mot · G5021623 · 1982-01-25 00:00:00 — Motion 1981/82:1623 m. fl. Ändringar i arbetsrättslagstiftningen, m. m. Förverkligandet av demokratins idéer om frigörelse, jämlikhet och solidaritet är arbetarrörelsens yttersta målsättning. Av detta följer att vi hävdar att alla skall ha lika rätt att påverka villkoren för det egna arbetet. Och vi grundar detta på vår uppfattning om alla människors lika värde. Vi vet också att produktionsförhållandena i hög grad bestämmer våra livsvillkor. Med demokrati i arbetslivet kan produktionen organiseras så att möjligheter ges till personlig utveckling och egna initiativ. Så skapas också trygghet för liv och hälsa och förhindras en godtycklig behandling av de arbetande. Vårt samhälle, med dagens mörka ekonomiska perspektiv, kräver stora insatser av alla. All kunskap och erfarenhet som arbetstagarna som kollektiv och enskilda besitter utgör en väldig tillgång i det nu förestående arbetet med att utveckla produktionsförhållanden, marknadsförutsättningar, produkter och produktionsresultat. Det är arbetarrörelsens bestämda övertygelse att eventuella framgångar härvidlag är beroende av hur vi lyckas ta till vara denna kraft. Fortsatt fördjupning av demokratin i arbetslivet är en viktig förutsättning för att vi på ett helt annat sätt än skall kunna ta till vara de anställdas resurser och därmed fullt ut frigöra hela produktionskraften i det svenska samhället. Den vikt som dessa förhållanden bör tillmätas understryks bl. a. av de data rörande de anställdas upplevelse av arbetsvillkoren, som publicerades i en översikt över välfärdens fördelning /78. a. framgår att 1 800 000 arbetstagare anser sig sakna möjlighet att lära sig nya saker i arbetet. 920 000 personer anser att arbetet inte ger något utöver lönen. Den produktionskraft som skulle utvecklas om alla dessa människor i stället genom arbetet fick tillfälle till yrkesmässig utveckling och ökat personligt engagemang i produktionen kan inte överskattas. Det är i denna belysning som arbetarrörelsens krav på ökad demokrati i arbetslivet skall betraktas. Men detta krav underbyggs också av andra starka skäl. av ekonomisk nedgång ligger nu en stor produktionsansträngning framför det svenska folkhushållet. Bara genom ökad produktion kan krisförloppet brytas och sysselsättning och välfärd stärkas. Men gäller för arbetarrörelsen att en ensidig jakt på maximal volymtillväxt inte kan tillåtas, eftersom detta lätt skulle kunna driva fram tekniktillämpning och produktionsprocesser som formas utan hänsynstagande till de arbetande, deras behov och förutsättningar. Detta skulle snart nog visa sig vara en oacceptabel Människor skulle slitas ned. Allt fler skulle svikta och slås ut. Kortsiktiga företagsekonomiska vinster skulle visa sig leda till en samhällsekonomiskt ohållbar situation, där allt färre pressades allt hårdare i arbetslivet medan allt flera gjordes beroende av de sysselsattas ansträngningar. Detta får inte ske. Den bästa garantin för att morgondagens produktionsteknik och produktionsprocesser utformas med utgångspunkt i människors behov och förutsättningar består i att ge de arbetande ett reellt inflytande över de beslut som föregår utveckling, introduktion och tillämpning av ny teknik i företagen. Skall den produktionsansträngning som förestår kunna genomföras med utgångspunkt i människornas krav och förutsättningar krävs därför att demokratiska medbestämmande- och samverkansformer utvecklas i näringslivet. Sammantaget innebär allt detta att kravet på fortsatt demokratisering av arbetslivet inte blott underbyggs av varje enskild människas egenvärde och mänskliga rätt till ett uppbyggligt och produktivt arbete, vilket ensamt är skäl nog, utan även av