mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — Även med de riktlinjer som drogs upp i riksdagsbeslutet kommer länsplaneringen att präglas av samma oklarhet och obestämdhet i fråga om mål och funktioner som . Det kan ifrågasättas om en central planering av detta slag, innefattande beslut även av regering och riksdag, över huvud taget fyller någon positiv funktion. En omprövning av länsplaneringen bör komma till stånd. Den nuvarande länsplaneringen måste minskas till omfattningen och göras mer preciserad och åtgärdsinriktad. En kontinuerlig planering bör endast utföras om så begär. Även till denna fråga återkommer vi i kommande motion. Det är viktigt att planeringssystemen inte läggs fast för långa tider, så att anpassningen till nya och ändrade förhållande försvåras. Befolkningsramarna får inte vara bindande, utan möjligheter måste finnas för en successiv anpassning till den faktiska utvecklingen. Befolkningsramar får inte styra regionalpolitiken. Samma bedömning måste också gälla planen för den regionala strukturen, den s. k. ortsplanen. Att har fattat beslut om att vissa orter skall vara primära centra, andra regionala centra etc. får inte innebära att indelningen en gång för alla ligger fast. Servicegraden i olika orter måste självfallet växla. Orter som inte fått den beteckning som motsvarar de lokala förutsättningarna får inte åsidosättas. Det måste ges utrymme för förändringar av den formella indelningen när så är påkallat och inte minst när en kommun kan påvisa att förutsättningarna har ändrats. Moderata samlingspartiet har tidigare föreslagit att särskilda investeringsfonder för investeringar i stödområdet skall inrättas, till vilka avsättningar skulle göras på förmånliga villkor. Vi återkommer till denna fråga i partimotion med anledning av den kommande regionalpolitiska propositionen. För att målet om regional balans skall kunna uppnås är möjligheterna till närservice av stor betydelse. Kan inte denna service upprätthållas saknas förutsättningar för en tryggad sysselsättning . Speciellt kännbart har detta problem blivit i utpräglade glesbygdsområden, där förutsättningarna för dagligvaruhandeln försämrats. Inom dagligvaruområdet har butiksnedläggningar lett till att många konsumenter saknar tillgång till inköpsställen på nära håll. 1981/82: 2018 lingen sammanhänger med både vikande kundunderlag och snabbt ökande kostnader. I vissa fall har otvivelaktigt kommunala planeringsåtgärder - inte minst då det gäller trafiken bidragit till att försvåra främst den mindre detaljhandelns möjligheter att fortleva och ge service. För äldre människor, för handikappade och för dem som saknar bil har utvecklingen skapat problem såväl i glesbygdsområden som inom många tätortsområden. Butikerna i glesbygdsområden är för sin verksmhet beroende av att kundunderlaget inte försvagas, dvs. att den allmänna ekonomiska politiken är framgångsrik och att en konstruktiv regionalpolitik bedrivs. För att stimulera glesbygdshandel är också den kampanjverksamhet som planlades på initiativ och som avses bedrivas av betydelse. Den vänder sig till glesbygdshandlare för att hjälpa dessa att utveckla konkurrenskraftiga butiker, till de fast boende i glesbygd och till turister för att förbättra köptroheten och till myndigheter för att försöka ge glesbygdsbutikerna vidgade inkomstgivande verksamheter, t. ex. som ombud för olika statliga och kommunala instanser. Den nuvarande skolans linjesystem och integrering har framtvingat allt större skolenheter. Tillsammans med avfolkningen i glesbygden har detta lett till att ett stort antal skolor lagts ned. För en bygd är en skolnedläggning ofta förödande. Förutsättningarna att klara den framtida bosättningen och sysselsättningen i en bygd som inte kan erbjuda grundutbildning är små. I många glesbygdsskolor bedrivs undervisningen i olika årskurskombinationer, vanligen i s. k. B-form. Detta medför vissa pedagogiska olägenheter, som måste accepteras om glesbygdsskolorna skall kunna bibehållas. De uppvägs