mot · G602267 · 1982-01-01 00:00:00 — På liknande sätt distribueras budskapet i form av smycken formade som cannabisblad eller rakblad, symbol för kokain. Ungdomen är därvidlag mycket oskyddad. Idoldyrkan och oförmåga att inse riskerna med att leva som vissa musikanter gör många ungdomar till ett lättfångat byte. Vi måste skapa garantier för att inga former av samhällsstöd får gå till grupper, som i den ena eller andra formen gör reklam för narkotika. Vidare bör inga lokaler, som uppbär anslag från det allmänna, få tillåtas ta emot musiker, som propagerar för eller förhärligar narkotika. Samma sak måste gälla det övriga kulturlivet, som t. ex. bildkonsten. Detta behöver inte innebära någon inskränkning i tryckfriheten, men vi skall i alla sammanhang påpeka vilka enskilda och grupper, som förhärligar narkotika i sitt budskap. Då tvingas de in i en försvarsposition, som blir alltmer ohållbar . Samhället måste självfallet ta hand om dem som drabbas av missbruksskador. Ofta är det alkoholproblemet som är narkotikamissbrukarens inkörsport. I vart fall skjuter vederbörande oftast skulden härpå. De pengar som narkotikabrukaren får från går oftast direkt till nya inköp av narkotika. Vägras man sjukskrivning hos en doktor går man till nästa. sjukskrivningar har missbrukaren eventuellt besökt något av rehabiliteringsalternativen, arbetsvärd eller behandlingshem. , då man uttömt hela den terapeutiska arsenalen utan resultat, är det icke ovanligt att vederbörande förtidspensioneras. En framgångsrik narkotikapolitik kan inte enbart ha motivet dålig uppväxtmiljö som utgångspunkt. Missbruket representerar snarare ett inlärt tillstånd. Det är det inlärda beteendet som skall förändras och först då kan individen få en annan attityd och kan frigöra sig från sitt beroende. Det måste således bli fråga om en behandling där man lär missbrukaren en ny livsstil - ett nytt beteende! Den nya lagstiftningen - LVM - är, som vi redan påpekat, behäftad med betydande brister. Behandlingstiden - (!) - är alldeles för kort. Att förändra ett inlärt beteende erfordrar behandling för att kunna innefatta en framgångsrik rehabilitering av en missbrukare. Besluten om denna form av vård skall dessutom vara lokalt förankrade och fattas av socialnämnd. Erfarenheterna - och de är entydiga visar att korttidsavgiftning, vare sig den sker på psykologiska eller sociala grunder, omgående leder till återfall i missbruk. Avgörande för om insatserna skall bli framgångsrika är att rehabiliteringskedjan kan hållas intakt till dess att en god återanpassning av missbrukarna kan konstateras. För detta ändamål måste åstadkommas en bättre fungerande eftervård. På detta sätt kan riskerna för återfall i förnyat missbruk elimineras. Vård- och övervakningsresurserna måste således få en sådan utformning att detta krav kan säkerställas. En framgångsrik vård av drogmissbrukare är den som kan sättas in på så tidigt stadium som möjligt. Det har förekommit att barn har kommit in i en missbrukssituation redan vid . En uppsökande verksamhet och en uppföljning av alla omhändertagna är nödvändig. måste effektiviseras, bl. a. genom aktiva utbildningsinsatser. Läkare och annan sjukvårdspersonal måste få bättre utbildning i att spåra bakom olika sjukdomar liggande missbruksproblem. Vi måste öka möjligheterna till tvångsingripanden mot dem som idkar grovt bruk av narkotika, då vederbörande riskerar att skada sig själv eller annan och då möjligheterna till frivilliga insatser uttömts. Om samhällets resurser skall kunna utnyttjas på ett riktigt sätt måste två viktiga förutsättningar vara uppfyllda: Insatserna måste riktas mot den allvarligaste brottsligheten och särskilt mot dess svagaste länkar. De resurser som utnyttjas måste mot bakgrund av vad de riktas mot vara allsidigt sammansatta. De måste kunna arbeta snabbt och effektivt utan hindrande byråkratiskt och administrativt krångel i form av t. ex. gränsdragningen mellan myndigheter. Narkotikaproblemet har nått en sådan omfattning, oaktat ökade traditionella samhällsinsatser, att