kravet på effektiv produktion och välavvägd tekniktillämpning. första år inledde socialdemokratin ett brett arbete för arbetslivets demokratisering. Därefter har från flera borgerliga regeringar andra hälft uttalats att förnyelsen av arbetslivet skall fortsätta. Vi måste dess värre konstatera att de olika borgerliga regeringarna inte har förmått att leva upp till dessa högtidliga deklarationer. Arbetet med att reformera arbetslivet har därmed stannat upp, vilket också en enhällig riksdag påtalat (jfr AU 1980/81:6). En viktig orsak härtill har varit att avtal om medbestämmande på den privata arbetsmarknaden inte kunnat träffas och att de borgerliga regeringarna därvid inte tagit några initiativ, och inte heller aviserat några, i syfte att fullfölja tidigare reformer på arbetslivets område. Vi återkommer strax till behovet av sådana initiativ. Till följd av de borgerliga regeringarnas passivitet har arbetslivets reformering stannat upp och inte fått den bredd och anpassning till olika arbetsmarknadsförhållanden som har förutsatt. Tyvärr räcker det inte med att karaktärisera läget som att reformarbetet har hejdats. En riktigare beskrivning är att redan vunna positioner på arbetsdemokratins område har blivit utsatta för direkta försvagningar. Proposition 1981/82:21 om ny anställningsskyddslag utgör ett exempel härpå. I motioner och utskottsarbete har socialdemokraterna sökt driva på utvecklingen. har detta arbete burit föga frukt. Vi nödgas därför ånyo ta upp några grundläggande frågor för arbetslivets fortsatta förnyelse och fördjupningen av demokratin i arbetslivet. Medbestämmandereformen förutsätter dels arbetsmarknadsparternas aktiva avtalsmedverkan, dels starkt förbättrade villkor för det fackliga arbetet. Av många skäl är ett mellan kollektivavtalsparterna träffat avtal om medbestämmande klart att föredra framför exempelvis materiell reglering i lag. Men ännu efter beslut saknas medbestämmandeavtal på de ojämförligt största kollektivavtalsområdena av den privata sektorn. har en ny förhandlingsrunda startats för tredje gången. Lyckas parterna inte heller den här gången sluta medbestämmandeavtal anser vi det nödvändigt att regering och riksdag närmare överväger den nuvarande tekniken för att vidga arbetstagarnas medbestämmande. I en sådan situation får olika framgångsvägar prövas. En möjlighet kan vara att skapa regler som ökar arbetsgivarsidans avtalsbenägenhet. En annan att ytterligare bestämmelser för materiell reglering tillförs. Det går även att tänka sig en kombination av sådana åtgärder. Vad vi här anfört om initiativ från regeringen i syfte att förverkliga medbestämmandeavtal på den privata arbetsmarknaden m. m. bör av ges regeringen till känna. uttalade, i anslutning till medbestämmandereformen, en klar uppfattning om att förutsättningarna för det fackliga arbetet skall förändras. Nya arbetsrättskommittén (NARK) fick i uppdrag att med förtur utreda och avge förslag i dessa frågor. Kommittén överlämnade till den dåvarande regeringen ett delbetänkande (Ds A 1977:4), som innehåller en rad olika förslag. Flera av NARK:s förslag motiverades utifrån de vitt skilda villkor som gäller för fackligt arbete på stora och små arbetsplatser. Syftet med förslagen var att motverka uppkommande skillnader. Den specialisering och fördelning av fackliga arbetsuppgifter, som sker på större arbetsplatser görs inte på små. Antalet aktivt arbetande medlemmar räcker inte till. Detta ställer stora krav på den eller de som arbetar fackligt på små arbetsplatser. Hela registret av fackliga problem skall kanske av en enda person. Det säger sig självt att den fackliga bevakningen redan av det skälet inte blir densamma på en liten som på en stor