mot · G5022547 · 1982-04-13 00:00:00 — Rätt utformad kan denna medverka till att åstadkomma en allmän samling kring en politik med syfte att föra vårt land ur krisen. Socialdemokratin har kritiserat de borgerliga regeringarnas politik för att den bl. a. leder till ökande klyftor i det svenska samhället. Viktiga delar av det sociala trygghetssystem som byggts upp under arbetarrörelsens ledning håller nu på att rivas ned - genom besluten om urholkning av värdesäkringen inom den allmänna pensioneringen m. m., införande av karensdagar i sjukförsäkringssystemet, försämring av dagersättningen inom arbetslöshetsförsäkringen och försämrade statsbidrag inom barnomsorgen. Dessa beslut har med all rätta upplevts som djupt orättvisa av stora medborgargrupper, senast manifesterat genom löntagarorganisationernas samfällda aktion inför det förestående karensdagsbeslutet. Om vi skall skapa förutsättningar för att få en bred samling kring de uppoffringar som kommer att vara nödvändiga måste dessa beslut rivas upp. Det är alltså inte fråga om att utställa löften om nya reformer, utan om att bevara den sociala välfärd som bara alla partier var överens om. I fråga om värdesäkringen inom den allmänna pensioneringen m . m . har vårt parti i motion 1081/82: 949 lagt fram följande förslag till lösning: Förmånerna inom pensionssystemet (folkpensioneringen och ATP) liksom inom den allmänna försäkringen m. m. skall liksom nu regleras medelst basbeloppet. Basbeloppet skall, från , justeras med hänsyn till ändringarna i konsumentprisindex. Därmed kan den ursprungliga innebörden av t. ex. ATP-systemets värdesäkring återställas. Det basbelopp som fastställs och som skall reglera förmånerna räknas upp med ett belopp som är högre än det som följer av en tillämpning av nu gällande regler. Om storleken av detta belopp bör regeringen överlägga med företrädare för pensionärernas organisationer. Beräkningsmetoden innebär därmed att basbeloppet och därefter fastställs genom att det nya basbeloppet räknas upp med konsumentprisindex. När det gäller sjukpenningförsäkringen har vi i motion 1981/ 82: 2209 motsatt oss ett återinförande av karensdagar i sjukförsäkringssystemet samt en sänkning av kompensationsnivån. Inom arbetslöshetsförsäkringen har vårt parti i motion 1981/ 82: 2385 vidhållit den uppbyggnad som försäkringen fick . Det betyder att kassornas högsta dagpenning bör utgöra . Vidare anser vi att någon övervältring av avgifterna för arbetslöshetsförsäkringen inte bör ske till de försäkrades nackdel. Beträffande statsbidraget till barnomsorgen har vårt parti i motion 1981/82:406 föreslagit en ändring i beslut så att ett procentuellt statsbidrag utgår till barnomsorg (exkl. deltidsförskolor). Bidragsnivån sätts därvid till vad en tillämpning av det ännu gällande statsbi Ett genomförande av dessa förslag kommer att leda till en rättvisare politik och en jämnare fördelning av bördorna. De drabbar inte främst arbetslösa, handikappade, sjuka och äldre utan får bäras solidariskt. I vilken utsträckning det härutöver blir möjligt att göra förbättringar och reformer får bli beroende av det utrymme som kan skapas genom omprioriteringar och de ökade resurser som en omläggning av den ekonomiska politiken kan medföra. Återställandet av den sociala tryggheten på dessa fyra områden måste i dagens samhällsekonomiska läge finansieras så att budgetunderskottet inte försämras ytterligare. Denna finansiering bör ske genom att mervärdeskatten per återställs från nuvarande 17,till den nivå, , (resp. 23,) som gällde före . För att skydda barnfamiljerna från den köpkraftsindragning som momshöjningen leder till föreslår vi att det allmänna barnbidraget höjs med . från den 1 juli 1982.1 konsekvens härmed bör studiebidraget höjas med . För att uppnå en rättvis fördelning av de uppoffringar som den ekonomiska krisen gjort nödvändiga måste de mera välbeställda i högre grad än nu få vara med och bidra till saneringen av ekonomin. Vi föreslår därför att förmögenhetsskatten