mot · G5022016 · 1982-01-26 00:00:00 — har åtstramningspolitiken lett till en ytterligare nedgång i det produktiva sparandet. Politiken under de borgerliga åren har haft att brottas med stora strukturella problem inom svensk industri. Men dessa har de borgerliga regeringarna i hög grad sökt lösa genom att enorma summor satsats för att hålla kapitalägarna skadeslösa. De som satsat riskkapital och uppburit stor ersättning för detta har därmed inte i någon större utsträckning behövt infria sina åtaganden. Anpassningsbördan har i stället i stor utsträckning fallit på löntagarna. Följden av denna politik är att gigantiska summor sammanlagt - satsats utan att svensk ekonomi i någon större utsträckning tillförts ny, ekonomiskt livsduglig produktionskapacitet. Ett genomgående drag i den borgerliga politiken har varit att man ökat klyftorna mellan olika grupper. Politiken, i synnerhet från sida, har varit inriktad på konfrontation med löntagarna och deras organisationer. 1 stället för att genom konstruktivt samarbete söka lösa de problem drabbats av har man valt att på olika sätt attackera arbetarrörelsen. Stabiliseringspolitikens misslyckande har man exempelvis skyllt på arbetsmarknadens funktionssätt. Den minskade geografiska och yrkesmässiga rörligheten har lanserats som förklaring till att devalveringarna 1977 misslyckades. Detta trots att företagen 1979 själva angav brist på efterfrågan på de egna produkterna som helt dominerande skäl till varför man inte producerade mer. Visserligen har antagligen rörligheten på arbetsmarknaden reducerats, men att denna lägre rörlighet skulle ha utgjort något 2 1981182. avgörande hinder för expansion är inte styrkt. Rörligheten är nämligen i avgörande grad beroende av efterfrågan på arbetskraft. Därtill kommer att den stabiliseringspolitik som förts i sig är en fullt tillräcklig förklaring till varför devalveringen och kostnadsanpassningen misslyckades. Med den illa underbyggda tesen om arbetskraftens låga rörlighet som tillhygge har man gått till attack mot för löntagarna väsentliga trygghetssystem som arbetslöshetsförsäkringen och lagen om anställningsskydd samt hotar med återinförda karensdagar i sjukförsäkringen. Vidare drivs nu öppet en politik som bygger på att arbetslösheten skall användas som medel för att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt. Förutom att denna politik är djupt orättfärdig så är den dessutom ineffektiv t.o. m. utifrån de snäva målsättningar som driver de borgerliga partierna. All erfarenhet visar att vad som i krävs för en lugn löneutveckling är en jämn utveckling av efterfrågan. Att föra deflationspolitik i ett läge när reallönerna som - redan sjunkit med leder inte till en långsiktigt lugn löneutveckling. Och ingenting minskar rörligheten på arbetsmarknaden så som när jobben kommer i fara och några andra jobb inte står att finna. Den borgerliga fördelningspolitiken har även i en rad andra avseenden fördjupat klyftorna i samhället. En viktig förklaring ligger i den snabba inflationen som omfördelat gigantiska belopp från sparare till låntagare. Men även direkta ingrepp från regeringens sida har bidragit härtill. Urholkningen av värdesäkringen av pensionerna och neddragningen av statens stöd till de handikappade är belysande exempel på den borgerliga fördelningspolitikens inriktning. Åtstramningarna har inriktats på de breda grupperna och de svagare. När det gäller de mer välbeställda i samhället har de borgerliga regeringarna däremot utrymme för nya favörer. Det starkt subventionerade skattefondsparandet har exempelvis inneburit mycket stora skattemässiga förmåner för dem som har råd att avsätta pengar för långfristiga placeringar. Aktieägarnas förmögenheter har likaså ökat kraftigt till följd av uppgången i aktiekurserna. För skogsägarna har en lång rad skattelättnader och bidrag utgått. Ägare till större stadsfastigheter har tillåtits göra ofantliga spekulationsvinster. Budgetpolitiken har varit en viktig anledning till att den svenska ekonomins läge