arbetsplats. Socialdemokraterna vill inte medverka till att denna klyfta mellan anställda på stora och små arbetsplatser består och ökar. Proposition med anledning av kommitténs betänkande har ännu inte förelagts . Tiden är nu mogen för att ta upp till prövning de förslag, som NARK lagt fram. Vi är medvetna om att ett genomförande får ske i etapper. I en inledande etapp är det viktigt att i första hand regler skapas om tillträdesrätt för fackliga förtroendemän till arbetsplatserna. Härutöver handlar det om att pröva NARK:s förslag om att ett system med s. k. regionala förtroendemän med permanent finansiering införs, att reglering av facklig verksamhet i koncerner och koncernförhållanden sker och att rätt till arbetstagarkonsult på arbetsgivarens bekostnad införs. Med hänvisning till vad som anförts bör hos regeringen begära att förslag framläggs utan ytterligare dröjsmål. Alla var vid beslut om medbestämmandelag 1976 medvetna om att det efter en tämligen begränsad tid skulle uppkomma behov av vissa tillägg och förändringar. Härför talade svårigheterna att på förhand bedöma reglernas effektivitet liksom andra verkningar. Sådana erfarenheter har vunnits. De leder till krav på förändringar i medbestämmandelagen, vilka i många fall inte kräver något omfattande utredningsarbete. Det gäller bl. a. att komma till rätta med brister i informationen till de anställda, dvs. både omfattningen av och tidpunkten för informationen. Dessa problem hänger nära samman med ordningen för s. k. primära förhandlingar, där de anställda ofta upplever att dessa förhandlingar sker på ett för sent stadium i beslutsprocessen. I nu angivna frågor bör hos regeringen begära att förslag framläggs. Utvecklingen mot allt fler koncernbildningar medför att många beslut som berör ett stort antal människor läggs mycket högt upp i beslutshierarkin. Möjligheterna till medbestämmande blir starkt reducerade. Här krävs att förhandlingar kan föras med dem som ytterst fattar besluten. Vi anser att rätten till insyn, information, förhandling och förstärkt förhandlingsrätt utvidgas till att gälla även i koncerner och koncernliknande förhållanden. Frågans betydelse framgår av att ca 1,2 miljoner arbetstagare är anställda i sådana företag. Vi föreslår att i dessa hänseenden hos regeringen bör begära förslag, som får tillfälle att behandla. Överlåtelse av företag är otvivelaktigt en fråga av sådan dignitet att den bör omfattas av primär förhandlingsskyldighet enligt medbestämmandelagen. Om företaget är ett aktiebolag kan överlåtelse ske genom att hela eller viss del av aktiestocken överlåts. I detta fall gäller inte medbestämmandelagens regler om primär förhandlingsskyldighet, om parterna i överlåtelsen inte har ställning som arbetsgivare. Denna brist i systemet bör nu rättas till. Därvid bör den primära förhandlingsskyldigheten uttryckligen vidgas till att omfatta även överlåtelse av väsentliga delar av ett bolags aktiestock. bör hos regeringen begära att förslag läggs fram. Ånyo vill vi aktualisera en fråga som upprör många människor och som stöter den allmänna rättskänslan. Vi syftar på möjligheten för arbetsgivare att vid lovlig arbetskonflikt uppskjuta utbetalning av löner och andra förmåner, vilka intjänats före arbetskonfliktens utbrott. Vi har i motion 1980/81:823 närmare utvecklat vissa rättspolitiska synpunkter på detta handlande. Därvid refererade vi LO:s och TCO:s hållning som den kommit till uttryck i skrivelse till statsrådet och chefen för . Organisationerna anförde följande: Det är en allmänt erkänd civilrättslig grundsats att en gäldenär är skyldig att betala sina skulder på förfallo d a g e n . Detta förhållande kan också uttryckas så att avtal skall