skärps, att kvarskatteavgiften och restavgiften höjs och att en avgift vid fyllnadsbetalningar införs. Vidare föreslår vi att en skatt på videobandspelare och annan videoutrustning införs. Kraftbolagen belastas med en särskild skatt för att dra in de övervinster som uppstått hos äldre kraftbolag. Inom ramen för vår fördelningspolitik föreslår vi vidare att det statsfinansiellt orimligt dyra, ineffektiva och fördelningspolitiskt orättvisa skattesparandet avskaffas. Avvecklingen bör ske . Insättningar som gjorts bör berättiga till förmåner enligt nu gällande regler. Skattesparande bör i enlighet med vad den socialdemokratiska partikongressen beslutade ersättas med åtgärder för att stimulera hushållens sparande, som är fördelningspolitiskt rättvist och främst kommer den stora gruppen småsparare till del. Arbete på att utforma ett dylikt system pågår f. n. För att stimulera hushållens sparande har vi tidigare föreslagit att det s. k. sparavdraget vidgas kraftigt och görs om till en skattereduktion som blir lika mycket värd för alla. Socialdemokraterna har såväl i krisprogrammet som i flera motioner beskrivit den helt centrala roll som den snabba inflationen haft när det gäller att fördjupa de ekonomiska obalanserna i den svenska ekonomin och öka inkomst- och förmögenhetsklyftorna. En effektiv kamp mot inflationen får därmed också en central roll i den krispolitik som skall föra mot balans. En effektiv bekämpning av inflationen måste baseras på en lång rad olika medel, eftersom inflationen drivs fram av en lång rad olika orsaker. I vår motion 1980/81:1136 presenterade socialdemokraterna ett tiopunktsprogram mot inflationen. En av dessa punkter, kravet på en reformerad inkomstbeskattning, står nu inför sitt genomförande som ett resultat av den skatteuppgörelse som träffades mellan socialdemokraterna och mittenpartiema. Ovan liksom i våra senaste ekonomisk-politiska motioner har vi framhållit att den kommande avtalsrörelsen är av central betydelse för hur den svenska ekonomin skall komma att utvecklas. Avtalsrörelsen bör få ett resultat som gör det möjligt att få ned inflationstakten och stärka den svenska industrins konkurrenskraft. Denna uppfattning delas uppenbarligen av regeringen som i den reviderade finansplanen framhåller: Vi måste få återhållsamma och ansvarsfulla uppgörelser på arbetsmarkanden. Utvecklingen blir av avgörande betydelse när det gäller att varaktigt förbättra konkurrenskraften och få ner inflationstakten. Regeringen inskränker sig dock till dessa allmänna uttalanden och uppmaningar. Inte med ett ord berörs frågan om hur den ekonomiska politiken skall utformas för att skapa bästa möjliga förutsättningar för att nå dessa önskvärda resultat i de kommande avtalsrörelserna. Tvärtom har politiken på en rad punkter utformats så att utsikterna för en lugn avtalsrörelse direkt minskar. De allmänna förutsättningarna för avtalsrörelsen är dessa. Löntagarna kan se tillbaka på med sjunkande reallöner och försämrade sociala förmåner. Avtalet för 1981-1982 innebar att löntagarorganisationerna accepterade sänkta reallöner. Man utgick då från att detta skulle leda till förbättrad konkurrenskraft, minskad inflation, höjd produktion och sysselsättning samt stigande investeringar. Men dessa förväntningar har inte infriats - inflationen fortsätter på en hög nivå, arbetslösheten ökar och investeringarna sjunker. Det stannar dock inte vid att denna utveckling tillåts fortgå. Regeringen genomför dessutom en direkt konfrontationspolitik gentemot löntagarorganisationerna genom att föreslå kraftiga försämringar av löntagarnas sociala trygghet. Vi socialdemokrater avvisar bestämt denna inriktning av politiken. Ett nödvändigt villkor för löntagarnas medverkan i stabiliseringspolitiken och alltså för att nå återhållsamma lönerörelser är att deras förtroende kan återställas för landets regering och dess vilja att föra en politik i de stora löntagargruppernas intresse. Denna skiljelinje mellan borgerlig och socialdemokratisk politik kan