dessutom nästan genomgående av en god trivsel och samvaro mellan lärare och elever och eleverna emellan. Beslut om sammansättningen av årskurser i glesbygdsskolor bör i största möjliga omfattning decentraliseras till lokal nivå. Undervisningsmetodiken vid sådana skolor bör ägnas särskild uppmärksamhet. Högstadieskolorna och gymnasieskolorna är så koncentrerade att någon ytterligare nedläggning knappast kan ifrågakomma. Den metod för en flexiblare skolplanering som vi förespråkar i det utbildningspolitiska avsnittet bör i stället kunna medverka till fler skolor i glesbygden. I många glesbygdsregioner är sysselsättningen ensidigt baserad på ett fåtal näringar. Trots detta önskar många ungdomar stanna kvar, om bara arbetstillfällen kan erbjudas. Det är därför rimligt att gymnasieskolan tar till vara de möjligheter till lokalt anpassad yrkesutbildning som finns. Dessutom bör en tvåårig hantverkslinje inrättas, vilket vi föreslår i det utbildningspolitiska avsnittet. Decentraliserad högskoleundervisning och distansundervisning bör byggas ut. En utvidgning bör även ske till flera ämnesområden. 1981/82: 2018 Sysselsättningsläget för ungdom är besvärligt, i synnerhet i regioner med vikande sysselsättning i stort. När sysselsättningsmöjligheterna i allmänhet är dåliga drabbas ungdomarna bland de första. En starkare satsning på lärlingsutbildningen skulle kunna få positiva effekter inom regionalpolitiken. På detta sätt erbjuds ungdom också möjlighet att stanna på hemorten, t. ex. inom småindustri och hantverk, i stället för att flytta eller bli arbetslös, på sätt som anges i det arbetsmarknadspolitiska avsnittet. Turistnäringen har i många glesbygder stor ekonomisk betydelse. Många regioner i och på tillhör landets mest frekventerade turistområden. Längtan till ett annorlunda liv än storstadens och tätorternas gör att många människor därifrån söker sig till naturen för rekreation och avkoppling. Turismen bör kunna bli än mer betydelsefull än f. n. Tack vare turismen är det möjligt för många kommuner att upprätthålla en god service till gagn också för de fast boende. Inom större turistområden finns en välutvecklad servicenäring och hög sysselsättningsgrad även under mellansäsonger då anläggningar ses över, underhålls och utvecklas. I allt väsentligt har turistnäringen byggts upp av enskilda företagare ofta familjer under ett par generationer. Det allmännas intresse är nyvaknat och karaktäriseras stundom av mindre väl underbyggda och ekonomiskt äventyrliga kommunala satsningar. Som ett alternativ till stora turistanläggningar och kommunala stugbyar bör det underlättas för jordbrukare att uppföra uthyrningsstugor på sin mark. Ett annat sätt att utveckla glesbygdsturismen är charterresor från till mellersta och norra . Turisterna skulle från flygplatserna med buss och tåg kunna nå närbelägna byar och kunna erbjudas de särskilda naturupplevelser som ter sig utomordentligt lockande för många européer. En förutsättning för blomstrande turism är härför anpassade kommunikationer i glesbygden. Grundläggande för denna arbetsintensiva näring är dock att kostnaderna kan hållas nere och inte drivs upp, t. ex. genom ökningar av löneskatten. att regionalpolitiken skall bedrivas främst med hjälp av generellt verkande åtgärder, att beslutsfattandet inom regionalpolitiken i möjligaste mån skall decentraliseras, att den nuvarande länsplaneringen skall minskas till omfattningen och göras mer preciserad och åtgärdsinriktad, att regionala planeringsnivåer och planer för den regionala strukturen skall utformas flexibelt för att möjliggöra en kontinuerlig anpassning till utvecklingen, 1981/82: 2018 att socialförsäkringsavgiften för företagen i vissa stödområden skall sänkas, att stödområdesindelningen skall avvecklas till förmån för ett nytt länsbaserat system, att de selektiva styrande inslagen i transportstödet skall minskas, att det skall bli lättare för glesbygdsbutiker att utvidga sitt verksamhetsområde, att turismen, särskilt i Norrlandslänen, skall