försämrats så påtagligt . Ovan har siffror anförts som visar att de borgerliga regeringarnas politik har inneburit en snabbare real ökningstakt för statsutgifterna jämfört med . Statsinkomsterna har under de senast sex åren sjunkit. varnade socialdemokraterna för den budgetpolitik den borgerliga trepartiregeringen hade slagit in på. I den socialdemokratiska ekonomisk-politiska motionen med anledning av budgetpropositionen tog man bestämt avstånd från den försvagning av statsfinanserna som den första borgerliga budgeten innebar. Likaså pekades på risken för att denna svaga finanspolitik skulle leda till en ökad utländsk skuldsättning utan motsvarande ökning av vår produktionspotential: Den svaga finanspolitiken bidrar också till den kraftiga försämringen av vår utrikeshandelsbalans. Genom regeringens politik löper vi nu risken att komma i en mer permanent underskottssituation med en därtill hörande kraftig upplåning utomlands Den kraftiga internationella upplåning som den borgerliga regeringens finanspolitik nu medför har inte sin motsvarighet i någon lagerupbyggnad eller kapacitetsförstärkning utan är i stället ett uttryck för att vi löpande förbrukar för mycket resurser i förhållande till vår produktion, dvs. den återspeglar den borgerliga regeringens svaga ekonomiska politik. (Motion 1976/77:1294.) Dess värre förklingade dessa maningar ohörda. I stället fortsatte den borgerliga regeringen på den inslagna vägen. En viktig orsak till att budgetpolitiken blivit så svag under de borgerliga regeringsåren torde vara det inbördes oförenliga i de borgerliga partiernas politik. har i första hand velat sänka skatten, medan mittenpartierna känt sig bundna av alla överbud och löften - trots att en rad av dessa svikits att föra en mera expansiv utgiftspolitik än den som fördes av socialdemokraterna. Konflikten mellan dessa tendenser har fått lösas genom att budgetsaldot fått ge vika. Detta har lett till påspädning av inflationen vilket i sak har inneburit att de ökade utgifterna finansierats inflations vägen i stället för skattevägen. Den ökade inflationen har i sin tur undergrävt det svenska näringslivets internationella konkurrenskraft och därmed den långsiktiga tryggheten i jobben. finansplan utgör ett monument över den uppgivenhet som kännetecknar den nuvarande ekonomiska politiken. Av intresse är att t. o. m. regeringen själv synes vara medveten om att det nuvarande läget i den svenska ekonomin till stor del måste förklaras med den politik, eller rättare sagt brist på politik, som kännetecknat de borgerliga regeringsåren. De enda åtgärder man kan anföra som exempel på positivt verkande beslut är: - devalveringarna 1977 - som misslyckades; - inflationsskyddet av skatteskalan - som redan i praktiken övergivits; - uppbromsningen av den offentliga utgiftsökningen - som fått sättas in i panik sedan utgifterna under en följd av år tillåtits öka i snabbare takt än under den socialdemokratiska regeringsperioden: - "åtgärder för att öka funktionsdugligheten hos den svenska ekonomin" som såväl arbets- som kapital- och råvarumarknadernas sätt att fungera försämrats kontinuerligt under den borgerliga regeringsperioden. av borgerlig politik måste, enligt finansplanen, ytterligare åtgärder sättas in "för att mera fundamentalt vända utvecklingen". Man talar likaså - helt riktigt - om att den "svenska ekonomin måste restaureras. Men givetvis återkommer även i denna finansplan den borgerliga tesen om att de djupgående balansbristerna i den svenska ekonomin har sina rötter "åtskilliga år tillbaka i tiden" eller med andra ord i tiden . Denna tes som givetvis minskar i trovärdighet som går har konsekvent drivits för att skyla över de borgerliga regeringarnas oförmåga att lösa de ekonomiska problemen. Till bilden hör också att regeringen underlåter att diskutera effekterna av den egna politiken . Den "strategi" mittenregeringen presenterar framställs som en "offensiv som syftar till att vi både skall arbeta och spara oss ur krisen. Strategins två viktigaste