åskådliggöras genom ställningstagandena i några få viktiga frågor. Regeringens förslag om att införa karensdagar i sjukförsäkringen innebär i sig en klasslagstiftning som socialdemokratin inte kan acceptera. Därtill kommer den att i hög grad komplicera den redan svåra avtalssituationen. Detta är allmänt omvittnat, senast i det gemensamma uttalande från LO, KTK, PTK och TCO-S som tillställts ledamöter och där det bl. a. sägs: Landet behöver mer än någonsin en lugn och balanserad avtalsrörelse. Det finns redan många problem och regeringens förslag om karensdagar kan endast försvåra utgångsläget ytterligare. tar på sig ett mycket stort ansvar om förslaget antas. Regeringens förslag innebär nämligen en direkt konfrontation med de fackliga organisationerna. Vi socialdemokrater anser att förslaget inte bör genomföras, och vi kommer, därest det blir en socialdemokratisk regering efter höstens val, att riva upp beslutet om det trots allt skulle genomdrivas. På samma sätt uppfattas regeringens hantering av arbetslöshetsförsäkringen som en direkt konfrontationspolitik. som den allmänna ekonomiska politiken ger ökad arbetslöshet som oundviklig och förutsebar följd, försämras inkomsttryggheten för dem som drabbas av arbetslöshet genom att inflationen tillåtits urholka ersättningarna. En tredje punkt, som berörts tidigare i motionen, gäller utformningen av den ekonomiska politiken. Denna måste nu få en offensiv inriktning som syftar till att få upp investeringarna och bekämpa arbetslösheten. Detta kan ske genom att det investeringsprogram vi tidigare lagt fram inleds. Därtill krävs en mera ambitiös arbetsmarknadspolitik. En fjärde punkt gäller sambandet mellan vinstutvecklingen i näringslivet och lönebildningen. Även regeringen har tidigare företett vissa insikter om att en alltför snabb vinstuppgång kan leda till inflationsdrivande löneökningar. Sålunda föreslog regeringen av detta skäl i samband med devalveringen att obligatoriska avsättningar på tillfälligt vinstkonto skulle göras . Detta förslag försvann dock i kompromissen med moderata samlingspartiet om den föreslagna sänkningen av mervärdesskatten. Enligt vår uppfattning står det alldeles klart att snabba och ojämnt fördelade vinstökningar inom industrin drivit på pris- och kostnadsstegringen och spelade en betydande roll i de inflationsprocesser som föregick devalveringarna 1977 och 1981. Därför måste ett viktigt led i en politik för att skapa goda förutsättningar för den kommande avtalsrörelsen vara att presentera åtgärder som kan dämpa de inflationsdrivande effekterna av starka vinstökningar som i sin tur är en följd av en återhållsam löneutveckling. Någon form av vinstdelning måste genomföras. Ett sådant system bör ha en sådan utformning att indragna vinstmedel sedan återförs till näringslivet, men i former där löntagarna har ett inflytande över hur pengarna används, så att förutsättningar kan skapas för att medlen faktiskt går till produktiva investeringar och industriell utveckling och inte för spekulation. Knappast på något område har den borgerliga ekonomiska politiken så uppenbart visat sina svagheter som när det gäller budgetpolitiken. Omsvängningen från den goda ordning som rådde under den socialdemokratiska regeringsperioden har här varit större än på något annat område. var det en självklar princip att den statliga utgiftsutvecklingen skulle hållas inom ramen för den inkomstökning som kunde uppnås. Förutsättningen för att kunna genomföra reformer med utgiftskonsekvenser var att dessa kunde täckas med motsvarande inkomstförstärkningar, i första hand genom ökade skatteinkomster. Detta var inte ett uttryck för något kameralt tänkande utan skapade tvärtom goda förutsättningar för en aktiv och stabiliserande konjunkturpolitik. Under den borgerliga regeringsperioden har denna princip frångåtts. Utgifterna har ökat i snabbre takt än tidigare, medan inkomsterna har stagnerat eller t. o. m. minskat något. Utgiftsökningar har inte längre finansierats med skatteinkomster