hållas. Dessa principer är av grundläggande betydelse även inom arbetsrätten. Det uttrycks inom detta område oftast så att arbetsgivarorganisationer och arbetsgivare resp. arbetstagarorganisationer inte kan förfoga över arbetstagarens intjänade rättigheter. Det anses exempelvis inte vara tillåtet att vidta stridsåtgärder eller träffa kollektivavtal i syfte att åstadkomma lönesänkning för redan arbetad tid. En arbetstagare kan därför vara säker på att inte få sina anställningsvillkor försämrade i efterhand. Lönefordringar är på grund av sin sociala betydelse särskilt starkt skyddade inom arbetsrätten. Exempel på detta utgör bestämmelserna om löneskydd i exempelvis kvittningslagen, förmånsrättslagen, lönegarantilagen och utsökningslagen. I annan arbetsrättslig lagstiftning fastställs genom tvingande regler tidpunkter då vissa lönefordringar senast skall utbetalas (exempelvis i semesterlagen). De rättsregler som reglerar den kollektiva förhandlingsrätten, fredsplikt och stridsåtgärder samt kollektivavtalen och dess rättsverkningar utgör den s. k. kollektiva arbetsrätten. Dess syfte är att uppställa ett regelsystem för hur villkoren för det framtida arbetet skall utformas. Däremot omfattar inte den kollektiva arbetsrätten (inkl. reglerna för stridsåtgärder) regleringen av intjänade förmåner och rättigheter. Det är således en fråga om att skilja bestämmelserna om redan inarbetad lön från bestämmelserna rörande intressefrågor om framtida lönevillkor. Regleringen av intjänade rättigheter faller med detta synsätt utanför den kollektiva arbetsrätten. Den civilrättsliga grundsatsen att gäldenären skall betala sin skuld på förfallodagen utgör i denna mening ett högre intresse i förhållande till de kollektiva arbetsrättsliga reglerna för arbetsstriden. Undantaget från medbestämmandelagens fredspliktsregler för s. k. indrivningsblockader (41 § andra stycket MBL) är ett rättspolitiskt uttryck för att arbetstagarens intresse av att utfå inarbetad och förfallen lön anses vara så starkt att det tillåts genombryta det kollektiva rättssystemets huvudregler för arbetsfred. En grundläggande princip för den arbetsrättsliga regleringen av arbetsstriden är att det skall råda balans mellan parterna på arbetsmarknaden. Mot denna bakgrund förutsätts att lagstiftaren och de rättstillämpande myndigheterna skall vara neutrala i arbetsmarknadskonflikter. Arbetsdomstolen har tidigare låtit denna princip ligga till grund för sin dömande verksamhet (se bl. AD nr 137/1979). Inför en arbetsmarknadskonflikt föreligger emellertid en avgörande skillnad mellan arbetsmarknadsparterna med avseende på förutsättningarna för konflikten. Denna skillnad består i att arbetstagarna normalt presterar arbete i förskott, medan arbetsgivaren utbetalar lön i efterskott. Detta innebär att arbetsgivaren vid ett konfliktutbrott förfogar över den senaste löneperiodens produktionsresultat och därmed stärker sin stridsförmåga, medan arbetstagarna endast kan stärka sin stridsförmåga fram till sista löneutbetalningen innan konflikten bryter ut. Arbetsgivarparten kan därför planenligt vidta stridsåtgärder i ett läge då arbetstagarna är som fattigast. Detta förhållande kan få avgörande betydelse för hela konfliktförloppet med hänsyn till att utvecklingen inneburit att löneutbetalningar i allt större utsträckning sker i tvåveckors- eller månadsperioder. En allvarlig obalans mellan parterna på arbetsmarknaden har därför uppstått genom domen. Arbetsgivarpartens möjlighet att som stridsåtgärd innehålla före konflikten inarbetad lön som förfaller innebär risk för att arbetsmarknadsparterna i fortsättningen anser sig tvingade att välja tidpunkter för varsel om stridsåtgärder med utgångspunkt från