beståndsdelar utgörs av devalveringen och av besparingsåtgärder inom den offentliga sektorn. Denna "strategi är emellertid i huvudsak ett försök att göra en dygd av nödvändigheten. Devalveringen var inte en del av en sammanhållen stabiliseringspolitisk strategi. Den blev i stället en nödvändig anpassning till realiteterna, sedan den svenska inflationstakten, som drivits upp över våra konkurrenters inflationstakt, och en oplanerad uppskrivning av växelkursen allvarligt hotade att undergräva den konkurrensutsatta sektorn. "Besparingarna" inom den offentliga sektorn har tvingats fram bl. a. av det politiska åtagande gentemot moderata samlingspartiet på vilket mittenregeringens parlamentariska underlag vilar. Påståendet att strategin skulle innebära att vi "arbetar oss ur krisen är en direkt cynism i ett läge när arbetslösheten tillåts stiga till rekordnivåer och industrins kapacitet dras ned. Att vi genom enbart nedskärningar av de offentliga utgifterna mitt i en djup lågkonjunktur i någon rationell mening skulle öka "sparandet är inte heller riktigt. Det produktiva sparandet (sparkvoten) minskar i själva verket ytterligare. "Besparingarna" är inriktade på att begränsa och minska den privata konsumtionen och den offentliga verksamheten. Men den viktigaste effekten blir att investeringarna dras ned ytterligare. Regeringens förslag till nedskärningar De offentliga utgifternas andel av BNP har ökat särskilt snabbt under de borgerliga åren. Denna andel ökade från 46,5 till 52,av BNP dvs. Motsvarande ökning uppgår till . Den viktigaste orsaken är att BNP-tillväxten varit svagare som den reala utgiftsökningen varit snabbare . En fortsatt snabb ökning av de offentliga utgifternas andel av BNP skulle försvåra den överföring av resurser till den konkurrensutsatta sektorn som är nödvändig för att uppnå balans i den svenska ekonomin. En återhållsam utgiftspolitik är därför i och för sig nödvändig och tillväxten i de offentliga utgifterna måste anpassas till det tillgängliga utrymmet. De nedskärningar regeringen presenterar i budgetförslaget kan emellertid inte i någon mening sägas bidra till en förbättring av den samhällsekonomiska balansen och detta av en rad skäl. För det första har de utformats så att de skall begränsa den privata och offentliga konsumtionen. Effekten blir emellertid att samhällets produktiva investeringar sänks ännu mer än konsumtionen. Den privata konsumtionen minskar med , medan de totala investeringarna enligt regeringens egen finansplan sjunker med sammanlagt . För industriinvesteringarna blir nedgången enligt andra och trovärdigare uppskattningar sannolikt i storleksordningen . För det andra har utgiftsminskningarna placerats så i tiden att de sammanfallit med den internationella konjunkturnedgången 1980-1982 och försvagningen av den svenska konkurrenskraften till följd av uppskrivningen av den svenska kronan 1980 -1981. Detta har medfört att såväl inhemsk som utländsk efterfrågan verkat åtstramande på den svenska produktionen och kapacitetsutnyttjandet. För det tredje har nedskärningarna givits en sådan inriktning att den huvudsakliga bördan läggs på de svagaste grupperna: sjuka, arbetslösa, pensionärer och handikappade. För det fjärde är nedskärningarna ineffektiva även sett från rent budgetmässig synpunkt. Den neddragning av den ekonomiska aktiviteten som blir en följd av nedskärningarna minskar skatteunderlaget och statsinkomsterna. förorsakar nedgången i ekonomin en rad ökade statsutgifter, bl. a. arbetslöshetsersättning, AMS-insatser m.m. Nettot av nedskärningarna blir med andra ord avsevärt mindre än vad bruttosiffrorna anger. I finansplanen refererar man beräkningar för de sju stora som visar att vid oförändrad politik i övrigt, så kan detta netto av en vidtagen besparing uppgå till mindre än hälften av den ursprunliga nedskärningen. Några motsvarande kalkyler för presenteras inte, men med hänsyn till att politiken i övrigt inte har varit oförändrad utan ytterligare bidragit till åtstramningen, så torde