utan med ökad upplåning. Till betydande del har denna upplåning inte kunnat ske på kapitalmarknaden. I praktiken har budgetunderskotten i stället fått finansieras dels genom upplåning i utlandet, dels genom en inflationsdrivande ökning av likviditeten i den svenska ekonomin. En sådan budgetpolitik skapar stora problem för den svenska ekonomin och är ohållbar. Vi har i flera tidigare partimotioner, senast i vår ekonomisk-politiska motion 1981/82: 2016 som framlades med anledning av regeringens budgetproposition 1982, utförligt beskrivit och kritiskt analyserat den budgetpolitik som förts . Vi vidhåller vår kritik men ser ingen anledning att i denna motion upprepa vad som tidigare anförts. Beträffande den nu aktuella budgetsituationen avviker beräkningarna i kompletteringspropositionen på vissa punkter från dem som gjordes i budgetpropositionen. Budgetunderskottet för innevarande budgetår beräknas nu bli , vilket är lägre än vad som antogs . Förändringen beror i stort sett på att inkomsterna nu bedöms bli något större. I fråga om /83 är avvikelsen klart större. I budgetpropositionen antogs budgetunderskottet komma att bli . I kompletteringspropositionen beräknas underskottet i stället stanna vid , dvs. Det skulle innebära att budgetunderskottet stabiliserades på ungefär oförändrad nivå, mätt i löpande priser. Som framgår av regeringens reviderade budgetförslag är denna förbättring i huvudsak en konsekvens av en rad engångsvisa budgetförstärkningar. Sammantaget föreslår regeringen för nästa budgetår åtgärder av engångskaraktär som förstärker budgeten med . Vi har naturligtvis ingen anledning att avvisa sådana förslag bara för att de är av engångskaraktär. Sådana åtgärder ger i någon mån bestående effekter genom att under ett visst år minska statens upplåningsbehov och därmed minska statens ränteutgifter. Även av andra skäl kan sådana engångsåtgärder vara motiverade. Men finns det en risk för att budgetläget därigenom bedöms vara starkare än vad det faktiskt är. Det förefaller troligt att regeringen har underskattat utgiftsbehoven under /83 för bl. a. näringspolitiska insatser - inte minst inom - och arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Den i kompletteringspropositionen framlagda långtidsbudgeten visar att budgetunderskottet efter /83 fortsätter att öka, trots de mycket restriktiva antaganden som görs beträffande kommande utgiftsbehov. För /84 bedöms budgetunderskottet stiga till och (/87) beräknas underskottet uppgå till . Slutsatsen måste bli att regeringen, trots att en viss dämpning förutses i fråga om ökningstakten för budgetunderskottet, alltjämt inte har lyckats bemästra de statsfinansiella problemen. Budgetunderskottet liksom underskottet i den totala offentliga sektorns finanser ligger kvar på en oacceptabelt hög nivå och tenderar att fortsätta öka. Budgetpolitiken kommer därför under en följd av år att ställas på mycket hårda prov. Socialdemokraterna har en positiv syn på den offentliga sektorn. Den är ett av de viktigste medlen för att förverkliga socialdemokratins idéer om solidaritet och rättvisa. En väl fungerande offentlig sektor utgör en omistlig del av det som brukar kallas för den svenska modellen. Socialdemokratins strävan är att återupprätta ett sådant samhällsbygge, där den offentliga sektorn utgör en central beståndsdel. Främst från moderat håll och i enlighet med s. k. nykonservativa och nyliberala tankeströmningar riktas hårda och ideologiskt betingade angrepp mot den offentliga sektorn. Denna ses som en tärande del av samhällsekonmin som måste kraftigt skäras ned för att det skall vara möjligt att återupprätta ekonomisk balans. Vidare framförs krav på ökad privatisering och vidgade klyftor i det svenska samhället. Vi avvisar bestämt dessa tankegångar. Just det förhållandet att vi socialdemokrater har en positiv syn på den offentliga sektorn gör det emellertid särskilt viktigt att vi kritiskt granskar hur dess verksamhet är organiserad, så att skattemedlen skall användas så