främjas genom åtgärder för en spridd turistverksamhet. Jord, skog och fiske Naturen och dess resurser är den primära försörjningskällan för oss alla. Även om markens avkastningsförmåga är beroende av naturgivna förutsättningar kan avkastningen höjas i avsevärd grad genom människans insatser. Ett effektivt resursutnyttjande är ett av de viktigaste målen för jordbrukspolitiken. gällande riktlinjer för jordbrukspolitiken lades fast av . Härvid formulerades målet att de som är sysselsatta inom jordbruket i alla delar av landet skall tillförsäkras en ekonomisk och social standard, som är likvärdig med den som jämförbara grupper uppnår. Jordbrukets beredskaps- och försörjningsmässiga betydelse tillmäts stor vikt liksom konsumenternas behov av säker tillgång till livsmedel av hög kvalitet och till rimliga priser. I orter där jordbruket och därtill knuten verksamhet har betydelse för regionalpolitiken skall detta särskilt beaktas. Beslutet innebar att de negativa inslagen i den av socialdemokraterna genomdrivna jordbrukspolitiken till stor del kom att undanröjas. Den allmänna ekonomiska utvecklingen i har emellertid medfört att de fastlagda målen för bl. a. jordbrukets inkomster ej kunnat förverkligas. När det gäller produktionens omfattning har däremot målet gott och väl uppfyllts. Detta har tyvärr skett till priset av en alltför snabb ökning av animalieproduktionen, varför pristryckande överskott uppstått. Över huvud taget har de ekonomiska påfrestningarna för enskilda lantbrukare och för näringen sammantaget ökat . har livsmedelskostnaderna för konsumenterna ökat. Åtgärder måste därför vidtas i syfte att säkra en sund ekonomisk utveckling för vårt jordbruk. Härvid spelar den allmänna ekonomiska utvecklingen en avgörande roll. De fortgående förändringarna i samhället fordrar ständiga anpassningsåtgärder inom jordbruket. Moderata samlingspartiet vill göra betingelserna så gynnsamma som möjligt för lantbruksnäringens utövare och därmed ge samhället största möjliga nytta av ett stabilt och rationellt svenskt jordbruk. Detta skall ske inom ramen för de fastlagda jordbrukspolitiska målen. Vid val av åtgärder måste därför beaktas dels livsmedelskostnaderna 1981/82: 2018 för konsumenter, dels jordbrukets möjligheter att anpassa produktionens storlek och inriktning. Detta måste ske i ett ekonomiskt läge som kräver långtgående besparingar på alla samhällsområden. Enligt vår mening utgör medborgarnas rätt och möjlighet till personligt ägande en betydelsefull drivkraft för framåtskridandet. Enskild äganderätt ger trygghet, ansvarskänsla och vilja till personliga insatser. Den förutsätter dock en välgrundad övertygelse om att enskilt ägande skall bestå. Att driva lantbruk, att bruka jord och skog och förvalta därtill hörande byggnader är en långsiktig verksamhet. Näringens utövare måste ha siktet inställt flera generationer framåt. I många hänseenden gör nu rådande förhållanden det svårt eller i vissa fall omöjligt för lantbrukarna att planera för framtiden. Jordbrukets roll i det svenska samhället kan inte mätas enbart utifrån dess bidrag till bruttonationalprodukten eller antalet sysselsatta i näringen. Dess betydelse är långt större genom dess basfunktion i det industrialiserade samhället. Jordbruket ger alla våra medborgare en trygghet, som två tredjedelar av världens folk saknar, nämligen förvissningen om en säker tillgång till mat för dagen. Trots att större delen av inte ligger särskilt gynnsamt till från klimatsynpunkt uppvisar det svenska jordbruket en mycket hög produktivitet. har ett viktigt mål för jordbrukspolitiken varit att vi inom landet skall ha en jordbruksproduktion, som - kompletterad med viss lagring är så stor att vi vid en eventuell avspärrning kan vara självförsörjande med livsmedel. En grundförutsättning för en oberoende utrikespolitik är att invånarnas livsmedelsförsörjning kan även under avspärrning. Dagens problem inom jordbruket är inte enbart att hänföra till nu rådande ekonomiska läge med åtföljande