mot · G5022319 · 1982-03-24 00:00:00 — skall ledas av en styrelse om sju ledamöter och tre suppleanter, utsedda av regeringen. Dessutom finns ett förvaltningsråd samt fem nämnder: två garantinämnder för långfilm, en , en visningsnämnd och en . Stiftelsen har vidare en verkställande direktör. Denna konstruktion och de föreslagna organens utformning och uppgifter föranleder inga invändningar med ett undantag. Enligt punkt 18 i (under)bilaga 3 skall närmare bestämmelser om produktionsgarantier till svenska kortfilmer samt om sammansättning av och uppgifter för fastställas av institutets styrelse i samråd med samt efter yttrande av Föreningen och videobranschen. I praktiken ges därmed vetorätt mot varje utformning av nämndens sammansättning och arbete som ej fullt ut tillgodoser förbundets önskemål. Detta är givetvis olämpligt. Formuleringen i samråd bör därför ersättas med efter samråd. Denna uppfattning bör ge regeringen till känna. Enligt proposition lil skall den verksamhet med olika visningsfrämjande åtgärder som f. n. pågår i statlig regi upphöra med utgången av /83 och därefter övertas av . Denna överföring är önskvärd. Däremot är förslaget att vissa organisationer skall garanteras stöd av viss omfattning för att statsbidrag skall utgå till institutet överflödigt. Verksamheten inom förenade filmstudios och Bio Kontrastverksamheten inom Folkets hus-föreningarnas riksorganisation fyller de krav som kan ställas för bidrag och bör kunna påräkna stöd. Men skall regeringen först pröva vilka organisationer som skall tillförsäkras bidrag på viss nivå, och sedan besluta vilka bidrag som skall utgå, skapas en onödig byråkratisk omgång. Ansvaret i denna fråga kan med förtroende överlämnas till institutet. Detta bör ge regeringen till känna. Ansvaret för granskning av barnfilm m. m. föreslås fr. o. m. övergå från barnfilmrådet, som upphör, till för barnoch ungdomsfilm. Detta överensstämmer med tidigare önskemål från moderat sida och bör på ett värdefullt sätt bidra till en rationell handläggning av barnfilmfrågorna. I ungefär en fjärdedel av landet pågår försöksverksamhet med fraktstöd för film. Biografägare som visar vissa, av utvalda, filmer erhåller ersättning för fraktkostnaderna. Den bedrivna försöksverksamheten ger ingen klar indikation på att detta är en möjlig väg för att nå ett kvalitativt bättre filmutbud på biograferna. Trots detta föreslås i propositionen att försöksverksamheten skall vidgas till att omfatta högst hälften av län. Denna medelväg mellan fortsatta försök i oförändrad omfattning och verksamhet i hela landet synes vara en föga tjänlig metod att skapa ett bättre beslutsunderlag. I stället bör försöken fortgå ytterligare inom oförändrad kostnadsram. Anslaget C 1. bör därför upptas med . Till Svenska filminstitutets fond upptas ett belopp om . inkl. 8,5 milj. kr. genom den föreslagna skatten på oinspelade band. Med tanke på att avgiften på inspelade videogram tillför nya medel om ca 20 milj. kr. och med hänvisning till vad som anförts angående skatt på oinspelade band bör beloppet reduceras med 8,5 milj. kr. Det samlade filmstödet, anslag C 2, bör därför upptas med . I proposition lil behandlas även vissa videofrågor. Detta är naturligt med tanke på det nära samband som finns mellan den traditionella filmen och videomediet. I filmavtalet avses sålunda med film också videogram i alla de fall där det är praktiskt lämpligt och motiverat. Ur kulturpolitisk synvinkel är det viktigt att inte videogrammen som sådana och möjligheten att ta del av seriösa konstnärliga produktioner genom TV misstänkliggörs. En tendens till detta finns i proposition lili formuleringen Återgivningen av biograffilm på videogram ger i bästa fall en aning om den ursprungliga produkten. Denna inställning liknar den som tar sig uttryck i motståndet mot att med större eller mindre anpassning i TV sända föreställningar från teater- och musikteaterscener. Självfallet kan inte hela nyansrikedomen och stämningen överföras från ett medium till ett annat. Men det är ändå en stor kulturell att genom videogram eller etersändningar ge människor i skilda delar av vårt land tillgång till filmer och