mot · G5021129 · 1982-01-25 00:00:00 — m. fl. Åtgärder för att främja allemansrätten Den tilltagande privatiseringen av attraktiva friluftsområden vid kuster, sjöar, vattendrag samt i fjällvärlden utgör ett stort problem, och det är hög tid att vidta effektiva motåtgärder från samhällets sida. Såväl när- som fjärrekreation har betydelse för människornas natur- och friluftsupplevelser. har staten främst givit stöd till åtgärder som syftar till att befrämja fjärrekreation, medan kommunerna fått ta ansvar för anläggningar och andra åtgärder för närrekreation. Det statliga stödet har i stor utsträckning gått till stora turistprojekt, exempelvis . Pengar har däremot inte funnits till en allsidig utveckling av de 25 områden av riksintresse för turism och friluftsliv som avsatts inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Planerna på att avsätta 25 stora naturområden i landet för en brett inriktad folkturism och skydda känsliga naturmiljöer har i stort sett kommit att stanna på papperet. Det stöd som getts har inte använts på ett sätt som gynnar grupper och intressen, som bäst skulle behöva sådant stöd för att få semester, vila och rekreation i något av våra primära rekreationsområden. Vistelse i skog och mark upplevs som mycket värdefull av en stor del av svenska folket, och de goda möjligheterna till naturupplevelser har stor betydelse för turismen. Möjligheten att fritt vistas i skog och mark är en oskattbar tillgång som inte får inskränkas av starka penningintressen. Åtgärder måste vidtas som underlättar för låginkomsttagarna, barnfamiljer, handikappade och pensionärer att bättre utnyttja möjligheterna till friluftsliv. Den allemansrätt som finns är inte lagfäst, och det är därför ytterst viktigt att vid alla tillfällen slå vakt om den och försvara den mot alla slags inskränkningar. Allemansrätten är i många stycken en hotad rätt. Så länge allemansrätten inte allvarligt inskränker den möjliga ekonomiska avkastningen av marken, har vi allemansrätten till låns. Men när skogsbolagen finner hyggesplöjning och besprutningar lönsamma naggas allemansrätten i kanten. Likaså när penningstarka intressen bereder sig tillträde till fjällvärlden, till kusterna och andra rekreationsområden och exploaterar dem för egen skull. Så förhåller det sig också med rätten att njuta av och fiska vid orörda vattendrag och oreglerade sjöar. Liksom med rätten för det rörliga friluftslivet att utnyttja ännu oexploaterade myrmarker och strandområden. För att skydda allemansrätten är det bl. a. viktigt att intentionerna i den fysiska riksplaneringen verkligen genomförs, att skogsvården förbättras genom att besprutning och hyggesplöjning förbjuds och kalhyggena begränsas, att dispenser från strandskyddet inte medges i så stor omfattning som f. n. är fallet, att inga ytterligare intrång görs i nationalparkerna, att fortsatt vattenkraftsutbyggnad - utöver vissa smärre projekt - förhindras och att fortsatt privatisering av attraktiva friluftsområden vid kuster, sjöar, vattendrag samt i fjällvärlden förhindras. Möjligheten till friluftsliv och rekreation i bostadens närhet har också stor betydelse. Fjärrekreation kan bara utnyttjas under semestrar och andra längre ledigheter. En del kommuner har gjort ganska omfattande satsningar på anläggningar och markförvärv, medan andra kommuner, med sämre ekonomi eller sämre förståelse för betydelsen och nödvändigheten av sådana satsningar, i stort sett varit overksamma inom detta område. Trots dåliga maktinstrument och ständigt större ekonomiska problem måste kommunerna söka påverka markutnyttjandet inom sitt område. Det gäller såväl jordoch skogsbrukets metoder som annan exploatering. Skogsbolagens bilvägar bör hållas öppna för allmänheten, som - särskilt i de verkliga glesbygdsområdena - på så sätt får tillgång till större arealer för sitt friluftsliv. Jakträtten bör i första hand tillförsäkras de lokalt boende, oavsett om de är markägare eller inte. Som en första åtgärd bör villkoren för jakt på statens marker göras mera gynnsamma för de lokalt