svaga lönsamhet för enskilda jordbrukare. De ligger delvis i själva företagandets förutsättningar, liksom i ständiga förändringar i villkoren för ägandet av jord och skog. Här krävs förbättringar och förenklingar. Rättvisa och enkelhet måste eftersträvas. En begränsning av byråkratin i samband med uppgiftslämnande och olika slags tillstånd är exempel på detta. Reformer krävs också när det gäller skattelagstiftning och långsiktig kapitalförsörjning. Kapitalförsörjningen för jordbruket, främst vad gäller tillgången till långfristigt kapital motsvarar inte vad som förutsattes i den av fastställda jordbrukspolitiken. Även om det för tillfället är kostnaderna för kapitalet, dvs. räntan, som är det största problemet måste utslitet realkapital kunna ersättas och ny teknik kunna utnyttjas. Särskilt viktigt är att kapital finns att tillgå vid generationsväxlingar. De yngre och nyetablerade jordbrukarnas problem kan lösas med en bättre kapitalförsörjning, genom att skattelagstiftningen utformas på sådant sätt att etablering och uppbyggnad av företag underlättas och att den kapitalbildning som efter hand sker inte beskattas så länge kapitalet kvarstår i rörelsen. bör åta sig att efter förmåga hjälpa de fattiga länderna att öka sin jordbruksproduktion. Svenskt kunnande på det jordbruksadministrativa 1981/82: 2018 området liksom vår mycket kvalificerade forskningsverksamhet på vegetabilie- och animalieområdena kan tillgodogöras i utvecklingsländerna. En betydande del av de svenska biståndsinsatserna bör inriktas mot svältdrabbade människor i . Här finns stora möjligheter att inom ramen för ett bundet bistånd låta SIDA upphandla svenskt spannmål till inhemska inlösenpriser. Svenskt livsmedelsbistånd bör således inte bara ges vid akuta katastrofsituationer. Det kan också vara ett permanent inslag i vår hjälp till fattiga länder. Jordbrukets ekonomiska läge och prispolitiken Jordbrukets ekonomiska situation har försämrats . Särskilt gäller det de lantbrukare som etablerat sig eller företagit mer omfattande investeringar. Produktionsmålet jordbrukspolitiska beslut förutsätter att den brukbara åkerjorden skall användas för produktion av livsmedel. Det finns ingen anledning att frångå denna målsättning, bl. a. med hänsyn till livsmedelsberedskapen och regionalpolitiken. har investeringarna i jordbruket varit omfattande, vilket utgjort en förutsättning för fortsatt effektivisering av näringen och varit till båtnad för såväl producenter som konsumenter. Den har emellertid medfört en snabbare ökning av produktionen än av den inhemska konsumtionen. Enligt riktlinjer bör det överskott som uppkommer i första hand vara inriktat på spannmål. Det ekonomiska ansvaret för exportkostnader för spannmål delas mellan det allmänna och jordbruket. För animalieprodukter förutsätts i stort sett en balans mellan produktion och inhemsk konsumtion. Jordbruket står för det ekonomiska ansvaret vad gäller överskott, vilket sker bl. a. genom uttag av avgifter på produktionen. Förändringar i exportkostnaderna påverkar alltså avräkningspriserna till producenterna. Någon ändring av prispolitikens utformning i detta hänseende anser vi dock inte påkallad. Under motstånd från bl. a. moderata samlingspartiet genomfördes fr. o. m. en snabb utbyggnad av ett prissystem där livsmedelssubventioner till stor del ersatte gränsskyddet. Subventionssystemet har sedermera begränsats i betydande utsträckning. Enligt vår uppfattning är budgetläget nu så allvarligt att en ytterligare reduktion av livsmedelssubventionerna är ofrånkomlig, även om detta temporärt kan medföra ökade avsättningssvårigheter för jordbruket med bl. a. sämre utnyttjande av förädlingsindustrins kapacitet. Vid pågående förhandlingar om ett nytt prisavtal fr. o. m. utgör produktionsbalansen en av de viktigaste frågor som måste lösas för att bryta den negativa utvecklingen för jordbruket. I betänkandet med vissa förslag rörande jordbruksprisregleringen efter (Ds Jo 1981: 10), som utarbetats av en särskild kommitté, intar