föreställningar, som de eljest saknat möjligheter att ta del av. Proposition lil ser videosektorn i första hand som en inkomstkälla för staten. I begränsad omfattning förs medel till närliggande kulturområden. Videons egna kulturella och konstnärliga möjligheter beaktas nästan inte alls. I någon utsträckning kommer förstärkningen av även videoområdet till del. Men det är signifikativt att stöd till produktion av värdefulla videogram aktualiseras - och då i blygsam omfattning - först om intäkterna till institutets fond blir opåräknat höga. Vidare föreslås, med utgångspunkt i videogramutredningen, en begränsad försöksverksamhet för att pröva olika arbetsformer och distributionsvägar vid lokalt arbete med video. Särskilda resurser föreslås för film- och videogramproduktion inom museerna. Videogramproduktionen för döva förstärks med . Mot de särskilda stöden finns ingen erinran att göra. Däremot har vi, som tidigare redovisats, en principiellt annan syn på frågan om skatt på oinspelade band. Skatten bör, enligt vår uppfattning, ej införas. Vi har i stället förordat en upphovsrättslig avgift av mer begränsad omfattning. Därmed undanröjs de nackdelar som tidigare redovisats beträffande skatten. ges upphovsmännen en substantiell ersättning för de förluster som ligger i att privat överspelning sker och försäljningen av inspelade band därmed begränsas. Den upphovsrättsliga avgiften skapar även en betydande resurs för insatser på videogramområdet. Formerna för dessa har upphovsmännen att besluta om. Men det kan finnas anledning rikta uppmärksamheten på det ändamål, Stöd till produktion av värdefulla videogram, som finns upptaget som en möjlighet i filmavtalet. Tillförs detta ändamål medel från den upphovsrättsliga avgiften, skulle en sådan verksamhet snabbt kunna komma i gång, ej som enligt proposition lil i en oviss framtid. I videogramutredningen finns vidare förslag som är värda beaktande i sammanhanget. Ett nytt etermedium, närradion, har tillkommit i . Dess första sändning ägde rum i . Närradion är helt skild från radio och dess olika programföretag. Närradion har i första hand tillkommit för att främja föreningslivets yttrandefrihet och har sålunda en annan uppgift än riksradion och lokalradion. Närradion erbjuder föreningslivet en möjlighet att sända lokala radioprogram på egna villkor. Ramen för verksamheten ges i en särskild närradiolag, beslutad av 1978. Tillstånd för föreningar och andra sammanslutningar att sända närradio ges i taget. Närradion bedrivs som försöksverksamhet i 16 sändningsområden på olika håll i landet. Där utgör närradion en fjärde kanal. De sändande föreningarna svarar själva för kostnaderna. , tillsatt efter regeringens direktiv , svarar för verksamheten, ger sändningstillstånd, utvärderar försöksverksamheten m. m. har även att svara för en försöksverksamhet med När-TV-sändningar på ett par orter. Det var ett betydelsefullt steg i riktning mot en friare radio i vårt land som togs när 1978 beslutade om försöksverksamhet med närradio. Närradion innebär ett betydande mått av etableringsfrihet i etern - en sändningsverksamhet i ordnade former utanför monopolets ram. Försöksverksamheten, som förlängning nu pågått i bortåt , har givit så goda erfarenheter att det finns ett tillfredsställande underlag för ett riksdagsbeslut om närradions permanentning. Närradio bör således utan ytterligare dröjsmål erbjudas föreningslivet i landets 279 kommuner. Närradion möttes redan från början med starkt gensvar i skilda delar av landet. 538 sammanslutningar på 116 orter anmälde förhandsintresse för att delta i försöksverksamheten. Dessutom anmälde 68 riksorganisationer principiellt förhandsintresse på sina lokala sammanslutningars vägnar. Närradions sändningar bedrivs i 16 försöksområden. En livlig utbildningsverksamhet i föreningarnas egen regi föregick sändningsstarterna. En mängd olika slags organisationer deltar i försöksverksamheten, som efter riksdagsbeslut utsträcktes fram till . har svarat för dryga av sändningarna. Här har det klart och tydligt visats att speciellt kyrkornas ofta uttalade behov och vilja att nå ut med sina budskap till människorna också kommit till