effektivt som möjligt. Kraven på en god hushållning skärps när den offentliga sektorn tar en så stor del av de totala ekonomiska resurserna i anspråk som den gör i . Desssa krav blir än starkare med tanke på det stora och växande finan sieringsproblem som vidlåder den offentliga sektorn. En av de främsta uppgifterna för budgetpolitiken måste vara att bryta den hittillsvarande utvecklingen med snabbt stigande underskott såväl i statsbudgeten som i den totala offentliga sektorn. Målet måste vara att nedbringa dessa till en väsentligt lägre nivå, sett i förhållande till omslutningen i den totala ekonomin. Därest höstens riksdagsval resulterar i en socialdemokratisk regering kommer denna beslutsamt och utan dröjsmål att gripa sig an denna uppgift. De ödesdigra misstag som begicks närmast efter det borgerliga tillträdet till regeringsmakten - avsaknad av en långsiktig ekonomiskpolitisk strategi, bristande insikter i de ekonomiska problemen, slapp utgiftsprövning och administrativ inkompetens måste nu repareras. I detta avsnitt återges vissa riktlinjer för hur budgetpolitiken bör bedrivas för att effektivisera den offentliga verksamheten och nedbringa underskotten i statsbudgeten och i den totala offentliga sektorns finanser. Det är dock viktigt att understryka att sådana åtgärder inte ensamma är tillräckliga för att inom rimlig tid väsentligt nedbringa underskotten. Även den ekonomiska politiken i övrigt måste utformas, bl. a. för att göra det lättare att lösa detta problem. Nedan nämns några sådana exempel. (har regeringens prognos använts) beräknas den ekonomiska tillväxten (BNP-ökningen) bli i genmsnitt 0,. För övriga beräknas den genomsnittliga ekonomiska tillväxten uppgå till 2,. Det är samma tillväxttakt som uppnåddes i under närmaste föregående sexårsperiod, dvs. Om den ekonomiska tillväxten hade kunnat vidmakthållas vid oförändrad nivå, dvs. 2,, skulle BNP ha varit ca större än vad som antas. Ca hälften av detta belopp skulle ha influtit till den offentliga sektorn som ökade skatteinkomster vid oförändrade skattesatser. Härtill kommer att en högre ekonomisk tillväxt sannolikt väsentligt skulle ha minskat behovet av kostsamma statliga insatser inom bl. a. närings- och arbetsmarknadspolitiken. Lärdomen för framtiden måste bli att det är nödvändigt att på nytt åstadkomma en god ekonomisk tillväxt i . En stor del av de förslag som presenterats i olika socialdemokratiska partimotioner under vårriksdagen syftar till att öka den ekonomiska tillväxten genom ökade insatser för byggande, investeringar, sysselsättning osv. En hög inflationstakt har sannolikt en negativ inverkan på budgetunderskottet. Detta gäller inte minst i nuvarande budgetläge med statsutgifter som väsentligt överstiger statsinkomsterna. Den mer eller mindre fullständiga indexering som gäller för en stor del av statsutgifterna gör att dessa till stor del ökar i takt med prisutvecklingen. Någon motsvarande lika stark automatik finns däremot inte i fråga om statsinkomsterna, som ju i hög grad är beroende av den ekonomiska tillväxten och konjunktursituatoinen. Härtill kommer de negativa effekter som en hög inflationstakt har på ekonomins funktionssätt och som därmed indirekt även påverkar såväl statsutgifter som statsinkomster i budgetförsvagande riktning. Kampen mot inflationen ges en mycket central roll i det socialdemokratiska krisprogrammet och de ekonomisk-politiska motioner som socialdemokraterna lagt fram . En lång rad åtgärder syftar till att nedbringa inflationstakten. Hit hör bl. a. den skattereform som socialdemokraterna överenskommit med och och våra olika förslag som syftar till att förbättra förutsättningarna för återhållsamhet i den kommande avtalsrörelsen. Kamp mot ekonomisk brottslighet, skattefusk och skatteflykt Olika beräkningar som har gjorts tyder på att det årliga skattebortfallet för stat och kommun till följd av skattefusk och annan ekonomisk brottslighet uppgår till flera . Summan av debiterade men icke inbetalade skatter och