boende. Undantag bör dock göras för vissa områden där samerna för sin utkomst kan behöva ha ensamrätt till jakten. Jakt på sjöfågel bör inte heller fortsättningsvis tillåtas . Sjöfågelsjakt bör i första hand vara förbehållen den bofasta skärgårdsbefolkningen. Fisket är fritt längs väst- och sydkusten men på ostkusten, med vissa undantag, förbehållet vattenrättsinnehavarna. Enligt vår mening bör fiske med handredskap vara fritt längs samtliga kuster och vid de större insjöarna. Nätfiske bör t. v. tillkomma vattenrättsinnehavarna och den fast bosatta lokalbefolkningen, som är beroende av fisket för sin utkomst. Det ökade antalet fritidshus beskrivs ofta som ett tecken på vår ökade välfärd. Fritidsboendet tillfredsställer många behov av omväxling och miljöombyte. För ett stort antal människor utgör fritidsboendet ett komplement till ett boende, där man saknar naturkontakt, saknar skönhetsupplevelser, saknar möjligheter att arbeta med sin miljö efter eget sinne, att planera, bygga och odla. I vårt samhälle, där människorna i stor utsträckning fråntagits möjligheten att utveckla och använda sin skapande förmåga i arbetslivet, är det naturligt och nödvändigt att åtminstone och i boendet få möjlighet att göra det. Detta behov är givetvis lika starkt hos dem som inte har möjlighet att tillfredsställa det genom att bo i eget hus med trädgård eller ha ett fritidshus att arbeta med. Så länge flerfamiljshusboendet saknar alla sådana möjligheter kommer egna fritidshus och småhus att vara eftertraktade. Därför är frågan om en utveckling av närmiljön, den permanenta bostadsmiljön och möjligheterna till skapande verksamhet i anknytning till den så oerhört viktig då det gäller satsningar och fritidsmiljön. Statsmakterna måste på allt sätt söka underlätta och stimulera en sådan utveckling i kommunerna. I en delrapport av , Utvecklingen i de primära rekreationsområdena - aktuell utveckling, konsekvenser och alternativ i två utvalda områden, 1980:6 (M), som har utarbetats vid , tar författaren bl. a. upp alternativa fritidsboendemöjligheter till de kommersiella former som dominerar marknaden . Där talar han om socialt inriktade fritidsboendeprojekt och den sociala profilen i de genomförda och planerade projekten. Dessa sammanfattas till att mestadels bestå i enkelt byggda hus med uttalat mål att nå människor med små resurser uthyrningsprincip för en- eller tvåveckorsvistelser och självhushåll. Rapporten ger utmärkta exempel på-möjligheterna till bra lösningar i samråd och samverkan mellan kommuner och organisationer, om kommunägda semesterbyar, fackföreningsägda anläggningar osv. Redovisningen omfattar också olika förslag till kommunala stugbyar för uthyrning och efter vilka riktlinjer de bör byggas upp. Förslagen och synpunkterna sammanfaller i stora delar med vad vpk i tidigare riksdagsmotioner tagit upp och föreslagit. Inte minst understryks betydelsen och nödvändigheten av ekonomiska satsningar från samhället, från staten och kommunerna och att staten, som har ett övergripande ansvar, måste möjliggöra realiserandet och fullföljandet av olika kommunala initiativ. Av rapporten framgår också mycket klart faran av att låta den nuvarande utvecklingen fortsätta och nödvändigheten av att ta itu med olika vinst- och spekulationsintressen, som mer och mer tar över vad som händer på människors fritid. De icke-kommersiella krafterna måste tas till vara, utnyttjas och stimuleras för en medveten social rekreations- och turistpolitik. bedrivs en ohämmad exploatering av fjällvärlden men även av och andra rekreationsområden i vårt land. Andelar utbjuds i privata fritidshus, bl. a. i , och fjällområden, men även i övriga landsdelar, exempelvis på . Delar av våra mest eftertraktade naturområden blir ofta privata stugbyar. De primära rekreationsområdena, som sagt skall skyddas, hotas nu av den privata stugbyverksamheten, som för knaprar på dessa miljöer. Dessutom förvärvas till skyhöga priser alltmer av den äldre permanenta bebyggelsen av välsituerade människor att användas för fritidsändamål. Man