praktiskt uttryck i närradioverksamheten. kunde närradiokommittén redovisa 341 deltagande föreningar och samfund med egna sändningstillstånd. Dessutom deltog ytterligare ett antal föreningar på andra sammanslutningars sändningstillstånd. Under de första 20 månadernas försöksverksamhet hade man sänt ca närradio. En del av de sändande sammanslutningarna har fallit bort. Men fler har tillkommit. uppskattas antalet sändningstimmar till ca 550. Ca 400 sammanslutningar svarar i varierande grad för denna omfattande verksamhet i etern. Man räknar med att närradion fram till nu sänt ca program av olika slag. svarar för programledningar och sändare på samtliga försöksorter. I svarar även för sändningsstudio. På andra orter har föreningar i stor utsträckning gått samman om studios, vilket givetvis förbilligar kostnaderna. har tagit ut en årshyra på . för varje sändare, en kostnad som delas mellan sändande föreningar. Radiosändningar i föreningars regi och med begränsad räckvidd förekommer i olika länder. ger i sitt betänkande 1981:13 en 16 sidor lång redogörelse för utvecklingen på detta område i några länder. I är såväl radio- som TV-sändningsverksamheten oerhört decentraliserad. fanns i 2 800 privata radiostationer och närmare 700 . I har en försöksverksamhet med närradio just påbörjats. Den har mötts med mycket stort intresse sedan den nytillträdda regeringen som en av sina första åtgärder lade fram förslag till om närradioetablering. Försöksverksamheten med närradio i vårt land har mött förvånansvärt få problem. Erfarenheterna är påtagligt positiva. Närradion erbjuder föreningslivet en unik möjlighet att utnyttja yttrandefriheten. Främst är det små föreningar som utnyttjar denna möjlighet. Mängden av olika intresseinriktningar kan genom närradion nå kontakt med en större publik än vad som eljest vore möjligt. Invandrargrupper kan sprida information både till sina landsmän och till svenska medborgare. kan i etern föra ut sitt budskap och sina gudstjänster med sång och musik utan att vänta på att möjligheten eventuellt skall öppnas i radio. Så kan även politiska partier och fackliga sammanslutningar använda närradion för sina budskap. Även föreningar med musik som huvudsaklig verksamhet ges möjlighet att erbjuda lyssnare sin form av intresseinriktning. Musikinslagen i närradion är på sina håll så omfattande att det funnits anledning till kritik och därav följande åtgärder hos den sändningsbeviljande närradiokommittén. Det bör emellertid inte ses som negativt att närradion erbjuder musik av varierande slag. Musikunderhållning uppfattas ju i allmänhet som något positivt, och även närradion bör kunna tillfredsställa underhållningsbehov hos allmänheten. redovisar i sitt betänkande 1981:13 en allsidig bild av erfarenheter fram till slutet av 1980. Eftersom försöksverksamheten fortsatt i positiv riktning, finns det anledning att här återge några av kommitténs synpunkter och slutsatser. Det är bl. a. viktigt att konstatera att även små sammanslutningar kan delta i närradio till låg kostnad. Verksamheten bygger i huvudsak på frivilliga insatser, och den tekniska utrustning som krävs vid sidan av studios har av de flesta sändande föreningar inköpts till relativt små kostnader. Närradion har, skriver närradiokommittén, bl. a. aktiverat medlemmar i olika sammanslutningar till insatser på det lokala planet. Genom den lokala bestämmanderätten över programmen befrämjas decentraliseringen. Reklamförbudet i närradio har förebyggt att programmen används i kommersiellt syfte. Övertrampen mot reklam- och sponsringsförbudet har varit ytterst få under hela den snart treåriga försöksverksamheten. I betänkandet konstateras, att det finns dagliga bevis för att närradion svarar mot behov som andra media inte tillgodoser. Närradions program är ofta också av annan karaktär än dem som radio erbjuder. Närradions program, och i synnerhet dess verksamhetsformer, skiljer sig också från den försöksverksamhet som () bedriver i och under beteckningen allemansradio. Föreningar och enskilda erbjuds att delta i försöken. Allemansradion utgör inget alternativ till närradion. Allemansradion är en del av lokalradion och