avgifter har vuxit snabbt och beräknas nu överstiga . För socialdemokraterna kommer en av de viktigaste uppgifterna att vara att med kraft bekämpa alla former av skattefusk och ekonomisk brottslighet. Vi har lagt ett stort antal förslag i i den riktningen, som tyvärr i flertalet fall har avslagits av den borgerliga riksdagsmajoriteten. Effektivare åtgärder på detta område skulle kunna leda till icke oväsentligt ökade skatteinkomster för den offentliga sektorn. Minst lika viktigt är att sådana åtgärder vidtas av rättsviseskäl och för att upprätthålla solidaritet och samhällsanda. Om ekonomisk brottslighet och olika skatteundandragande åtgärder tillåts fortsätta att breda ut sig, undergrävs människors känsla för samhällssolidaritet och rättvisa. Detta kommer inte bara att leda till ökande skattebortfall utan även på en rad andra sätt få negativa verkningar på ekonomins funktionssätt. Vi har i en rad motioner, senast , föreslagit olika åtgärder mot skatteflykt samt skattefusk och ekonomisk brottslighet. Socialdemokraterna har gjort fyra bestämda åtaganden på det sociala området som, i händelse av att det blir en socialdemokratisk regering , förutsätts bli genomförda . o Vi avser att upphäva ett eventuellt riksdagsbelsut om att införa karensdagar i sjukförsäkringen. o Vi avser att eliminera den urholkning som skett av arbetslöshetsersättningen. o Vi avser att återställa värdesäkringen av pensionerna, o Vi avser att återställa statsbidragsnivån till barnomsorgen. Dessa fyra åtaganden innebär inte löften om nya reformer eller utgiftsökningar. Åtagandena innebär likväl en nivåhöjning av statsutgifterna som utan motverkande åtgärder skulle öka budgetunderskottet utöver vad som annars skulle bli fallet. Kravet på återhållsamhet måste därför bli mycket stort för sådana statsutgifter som avser statlig konsumtion eller transfereringar till andra sektorer i samhället där de i slutändan leder till privat eller offentlig konsumtion. Det finns i detta sammanhang anledning att citera ur det socialdemokratiska krisprogrammet, som i fråga om den statliga verksamheten förordar oförändrad standard, dvs. i praktiken reformstopp: Målet om oförändrad standard bör i åtskilliga fall gå att uppfylla även vid minskade resurser genom ökad effektivitet och förbättrad hushållning. I andra fall kan målet om oförändrad standard innebära att det, exempelvis till följd av förändringar i befolkningens ålderssammansättning, blir nödvändigt att öka utgifterna. För att få utrymme för dessa utgiftsökningar bör det vara möjligt att banta verksamheter och ompröva utgiftsprogram, som vid en noggrann prioritering inte bedöms vara av betydelse för att uppfylla centrala välfärds- och fördelningsmål. Vissa andra statsutgifter är starkt konjunkturberoende. Det gäller särskilt olika insatser för att hålla uppe sysselsättning och produktiva investeringar, främst inom industrin. Sådana utgifter bör tillåtas variera över tiden i takt med konjunktursvängningarna. I svagare konjunkturlägen är det rimligt att dessa utgifter får öka för att förhindra att arbetslösheten ökar och investeringarna sjunker. I starkare konjunkturlägen bör på motsvarande sätt dessa utgifter dras ned för att förhindra överhettning i ekonomin och med hänsyn till att sysselsättning och investeringar då gynnas av den allmänt högre aktiviteten i ekonomin. Programmet innehåller som nämnts en rad förslag till sådana insatser. I vilken omfattning och takt dessa insatser bör göras måste bedömas bl. a. med hänsyn till konjunkturutvecklingen och möjligheterna att göra besparingar på andra områden. Socialdemokraterna har i en rad partimotioner under vårriksdagen fört fram förslag med utgiftskonsekvenser. 1 vissa fall innebär de att regeringens nedskärningsförslag avvisas och i andra fall att utgiftsökningar föreslås. Dessa förslag med utgiftskonsekvenser liksom en rad budgetförstärkande förslag på såväl utgiftssidan som inkomstsidan - redovisas samlat i avsnittet om det socialdemokratiska budgetalternativet.