bortfallet i spareffekt vara betydande. Devalveringen 1981 innebär att den svenska ekonomin fullbordat en s. k. devalveringscykel under de fyra åren 19771981. Den konkurrenskraftsförbättring som devalveringarna 1977 medförde, urholkades genom en politik som drev upp inflationen i den svenska ekonomin. Den centrala fråga den ekonomiska politiken nu ställs inför är huruvida den senaste devalveringen skall komma att bli en startpunkt för en ny utveckling med lägre inflation, stärkt konkurrenskraft och därmed ökande produktion eller om vi skall driva mot en ny devalvering. har devalveringen i likhet med vad som gällde 1978 utsikter att ge positiva effekter på konkurrenskraften på grund av att det tvååriga löneavtalet löper . Avgörande för den fortsatta utvecklingen blir därmed löneavtalet 1983. Detta skall förhandlas fram under omständigheter som är utomordentligt ogynnsamma för en lugn lönerörelse. Vinsterna beräknas av öka kraftigt i industrin även om detta inte innebär mer än att de når upp till den nivå som var normal . Reallönerna sjunker med sammanlagt bortåt . Trovärdiga prognoser (och ) tyder på att industriinvesteringarna sjunker med 1982. Likviditetsökningen fortgår och penningmängden förutses öka med en takt av , långt över förändringen av den samlade produktionen i löpande priser. Regeringen driver en konfrontationslinje genom att attackera fackliga intressen: sjukförsäkringsförmåner angrips, arbetslöshetsförsäkringen urholkas ytterligare. Denna helt centrala fråga, om hur politiken skall utformas så att avtalsrörelse trots devalveringen kan leda till en varaktig inbromsning av inflationen, diskuteras inte i finansplanen. En ökning av lönsamheten i näringslivet, och särskilt inom industrin, är nödvändig för att skall uppnå balans i ekonomin. All erfarenhet visar emellertid att alltför snabba vinstuppgångar parade med en låg eller fallande investeringsnivå utgör en grogrund för s. k. vinstinflation till följd av löneglidning och prispress uppåt på insatsvaror. Socialdemokraterna lade i höstriksdagen fram ett förslag (mot. 1981/82:46) om en tillfällig skatt på vinstökningar. De medel som vinstskatten inbringade skulle ha återförts till näringslivet på lämpligt sätt. Syftet med denna var att motverka dylik vinstinflation och därmed skapa förutsättningar för en varaktig lönsamhetsförbättring. Detta förslag avslogs av den borgerliga majoriteten. Under förhandlingarna mellan mittenpartierna och försvann även det enligt vår mening otillräckliga förslag mittenregeringen lade fram om obligatorisk vinstavsättning på räntelöst konto i . En del av finansplanen ägnas åt de åtgärder regeringen vidtagit i syfte att förbättra olika marknaders funktionssätt. De marknader som diskuteras i finansplanen är dels arbetsmarknaden, dels kapitalmarknaden i vad avser företagens försöijning med riskkapital. När det gäller arbetsmarknadens sätt att fungera, är det uppenbart att detta har förändrats . Ökad frekvens dubbelarbetande hushåll, ändrade attityder till industriarbete, ökat villaboende, minskade inkomstskillnader, högre marginalskatter och en koncentration av sysselsättningen till större företag har anförts som faktorer bakom nedgången i arbetskraftens rörlighet. Det mesta tyder dock på att rörligheten hos arbetskraften till största delen - naturligt nog - bestäms av efterfrågan på densamma. - när efterfrågan steg snabbt ökade sålunda antalet arbetsgivarbyten till samma nivå som . Att tillgången på arbetskraft skulle ha varit en begränsning för industrins expansion i högre utsträckning än tidigare, synes inte sannolikt mot bakgrund av hur många företag som uppgav bristen på arbetskraft som begränsande faktor (se diagram 9, s. 24). Även om alltså tillgången på arbetskraft inte utgjort ett direkt problem i samband med den uteblivna expansionen inom industrin, så kan det likväl finnas skäl att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt. Det är däremot uteslutet att de åtgärder regeringen vidtar i detta syfte - uppbrytning av lagen