lyder under dess ansvarighetslag. Medan närradion bygger helt på idealitetens grund är det fast anställda medarbetare i lokalradion som biträder vid eller helt svarar för inspelningar i allemansradion. Sändningarna sköts av LRAB. Det leder till stora kostnader. Förutom stora investeringar räknar LRAB med att allemansradion skulle kosta ca . För 100 orter skulle det således röra sig om ca 50 milj. kr. i årliga kostnader. Ändå skulle det röra sig om ett begränsat antal sändningstimmar . Detta kan jämföras med de blygsamma belopp som närradions verksamhet för med sig och som på sändningsorterna bekostas av föreningarna själva. Totalt har de sändande sammanslutningarna under första verksamhetsåret haft kostnader på 3,8 milj. kr., och i detta belopp ingår då initialkostnader i utrustning och studios. av de sändande föreningarna har lagt ned . på sitt första verksamhetsår i etern. En färsk undersökning som närradiokommittén gjort visar att kostnaderna även under den fortsatta försöksverksamheten är låga. De 136 sammanslutningar som fullständigt svarat på enkäten har fram tillsammans genomfört ca och ca 30 000 program. De redovisar kostnader på tillsammans 4,8 milj. kr. utgör investeringsoch driftskostnader, upphovsrättsavgifter och kostnader för lön eller arvode till medarbetare. I de 136 föreningarna deltar över 800 föreningsmedlemmar. De lägger ned ca ideellt i programproduktionen. i enkäten har deltagit fram och under producerat 223 program . Den genomsnittliga programkostnaden är . I betänkandet 1981:13 framgår det att de sändande sammanslutningarna generellt sett är nöjda med närradioverksamheten. anser att närradion behövs, och lika många anser att närradion bör permanentas. Endast sex föreningar () föreslår samarbete med lokalradion. Idealiteten inom föreningslivet och de religiösa samfunden är närradions styrka. Kritiska förutsägelser om att endast ekonomiskt starka organisationer (exempelvis politiska partier och kyrkor) skulle orka med och komma att utnyttja närradion har helt vederlagts av den snart treåriga försöksverksamheten. Det frivilliga engagemanget ligger djupt förankrat i den svenska folkrörelsetraditionen, ett faktum som kommer till klart uttryck i närradioverksamheten, där små och ekonomiskt svaga föreningar bedriver en väl så aktiv sändningsverksamhet som större och ekonomiskt starka organisationer. Intresset för närradion hos de små är dessutom betydligt större än hos de stora. Regeringens proposition 1981/82:127 har i sitt betänkande föreslagit att närradion efter hand skall byggas ut över hela landet. I regeringens proposition 1981/82:127 om närradioverksamhet föreslås en successiv utbyggnad och att närradioverksamheten i fortsättningen får bedrivas i fastare former än . Föredragande statsrådet talar också om en försiktig utbyggnad Av dessa något luddiga formuleringar får man ingen klarhet i vilken utbyggnadstakt regeringen tänkt sig. Vad innebär en försiktig utbyggnad? Säg att det genast anmäls starkt intresse från föreningslivet i 100 av landets kommuner. Skall det då ta tre, fem eller kanske innan alla fått sändningstillstånd? Moderata samlingspartiet anser att det är föreningslivets önskemål om närradio som skall styra utbyggnadstakten. i får inte bli en regleringsbyråkrati som hindrar närradions utbyggnad på grund av en onödig restriktivitet som statsmakterna av grumliga skäl beordrat. I propositionen hänvisas till möjligheter att investera i nya sändare. Detta motiv skapar regeringen själv genom att i förslaget till närradiolag (6 §) föreslå att närradio får sändas bara över sådana radiosändare som ställer till förfogande. Moderata samlingspartiet motsätter sig en sådan inskränkning. I enlighet med den provisoriska närradiolagen är det under försöksverksamheten tillåtet för sammanslutning att själv anskaffa sändare och svara för sändarverksamheten såvitt tillstånd givits av närradiomyndigheten och godkänt sändaren. föreslår att detta även fortsättningsvis skall gälla. Moderata samlingspartiet delar den uppfattningen. Det finns ingen anledning att ge monopol på närradioområdet, föreningslivets egen radio. Närradiosändarna är f. ö. relativt