arbetstagarkollektivens löneutbetalningsdagar. Detta medför flera oacceptabla konsekvenser. Innehålls inarbetad lön i ett inledningsskede av konflikten känner sig arbetstagarorganisationerna med stor sannolikhet tvungna att mycket snart vidta kraftiga motåtgärder. Detta kan i sin tur medföra risk för lockouter av stor omfattning från arbetsgivarsidan. Ett konfliktförlopp som traditionellt startar med begränsade partiella stridsåtgärder riskerar därför att mycket snabbt trappas upp till storkonflikt med de suspenderade löneutbetalningarna som utlösande faktor. Den tidpunkt då storkonflikten blir ett faktum tidigareläggs. För det andra blir - mot bakgrund av taktiskt valda varseltidpunkter parternas benägenhet att i fortsättningen hörsamma framställningar från förlikningsmannaexpeditionen om uppskov med varslade stridsåtgärder väsentligt inskränkt. En fackförening som varslat om stridsåtgärder kan komma att känna sig förhindrad att på begäran av medlare skjuta på ikraftträdandet av stridsåtgärden. Risk kan ju uppstå att konflikten då utlöses med hänsyn till gällande löneutbetalningsdagar. Härigenom blir reglerna i 46 § medbestämmandelagen i realiteten verkningslösa. Detta medför också att konflikter oftare utlöses samt att konfliktförloppen snabbare utvecklas på ett allvarligare sätt än vad som är fallet. Arbetsdomstolen har i viss utsträckning grundat sin här diskuterade dom på antaganden om att en sedvänja skulle föreligga på arbetsmarknaden som stöder utgången i målet. Mot detta kan den principiella invändningen göras att en sedvänja aldrig kan antas föreligga i det fall att den ostridigt endast erkänns av den ena parten på arbetsmarknaden. Vidare är domstolens uttolkning av sedvänjan i detta fall (byggd på en utvärdering av den s. k. ) i sak felaktig. I såväl metallstrejken, som i den s. k. samt storkonflikt utbetalade arbetsgivarna inarbetad lön . Sedvänjan är således den motsatta mot vad arbetsdomstolen antagit. Domen kännetecknas i övrigt av att den - bortsett från vissa allmänna resonemang som domstolen inte själv velat lägga till grund för sitt ställningstagande - saknar bärande skäl till stöd för domslutet. Socialdemokraterna delar den uppfattning som kommer till uttryck i organisationernas bedömningar och ställningstaganden. Medbestämmandelagen bör därför enligt vår mening ändras så att arbetsgivare inte äger rätt att såsom stridsåtgärd eller eljest under konflikt innehålla lön eller annan ersättning som förfaller till betalning under konflikt, men som inarbetats under tid före konfliktutbrottet. Alternativt kan den av oss förordade ändringen av lagen ges innebörden att arbetstagare även under rådande konflikt äger rätt att utfå före konfliktutbrottet inarbetad lön. Vår motion i detta ämne föregående år har avvisats med hänvisning till att denna fråga måste ses i ett helhetsperspektiv och att frågan är föremål för utredning. Vi finner inte tillräckligt starka skäl att avvakta med en förändring. Klarläggande rättsregler kan införas utan särskilda utredningsinsatser. Vi föreslår att hos regeringen begär att förslag med denna innebörd läggs fram. Arbetstagarsidan har i princip ingen annan möjlighet att beivra arbetsgivares överträdelser än att väcka skadeståndstalan. Utkrävande av skadeståndsansvar utgör inget självändamål. Däremot bidrar möjligheten av skadeståndssanktioner till att skapa ett önskat handlingsmönster. Om arbetsgivare vid taxeringen, som , tillåts göra avdrag för allmänna skadestånd som om de vore normal kostnad för verksamhetens bedrivande, väcker detta oro för att sanktionssystemet blir utan verkan. Dessa farhågor skulle minska om allmänna skadestånd i skatterättsligt hänseende jämställes med böter