olika förslag om produktionsanpassning en framskjuten plats. I betänkandet presenteras förslag som innebär avgifter på produktionsmedel (på handelsgödsel och importerat 1981/82: 2018 kraftfoder), prisdifferentiering (t. ex. högre avgift på nötkött än på kalvkött), kvantitativa regleringar (etableringskontroll, för utslaktning m. fl. åtgärder), särskilt stöd för vissa brukarkategorier (räntestöd för etablering), kostnadssänkande åtgärder samt sysselsättningsskapande åtgärder. Kommitténs förslag utgör underlag för prisförhandlingarna. Det är jordbruksnämndens konsumentdelegation och lantbrukarnas förhandlingsdelegation som närmast har att ta ställning till vilka medel som bör tillgripas för att i första hand åstadkomma en bättre produktionsbalans inom jordbruket. Detta utgör en förutsättning för en förbättring av de ekonomiska läget inom jordbruket. Vi utgår från att några åtgärder som medför ökad belastning för statskassan inte kan komma i fråga. Exporten av högförädlade livsmedel bör främjas. Visserligen har vi i vårt land höga produktionskostnader, men vi har också ett effektivt jordbruk, höga kvalitetskrav och en rationell livsmedelsindustri. Därför bör förutsättningar för en betydande export föreligga. I de fall nu gällande regler försvårar export bör dessa ändras eller tas bort. De produktionsresurser sorn finns i vårt jordbruk och i vår förädlingsindustri kan då utnyttjas bättre. Följden blir också en bättre produktionsbalans och därmed bidrag till bättre lönsamhet för lantbrukarna. Förädlingsindustrin, såväl den kooperativt ägda som den privata, har ansvar för att ytterligare exportsatsningar görs. Moderata samlingspartiet ifrågasatte vissa av de förslag som framlades av jordförvärvsutredningen och som lagfästes jordförvärvslag. Vi motsatte oss sålunda att även syskons förvärv av lantbruksfastigheter skulle underkastas jordpolitisk prövning samt att priskontrollen vid förvärv av fastighet skulle skärpas. Enligt vår mening gav redan förut gällande lagstiftning möjligheter att motverka icke önskvärd spekulation med jordbruksfastigheter. Vi står sålunda bakom förbudet att utnyttja fastighetsförvärv som enbart kapitalplacering. Sedan den nya jordförvärvslagen trätt i kraft har marknadspriserna på jordbruksfastigheter inte stigit utan tvärtom realt sjunkit. Motsvarande utveckling har skett även på villamarknaden. Reglerna om priskontroll för jordbruksfastigheter har därmed fått liten praktisk betydelse. I vissa fall kan den skärpta priskontrollen leda till orimliga konsekvenser. Att fastställa avkastningsvärdet på en jordbruksfastighet, vilket i princip skall ske enligt lag, kräver administrativa insatser som borde kunna användas för andra och mer angelägna ändamål. Genom beslut av lantbruksstyrelsen har lånegarantigivning för bl. a. fläskproduktionen stramats åt. Flärigenom har investeringarna i svinstallar avstannat. Ändå råder inte balans i produktionen av fläsk. För att åstadkomma sådan bör enligt vår mening i första hand användas andra produktionsstyrande åtgärder än etableringskontroll. Moderata samlingspartiet förordar att en 1981/82: 2018 differentierad slaktdjursavgift uttas. Åtgärder syftande till ökad export av fläsk (utbytesexport) liksom export av förädlade animaliska livsmedel är också angelägna. Arrenden inom jordbruket förekommer dels som gårdsarrenden, dels som sidoarrenden (tillskottsarrenden). Antalet och omfattningen av gårdsarrenden har hållit sig i stort sett oförändrat , medan sidoarrendenas omfattning tilltagit. Tillkomsten av många nya sådana arrenden har utgjort en förutsättning för den snabba strukturomvandling det svenska jordbruket genomgått , då medelarealen åker per brukningsenhet ungefär fördubblats. Arrendelagstiftningen genomgick 1979 en del förändringar. Främst vidtogs en skärpning av reglerna rörande besittningsskydd vid jordägares självinträde. Vi anser inte att det finns skäl att vidta några genomgripande ändringar av nuvarande lagstiftning. Det saknas anledning att ändra