mot · G5022211 · 1982-03-18 00:00:00 — Säkerhets- och försvarspolitiken samt totalförsvarets fortsatta utveckling (prop. 1981/82:102) Sjukvården i krig är sannolikt totalförsvarets svagaste länk. Studier av tänkbara krigsförlopp har visat att sjukvården - särskilt den kirurgiska kapaciteten - snabbt blir otillräcklig. Upplever förbanden att vård inte kan ges de skadade blir det sannolikt en kraftig nedgång i stridsmoral och därmed i försvarseffekt. har en rad åtgärder vidtagits för att söka förbättra sjukvården i krig. Landstingen har givits ett direkt ansvar också för planering enligt principen att den som har ansvar för en verksamhet i fred också bör ha samma ansvar i krig. I propositionen föreslås lagring av engångsmateriel för sjukvården, ett mycket eftersatt område. Gränsdragningen mellan försvarsmaktens sjukvård och landstingens sjukvård ändras, så att försvarsmakten i princip bara svarar för vård vid eller nära stridsområdet - varefter man snabbast möjligt överför skadade till den civila sidan. Sjuktransporterna tillmäts ökat intresse. Fler helikoptrar behövs för sjuktransport, antalet timmar mellan skada och kvalificerad behandling ger dramatiska skillnader i fråga om möjligheterna att överleva. Utrustning har börjat anskaffas så att vi får bättre möjlighet att transportera skadade från främst övre till sjukhus i andra delar av landet- det gäller bl. a. bårutrustning som kan sättas in i militära transportflygplan och de vanliga passagerarflygplanen inom inrikesflyget. I enlighet med dessa tankar överförs uppgifterna för en del av försvarsmaktens hittillsvarande sjukhus till civila huvudmän. Inom försvarsmakten koncentreras intresset på att öka den medicinska kunskapen ända ute i kompanierna, bl. a. genom att ta till vara värnpliktiga med sjuksköterskeutbildning, alltså manlig personal. I samband med försvarsmaktsövningen Norrsken premiärvisades en ny typ av fältsjukhus. Denna typ av sjukhus är resultatet av studier och försök. Tanken är att där ha stor kapacitet, att bl. a. göra sådana operationer som snabbt behövs, men där patienterna efter operationen förs vidare till andra delar av landet där den fortsatta behandlingen kan ges. Det är alltså mycket viktigt - särskilt när man alltmer talar om behovet att kunna möta överraskande angrepp - att fältsjukhus av detta slag snabbt kan komma i gång. 1* 1981/82. Det visar sig dock att nuvarande regler för olika pliktlagar sätter hinder i vägen. Av den egentliga vårdpersonalen vid fältsjukhuset är kvinnor, bl. a. de allra flesta operationsassistenterna. Och den kvinnliga personalen kan inte inkallas till grundutbildning eller repetitionsövningar. Ty kvinnor omfattas inte av värnpliktslagen. Hade sjukhuset tillhört civilförsvaret hade det varit möjligt att inkalla enligt civilförsvarslagen. All medicinalpersonal omfattas av en särskild tjänstepliktslag, som gör att denna personal kan krigsplaceras. Men denna senare lag medger inte utbildning och övning i fredstid. Först i samband med mobilisering kan personal tas in för konkreta uppgifter. Effekten av att lagarna har så olika regler blir alltså att när man kallar in till repetitionsövning med ett fältsjukhus kan bara den manliga personalen åläggas tjänstgöring. Vid övningen Norrsken fanns visserligen ett antal kvinnliga sjuksköterskor med, men det var frivilliga från försvarets sjukvårdsstyrelse och sjukhuset i , och dessa är inte krigsplacerade vid just detta fältsjukhus. De kvinnor som är krigsplacerade skulle först efter mobilisering få sin första kontakt med sjukhusets speciella förhållanden. Antingen behövs repövning för att fältsjukhuset skall kunna fungera direkt efter mobilisering eller också kan sjukhuset fungera utan att personalen övats. Men det kan logiskt aldrig vara så att repövning bara behövs för manlig personal och inte för kvinnlig. Det kan aldrig ha varit lagstiftarnas mening att viktiga funktioner skall äventyras till följd av att könsgränser och olika pliktlagar ger olika möjligheter att inkalla personal för övning. Det finns säkert många fler exempel än det vi nu tagit upp. Så t. ex. får civilbefälhavarna en ytterst viktig funktion vid beredskap och krig, i samverkan med militärbefälhavarna. Milostabernas krigsorganisation kan övas genom repövningar, men för civilbefälhavarkansliernas personal finns ingen sådan möjlighet. Allmänna tjänstepliktslagen medger inte inkallelse i fredstid. Bara om individer frivilligt ställer upp kan de civila kansliernas personal övas i fredstid. Vi båda motionärer har var för sig tidigare aktualiserat mer långtgående förändringar, syftande till att samhällets totala personalresurser skall kunna utnyttjas mer effektivt - både män och kvinnor - inom ramen för pliktlagar. Med sådana lösningar skulle brister av det slag vi nu visat på kunna undvikas. Men uppenbara fall, som kvinnlig personal inom försvarets sjukvård, bör kunna praktiskt utan att man inväntar helt nya principer i stort. Vad det gäller är bara att få smidigare bestämmelser, så att det blir möjligt att inkalla kvinnor och även viss manlig nyckelpersonal till uppgifter inom militärt försvar och vissa civila funktioner. Alltså att ge dessa verksamheter samma möjligheter som civilförsvaret har. (Civilförsvaret kan i fredstid kalla in både män och kvinnor, - för män dock bara sådana som inte tas i anspråk av militärt försvar.) Tekniskt kan frågan lösas på olika sätt, genom särskild lag för inkallande i fredstid av viss personal, genom utvidgning av civilförsvarslagen, genom ändrade bestämmelser i värnpliktslagen (så att den omfattar vissa kvinnor) eller i tjänstepliktslagen för medicinalpersonal så att viss personal kan tas in redan i fredstid för utbildning. Stelheter i lagstiftningen måste kunna avhjälpas. Görs det inte i detta fall, är risken uppenbar att förmågan att kunna ta emot skadade direkt efter mobilisering blir långt sämre än den borde vara. Med hänvisning till ovanstående hemställs att begär förslag om skyndsam ändring av nuvarande pliktlagstiftning så att viktig personal inom bl. a. den militära sjukvårdsorganisationen kan inkallas till tjänstgöring i fred oberoende av kön. i (m)