och vitén. Vi föreslår därför att kommunalskattelagen ändras i enlighet härmed. Vi har vid upprepade tillfällen motionerat om återinförande av 200kronorstaket för enskilda arbetstagares skadeståndsansvar vid otillåtna stridsåtgärder. Borttagandet av taket för enskildas skadeståndsansvar är olyckligt. Skadeståndsansvarets uppgift är inte att i första hand ersätta uppkommande skada. Snarare är syftet att stryka under principen om att ingångna kollektivavtal är bindande och att de medför fredsplikt för såväl organisation som dess medlemmar så länge avtalet gäller. En allmän grundsats är att det normalt är organisationerna ensamma som bär det rättsliga ansvaret. Ej heller är det rättsliga sanktioner mot de enskilda som i första hand bör tillgripas vid otillåtna arbetsnedläggelser. I stället bör konflikterna hävas genom att avtalsparterna vid överläggningar söker komma till rätta med de problem som förorsakat strejken, dvs. bilägga den bakomliggande konflikten. Mot denna bakgrund yrkar vi på nytt om omedelbar ändring i medbestämmandelagen som innebär att maximiregeln om . i skadestånd för enskild arbetstagare återinförs. Avskedande vid olovliga strejker Frågan om avskedande vid olovliga strejker har aktualiserats. Arbetarrörelsen kan aldrig acceptera ett system som bygger på olovliga konflikter. Det skulle bryta sönder svensk arbetsmarknad, där en grundläggande princip är att de avtal som träffats skall hållas av båda parter. Ett system med olovliga konflikter är också ett hot mot arbetarrörelsens solidaritetsuppfattning och skulle försvåra fackföreningsrörelsens strävan att bedriva solidarisk lönepolitik. Sedan anställningsskyddslagens tillkomst 1974 har arbetsdomstolen i särskilda mål haft att ta ställning till huruvida arbetsgivaren haft rätt att avskeda arbetstagare som deltagit i olovlig konflikt (AD 1975:31, 1978:122 och 1981:10). Rättsläget kan i korthet beskrivas så att en arbetsgivare numera endast i vissa kvalificerade undantagsfall kan tillgripa uppsägning eller avskedande. Det rör sig om sådana fall där alla rimliga möjligheter att bilägga konflikten tagits till vara men visat sig verkningslösa. I sådana ytterlighetsfall har arbetsdomstolen ansett att det måste finnas en sista utväg ur konflikten, och arbetsgivaren har därför fått tillgripa uppsägning eller avskedande för att komma ur det låsta läget. Arbetsgivarna har stor skuld i att olovliga konflikter sker. De kan genom uraktlåtenheter i arbetsmiljön, arbetsorganisation osv. ställa de fackliga organisationerna och de anställda inför mycket besvärliga situationer. I medbestämmandelagen finns också vissa regler om överläggningsskyldighet när olovliga konflikter bryter ut. Vi anser att dessa regler kan behöva ses över och göras effektivare. Detta torde i första hand kunna ske genom klarläggande motivuttalanden. Vad vi här anfört bör av ges regeringen till känna. Med hänvisning till vad som anförts hemställer* vi 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om åtgärder för att stärka de anställdas medbestämmande på den del av arbetsmarknaden som omfattas av Svenska arbetsgivareföreningens avtalsområde, 2. att hos regeringen begär förslag om ny förtroendemannalagstiftning i enlighet med vad som anförts i motionen, 3. att hos regeringen begär förslag om ändringar i medbestämmandelagen i enlighet med vad som anförts i motionen, 4. att antar följande förslag till ändrad lydelse av medbestämmandelagen: Är någon också medges. Enskild arbetstagare kan ej i något fall ådömas skadestånd med högre belopp än tvåhundra kronor., 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om sanktioner vid olovlig arbetskonflikt. () () () () () () () *Se även motion 1981/82:1624