om anställningsskydd (LAS), försämring av sjukförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen samt en politik som drivit upp arbetslösheten skulle bidra till en förbättring av arbetsmarknadens sätt att fungera. Den ökade osäkerheten, den minskade efterfrågan och den anda av konfrontation med de fackliga organisationerna som följer med dessa åtgärder kan inte annat än försämra arbetsmarknaden. När det så gäller kapitalmarknadens sätt att fungera är det en allt överskuggande faktor som påverkat utvecklingen - det snabbt ökande statliga budgetunderskottet under de borgerliga regeringarna. Statens behov av att finansiera sina underskott har förändrat bankernas roll från att sköta en effektiv fördelning av det tillgängliga kreditutrymmet på olika delar av näringslivet, till att förvara ständigt ökande mängder av statsobligationer. I fråga om den del av kapitalmarknaden som skall sörja för företagens försörjning med riskkapital har de borgerliga regeringarna genom införandet av det skattesubventionerade fondsparandet lyckats driva upp aktiekurserna på börsen med bortåt . Antalet skattefondkonton har 1981 ökat från 63000 till 336 000. Insättningarna på dessa konton sker nu i en årstakt av ca . Regeringen anser att detta är ett belägg för att hushållen genom enskilt sparande mer än väl kan svara för sin andel av riskkapitalbehoven i de börsnoterade företagen . Efterfrågan på företagets produkter Vi har tidigare i motion 1980/81:2062 påvisat - att skattefondsparandet är orimligt dyrt eftersom subventionsgraden, beroende på räntenivå, kan uppgå till två tredjedelar av avsättningarna, - att några belägg för att nysparandet skulle ha ökat inte presenterats, - att företagens ränte- och amorteringsfria finansiering av de anställdas deltagande i de företagsanknutna fonderna egentligen inte kvalificerar deltagarna för skattereduktion. Skattelättnaden är ju avsedd som en premie för ett sparande. Med hänsyn till bl. a. reglerna om beskattningsårets slutenhet och lagstiftningens uttalade syfte, ligger det i sakens natur att sparandet skall ha skett under det inkomstår som skattereduktionen hänför sig till. Men den som lånat pengarna och under inkomståret inte erlagt någon amortering harju det året inte gjort någon sparprestation. Ändå medges skattereduktion i sådana fall vilket är stötande, att systemet är konstruerat så att den som kan spara . eller låna eller flytta över motsvarande belopp från annat konto, kan lyfta /år skattefritt utan att göra annan sparprestation än den som kan ha förekommit i inledningsskedet, att skattesparandet kan ifrågasättas även från fördelningspolitiska utgångspunkter. De som deltar i systemet synes av tillgängliga data till helt övervägande del vara personer som disponerar större belopp på bankkonton, från vilka de bara för över medel till ett skattesparkonto. Avkastningen på de sparade pengarna är skattefri, varför skatteförmånen växer med inkomsten. Det är den stora majoriteten av skattebetalare särskilt de med mindre inkomster och sämre sparmöjligheter som får betala förmånerna för den minoritet som deltar i skattesparandet. I själva verket visar det ökade antalet skattefondkonton ingalunda att hushållen av sig själva utan de konstlade subventionerna skulle vara intresserade av att satsa de stora belopp som strömmat till börsen . För det första motsvaras inte kursuppgången av någon jämförbar förbättring av företagens resultat och speglar därför inte en real ekonomisk utveckling. För det andra talar seriösa bedömare av börsen om systemet som ett kedjebrevssystem där de som går in först (och i synnerhet de som i utgångsläget hade stora aktieposter) gör stora vinster. Sparandet i procent av disponibel inkomst. 