relationen mellan självägande brukare och arrendatorer. Arrenden bör därför inte underkastas en jordpolitisk prövning en tanke som framfördes inom jordförvärvsutredningen men som sköts bl. a. med hänsyn till den omfattande administration som skulle krävas. Den svenska jordbrukspolitiken har ett framträdande regionalpolitisk! Hit hör prisstödet till jordbruket i norra samt de delar av rationaliseringspolitiken som är inriktade på denna landsdel, främst det regionala rationaliseringsstödet. Också glesbygdsstödet hör hit, även om det omfattar annan verksamhet än jordbruk. Den regionalpolitiskt inriktade delen av jordbrukspolitiken har otvivelaktigt haft och har fortfarande stor betydelse för särskilt de inre delarna av norra . Glesbygdsstödet bör bättre än nu samordnas med arbetsmarknadspolitiken. Det skulle kunna lämnas i större utsträckning om arbete i annans skog kunde anvisas, framför allt hos brukare av mindre lantbruksfastigheter. Detta förutsätter emellertid ett vidgat samarbete mellan lantbruksnämnder och arbetsmarknadsmyndigheter. Lantbruksstyrelsen bör få i uppdrag att i samverkan med andra berörda myndigheter utreda och lägga fram förslag i ämnet. Den föreslagna finansieringen av skatteomläggningen medelst proms eller höjda arbetsgivaravgifter/egenavgifter skulle öka jordbrukens kostnader och försämra dess lönsamhet. En proms skulle dessutom slå särskilt hårt mot de jord- och skogsbrukare som är hårt skuldsatta, eftersom den också skulle tas ut på räntekostnader. Den begränsning som föreslås i skatteuppgörelsen mellan socialdemokraterna och mittenpartierna av rätten till kvittning av förluster i en förvärvskälla mot överskott i en annan kan försvåra startande av jordbruk för dem som 1981/82: 2018 har förvärvsarbete och vill behålla detta , vilka ofta är förlustbringande. Investeringar för jordbrukets drift kan komma att motverkas genom att de räntekostnader som därvid kan uppkomma skall proportioneras mellan bostadsdel och jordbruket i övrigt vid beräkning av ett föreslaget s. k. räntetillägg för tilläggsskatt. Skatten på bostadsförmånen kan härigenom öka betydligt. Förslaget till skatteomläggning behandlas utförligt i det skattepolitiska avsnittet. Det tilltänkta förbudet enligt skatteuppgörelsen mellan socialdemokraterna och mittenpartierna mot kvittning av förluster i en förvärvskälla mot överskott i annan kan i vissa fall komma att försvåra för innehavare av jordbruksfastighet att utnyttja de möjligheter glesbygdsstödet ger till förbättring av den ekonomiska situationen. Våra skogar och vår skogsindustri är centrala för ekonomi. De spelar en nyckelroll då det gäller att återställa ekonomisk balans i vårt land. Skogen är en betydelsefull inhemsk förnyelsebar naturresurs. Vårt land förfogar här över unika möjligheter att vidmakthålla och utveckla en på inhemska råvaror baserad skogsindustri. Ett bättre utnyttjande av våra skogliga produktionsförutsättningar är både önskvärt och realistiskt. Förutsättningen är att skogsägaren i frihet får inrikta sin skogsskötsel mot bästa biologiska och ekonomiska resultat. Den bästa garantin för en uthållig och hög skogsproduktion är skogsbrukarnas intresse och kunskaper för sin uppgift. Genom skogsvårdslagen och angränsande lagstiftning har samhället angivit ramarna för verksamheten. Skogsvårdslagens krav på föryngringsåtgärder efter avverkning samt krav på skogsskötseln i övrigt är förenliga med vår traditionella syn på ett uthålligt skogsbruk. Det finns ett växande medvetande om att ägande av skog innebär ett ansvar att avverka mogna bestånd. Någon anledning föreligger därför inte, som virkesförsörjningsutredningen föreslagit, att införa tvingande regler för skogsavverkning. En tvångs- eller beredskapslagstiftning i sådant syfte skulle stå i strid med en av marknadsekonomins principer, nämligen dispositionsrätten till enskild egendom. Föreläggande om minimiavverkning skulle dessutom hos ett stort antal nu aktiva skogsbrukare kunna leda till motsatt resultat - sänkt totalutbud.