helt nya metoder och insatser erfordras. Många människor upplever detta problem som en allvarlig fara för vårt samhällsliv och rättssäkerhet. Fortsatt arbete inom de traditionella mönstren kommer att leda till risk för att tilltron till vårt samhälles möjligheter att på allvar komma åt narkotikabruket undergrävs med alla de risker och konsekvenser detta kan medföra. Samhället besitter i själva verket stora resurser för förebyggande och bekämpande åtgärder inom narkotikaområdet. Men dessa resurser är splittrade i vad gäller både organisation och ansvar. Myndigheter, såsom skola, socialvård, polis, domstolar och kriminalvård, arbetar med narkotikaproblemet efter olika förutsättningar med olika mål och tyvärr alltför sällan i samverkan. Samhället kan enligt vår uppfattning inte effektivt förebygga missbruket med nuvarande insatser genom olika sektorer. Samhället kan inte heller effektivt bekämpa narkotikabrottslighet genom en sektororganisation. Om detta allvarliga samhällsproblem skall kunna bekämpas fordras ett omtänkande på flera plan. Enligt vår mening måste nya regler för samarbetet utarbetas, med avsikt att skapa en effektivare och längre gående samverkan mellan berörda myndigheter. Detta krav framstår än mera angeläget i belysning av de inskränkningar i möjligheten till informationsutbyte mellan myndigheter som den nya sekretesslagen leder till särskilt på det sociala området. I första hand måste kommunikationerna mellan polis och kommunernas sociala sektorer förbättras. Vad som krävs för bekämpning av narkotikaproblemet är en snabb och effektiv organisation som har överblick över hela strukturen och snabbt kan ingripa, utreda, lagföra och följa upp effekterna av sina insatser genom hela kedjan, från inledande insatser i skola, socialvård, polis m. m. till kriminalvård eller narkomanvård och återanpassning i samhället. Organisationen skall inte strikt behöva följa myndighetsgränser. Den skall snabbt kunna på konsult- eller arvodesbas knyta till sig sakkunskap i form av t. ex. juridisk, medicinsk eller social expertis. Strävan skall vara att komma åt missbruket och riktat mot alla delar av strukturens svaga punkter. Sådana insatser skulle snabbt kunna pressa ned bruket och återställa tilltron till samhällets förmåga att tillgodose medborgarnas krav Vi förordar därför att man tillskapar samordnande organ, lokalt, regionalt och centralt, för ledning av förebyggande och bekämpande av narkotikabruk och narkotikabrottslighet. I varje kommun måste det bildas grupper, som kontinuerligt följer narkotikafrågan. Förutom polis och sociala myndigheter bör det finnas representanter för Hem och Skola, elevföreningar och så många aktiva ungdoms- och idrottsföreningar som möjligt. Det gäller att slå tillbaka mot narkotikan på bred front, när det finns tid att göra något. På länsplanet bör motsvarande organisation samordna insatserna för narkotikabekämpning så att inga ärenden faller mellan stolarna på grund av traditionella myndighetsgränser. Vi förordar därför att en sådan länsgrupp bestående av representanter för polis, åklagare, domstolar, socialvårdskonsulent, sjukvårdsstyrelse, länets samt länsskolnämnden bildas. Enligt vår mening är de åtgärder som syftar till att samordna insatserna på lokalt och regionalt plan så viktiga att dessa bör prioriteras i särskild ordning. Regeringen bör genom tilläggsdirektiv till den nya ålägga denna att framlägga förslag på dessa områden. bör göra ett uttalande av denna innebörd. Utredningen om narkotikamissbrukets omfattning () har i sitt avlämnade betänkande föreslagit att en central myndighet bör få ansvaret för samordningen av olika åtgärder mot narkotikamissbruket. Detta förslag hälsas med tillfredsställelse. bör uttala sig för ett genomförande av utredningsförslaget. Med stöd av det anförda hemställer vi* 1. att uttalar sig mot narkotikamissbruket, 2. att uttalar sig för att missbruksvården förbättras i enlighet med vad som anförs i motionen. den 12 janauri 1983 () () * Se även motion 1982/83:268. minab/gotab 1983 73350