1971 1972 1973 1974 1975 1976 1977 1978 1979 1980 1981 1982 Källor: , och 1982. kommer in senare riskerar däremot att förlora stora belopp om och när aktiekurserna pressas av vikande tillströmning av kapital. En annan omständighet av intresse för bedömningen av systemet är att dess föregivna positiva effekt på hushållens sparande synes ha uteblivit helt. systemet varit i kraft har hushållens sparande i själva verket minskat vilket framgår av utvecklingen för hushållens sparkvot. Socialdemokraterna har tidigare motionerat om att skattefondsparandet skulle avskaffas. Vi för på nytt fram detta krav i en separat motion. En tredje viktig marknad är virkes marknaden. har i preliminär nationalbudget presenterat ett belysande diagram. Driftöverskottets andel av förädlingsvärdet inom skogsbruk (SNR 1200) och massa- och pappersindustrin (SNR 3420) samt skogsbrukets avverkningsvolym 1963-1982 63 66 67 69 71 73 75 77 79 81 Källar: , och 1982. Institutet kommenterar detta på följande sätt. Kontentan av den information som ges i diagrammet blir beträffande 19791980 att den driftsöverskottsandel som utgjorde ett tillräckligt incitament för att avverka åtminstone ca 60 milj. m3 nu inte räckte till för att få fram mer än drygt 45 milj. m3. Om de närmare orsakerna till denna förändring kan man på detta stadium endast spekulera, men höjda skogsvårdskostnader och marginalskatter torde bl. a. vara av betydelse. Den andra jämförelsen i diagrammet är mellan driftsöver skotten inom skogsbruket och inom skogsindustrin. Här framkommer att skogsbrukets vinster tidigare - med eftersläpning i stort sett följde vinstutvecklingen inom skogsindustrin. Detta samband bröts dock omkring 1976 då skogsindustrins vinster sjönk mycket kraftigt medan skogsbrukets tämligen väl hölls uppe. En ofrånkomlig slutsats a v detta synes därför vara att den svåra lönsamhetskrisen inom skogsindustrin kan ha förvärrats av att skogsbruket tagit ut relativt höga vinster på försäljningen av skogsråvara. (Vår kursivering.) Det bristande utbudet av skogsråvara har både förorsakat stora problem inom skogsindustrin och minskat landets exportkapacitet inom en bransch som fortfarande väger tungt i den svenska utrikeshandeln. Hade avverkningen legat kvar på den nivå som rådde skulle såväl produktionen som exporten från skogsindustrin kunnat vara mellan högre än den faktiska. Detta i sin tur skulle ha reducerat bytesbalansunderskottet med i storleksordningen penningvärde, dvs. med mellan en tredjedel och hälften. De borgerliga regeringarna har konsekvent misslyckats med att åstadkomma en ökning av virkesutbudet. En rad olika åtgärder har vidtagits för att ensidigt öka skogsbrukets lönsamhet ännu mer. Reglerna för avsättning på skogskonto har gjorts mera förmånliga. Avdragen vid försäljning av skog har gjorts gynnsammare. Så sent som beslöt den borgerliga riksdagsmajoriteten om ännu förmånligare avsättningsregler för skogskonto. Man beslöt vidare om nya bidrag till avveckling av lågproduktiva skogar och till skogsbilvägar. Dessa senare förslag hade ursprungligen framförts av socialdemokraterna som givetvis stödde dem. Socialdemokraterna anvisade emellertid också hur dessa skulle finansieras, nämligen genom en höjning av skogsvårdsavgiften. Regeringen anmälde att man skulle återkomma beträffande finansieringen. Detta sker emellertid inte i budgetpropositionen. Där presenteras i stället ett förslag om sänkning av skogsvårdsavgifterna från 0,6 till . I när de breda grupperna drabbas av mycket kännbara realinkomstminskningar, då tycks inga hämningar vidlåda den snäva intressepolitik som ligger bakom detta förslag: trots att åtgärder av denna typ visat sig verkningslösa tidigare ökar man nu ytterligare inkomster och förmögenheter hos skogsägarna. Ett effektivt system för att öka virkesutbudet måste vara utformat så att det blir förmånligare att öka den avverkade volymen och mindre förmånligt att avstå från att avverka. Socialdemokraterna har i motion 1981/82:46 presenterat ett förslag till ett sådant system, byggt på en kombination av avgifter och bidrag. Detta förslag upprepas i vår partimotion angående skogsnäringen. 5 Socialdemokraternas ekonomiska politik Världsekonomin genomgår f. n. en lågkonjunktur med stagnerande produktion och investeringar, samt en oavbrutet stigande arbetslöshet.