vård skall få någotpraktiskt innehåll naturligtvis i regel bör förutsättas atl både den som skallge vården och den som skall ta emot den är införstådda med att vården skaUkomma tUl stånd. Detta innebär till att bötja med att, innan en 1982/83:85 91 föreskriftmeddelas eller innan skyddskonsulenten ger närmare anvisningar om hur en givenföreskrift skall verkställas, samråd bör ske med den läkare eller deninstitution som skall meddela den tilltänkta vården. Vidareär det uppenbart att en frivUlig medverkan från lagöverträdarens sida ofta ären fömtsättning för att man skall kunna räkna med att vård eller behandlingskall kunna ge något positivt resullal; ett direkt tvång mol den som erhålliten föreskrift om vård för att genomföra vården kan ju f ö. inle komma i frågaannat ån om förutsättningarna för tvångsvård enligt social- ellersjukvårdslagstiftningen är tillämpliga. Detstår således enligt min mening klart, att redan effektivitetsskäl talar för attfrivårdsklientens friviUiga medverkan regelmässigt måste vara en förutsättningför att en föreskrift om vård eller behandling skall meddelas honom. Fråganmåste emellertid ställas om det alltid skall vara uteslutet alt som ett led ikriminalvården meddela en föreskrift om vård, t.ex. narkomanvård, åt den sominte spontant ger sitt samtycke till all medverka till att vården kommer tillstånd. Skall med andra ord det indirekta tvång, som består i att enunderlåtenhet att följa föreskriften ytterst kan leda lill att skyddstiUsynenomvandlas till fängelse, anses utgöra ett hinder mot alt meddela en föreskriftom vård i den angivna situationen? Motsvarande fråga uppkommer ifaU den dömde början förklarar sig beredd att t.ex. undergå viss vård i enlighet med enföreskrift men sedan ändrar sin inställning. I likhet med bådefrivårdskommUtén och fängelsestraffkommittén anser jag alt det, om man villhöja effektiviteten av kriminalvården i frihet, inte går att avstå frånmöjligheten att meddela föreskrifter om vård även i situationer där fullfrivillighet inte föreligger från klientens sida. Man måste nämligen se tillatt kriminalvården har tillfredsställande medel för att kunna utföra ettbrottsförebyggande arbete även bland del alkohol- och narkotikamissbrukandeklientelet. Det indirekta tvång som en föreskrift om vård kan innebära förmissbrukare av alkohol eller narkotika bör också jämföras med det tvång som ettfängelsestraff innebär; ell sådant straff torde ofta vara etl alternativ i defall där en domstol överväger att döma en missbmkare till skyddstillsyn medvårdföreskrifler. Jag förordar alltså atl liksom f. n. frivillighet inte skallvara en ovillkorlig förutsättning för atl en föreskrift om vård skall fåmeddelas den som döms liU eller undergår kriminalvård i frihet. Möjlighetenatt ge föreskrifter om betalning av skadestånd bör som frivårdskommitténförordar finnas kvar. Jag vill i detta hänseende hänvisa till vad jag haruttalat beträffande motsvarande fråga när det gäller villkorlig dom (avsnitt2.3.3).