utestänger därigenom även ortsbefolkningen från möjligheten att förvärva lediga hus för bostadsändamål. Penningstarka intressen kan i motsats till kommunerna köpa upp åtråvärda naturområden och exploatera dessa. Kommunerna tvingas i de flesta fall att vara åskådare till denna rovdrift på naturen. måste tillföras kommuner och folkrörelser för att de skall kunna skapa en ny inriktning av rekreationspolitiken. Alternativa former, mot nuvarande privatägda stugbyar, måste utvecklas. Kommunerna måste för sin del ges sådana ekonomiska resurser att de kan föra en markpolitik som gynnar alternativa former för fritidsboende. Kommunerna kan tillsammans med t. ex. kooperationen planera och uppföra fritidsbyar för veckouthyrning på villkor som vanliga människor klarar av. En del av en sådan by kan disponeras eller köpas upp av fackföreningar som i sin tur hyr ut till sina medlemmar. Även fackföreningar och andra folkliga organisationer kan gå samman och uppföra fritidsbyar. De kan styra anläggningen genom en kooperativ förening, eget och kollektivt arbete borde kunna satsas i stor utsträckning . Lån kan tas hos fackförbunden själva. På så sätt kan boendekostnaderna hållas relativt låga. En form som bör stödjas är att lokalbefolkningen går samman och bygger uthyrningsbyar i kooperativa former. Därmed kan sådana byar anpassas till lokalbefolkningens krav och intressen. Livsmedelsbutiker och serviceinrättningar i glesbygden kan räddas, och stugbyverksamheten kan på så sätt samordnas med lokalbefolkningens övriga arbete. Ett viktigt motiv för alternativa former för fritidsboendet är att f. n. stora grupper, framför allt lågavlönade barnfamiljer, inte har råd att åka på någon semester och få välbehövlig vila och rekreation. En semester- och rekreationsfond bör därför inrättas genom vilken fackföreningarna kan inköpa och bygga fritidsanläggningar, men även ur denna fond ge semesterbidrag till lågavlönade och dem som på grund av arbetsförhållanden behöver särskild vila och rekreation. En sådan fond kunde byggas upp med en avsättning från företagens omsättning. av företagens omsättning skulle ge ca . Det behövs snabba beslut för att hävda allemansrätten; inte minst gäller det våra attraktiva fjäll- och kustområden. Ett åtgärdsprogram måste genomföras med bl. a. följande innehåll: Bygg- och planstopp som man utreder hur bebyggelsen skall se ut, lokaliseras, dimensioneras och ägas. Stopp för alla privata markköp inom alla primära rekreationsområden, om marken skall användas till fritidshus eller liknande. Detta förbud bör även gälla skogsbolagen och deras rätt att bygga privata fritidshus i varje form. Omprövning av alla fysiska detaljplaner - även dem som fastställts - för att garantera riktlinjer beträffande användningen av våra gemensamma naturresurser. Statlig hjälp av större omfattning för att snabbt få fram genomtänkta planer för i första hand de primära rekreationsområdena, men även andra efterfrågade naturmiljöer. Ett kraftigt utbyggt stöd till kommunerna och andra allmännyttiga och kooperativa organ och stiftelser, så att de kan organisera och förvalta de anläggningar som behövs för övernattning och kommunikation inom attraktiva naturområden. Statliga subventioner som möjliggör att vanliga människor utan kapital kan åka och vistas i primära rekreationsområden. De allmännyttiga stugbyarna får inte ha så höga hyror att penningsvaga grupper utestängs. Omfattande regionalpolitisk stöd till de kommuner som inom sina gränser har primära rekreationsområden. Om detta sker får de lokala politikerna inte några sysselsättningspolitiska motiv att tillåta privat spekulationsverksamhet i form av stugbyggande. Med hänvisning till ovanstående föreslås* att beslutar att hos regeringen hemställa om förslag för att hävda allemansrätten i primära rekreationsområden, stoppa exploateringen och möjliggöra för vanliga människor att utnyttja de primära rekreationsområdena i enlighet med vad som sägs i motionen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) * Se även motion 1981/82:1130