billiga. Anser sig inte ha råd att investera i tillräckligt många sändare kan föreningslivet själva skaffa sådana. bedömer att närradion kan fördelas i första hand en frekvens i varje kommun, alltså i princip 279 sändare. I finns frekvenser för fler sändare än en i varje kommun. av landets befolkning kan nås med god hörbarhet i en närradio som byggs ut så långt frekvensresurserna medger. Som ett ytterligare skäl för restriktivitet i utbyggnadstakten uttalar föredragande statsrådet önskemålet att så långt möjligt begränsa den centrala administrationen för närradioverksamheten. Argumentet kan synas bestickande men kan inte godtas som motiv för en förhalning av närradions utbyggnad. Redan i dagens läge har ett stort antal föreningar i skilda kommuner runt om i landet uttalat sitt intresse för att komma i gång med närradiosändningar. Det är sannolikt att ett riksdagsbeslut om utbyggd närradioverksamhet oavsett tempot kommer att medföra ett stort antal ansökningar om sändningstillstånd. och därefter den föreslagna närradionämnden har då att ta ställning till dessa ansökningar. Administrativt sett torde det knappast bli mera betungande för närradiomyndigheten att i restriktiva former välja ut lämpliga (?) sändningsorter än att meddela vilka orter som har föreningar som vill sända och att ge dessa sändningstillstånd. Administrationen kan också till stor del läggas på de sändande föreningarna som under försöksverksamheten organiserat sig i praktiska former (närradioföreningar). Det bör vara möjligt att bilda närradioföreningar på alla nya sändningsorter och att dessa fördelar sändningstider och svarar för lokal administration av närradioverksamheten. Föredragande statsrådet uttalar sig i propositionen mycket positivt om närradion och den försöksverksamhet som pågått . Likväl hävdar han att verksamheten ännu inte kan sägas slutgiltigt ha funnit sina former. Några brister kan han dock inte påvisa - endast behovet av etiska regler och skärpta regler för sändande föreningar anges som förklaring till påståendet. Till detta skall sägas att de etiska reglerna förutsätts tillkomma genom de sändande sammanslutningarnas eget initiativ och att de skärpta kraven redan föreslås i propositionen. Statsrådets förslag om en fortlöpande redovisning av ytterligare erfarenheter från närradioverksamheten kan heller inte motivera en förhalning av utbyggnaden och ett hinder för permanentning av närradion. Ännu mindre finns det skäl att låta lokalradions försök med s. k. allemansradio utgöra hinder för föreningslivet i vårt land att få sända närradio. Den dyrbara försöksverksamheten med allemansradio visar tydligt att denna programform icke utgör något alternativ till närradion. Statsrådet uttalar dessutom själv i propositionen att närradion och allemansradion företer viktiga principiella olikheter och att närradion skiljer sig så väsentligt från den allmänna rundradion att det ter sig naturligt att tala om ett annat slags radio. Någon fortsatt jämförande verksamhet med allemansradio är icke motiverad från någon utgångspunkt. Vill statsrådet ge lokalradion möjlighet att bedriva allemansradio skall detta icke få utgöra ett hinder för en permanentning av närradion. Moderata samlingspartiet anser att försöksverksamheten med närradio pågått och givit så goda erfarenheter att nu bör fatta beslut om en permanentning av verksamheten. I riksdagsbeslutet bör klart framgå att närradion skall erbjudas föreningslivet i landets samtliga 279 kommuner. Lämpliga sändare för närradion skall få sättas upp och sändningstillstånd ges efter hand som föreningar och andra sammanslutningar i kommunerna anmäler intresse. Med hänvisning till vad som i motionen anförts hemställs 1. att avslår proposition 1981/82:128, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om framläggande av propositioner, 3. att till Bidrag till under nionde huvudtiteln för /83, utöver i proposition 1981/82:100 bil. 12 upptagna medel, anvisar ytterligare , 4. att till Vissa bidrag till teater-, dans- och musikverksamhet under nionde huvudtiteln för /83, utöver i proposition 1981/82:100 bil. 12 upptagna medel, anvisar ytterligare . H. () L. () i () () () ()