mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — Den statliga politiken på detta område har emellertid inte varit framgångsrik. Både kostnadsmässiga och tekniska misslyckanden har varit vanliga. Politikerna har haft för dåliga förutsättningar att bedöma lämpligheten och konsekvenserna av nya system. Detta har lett till att korrekta krav inte har uppställts. Gång efter annan har regering och riksdag ställts inför fullbordat faktum avseende utvecklingen av nya ADB-system. Det kanske mest flagranta exemplet är RS-systemet inom skatteadministrationen. I viktiga hänseenden har detta projekt visat sig inte kunna uppfylla de löften och förväntningar som ursprungligen angavs. I samband med en hearing anordnad av datadelegationen bekräftades mycket av den kritik mot RS-systemet som under en följd av år framförts från moderata samlingspartiets sida. De uppdagade förhållandena motiverar enligt vår mening att blir föremål för en genomgripande översyn. Det är svårt att bedöma hur omfattande den fortsatta datoriseringen av statsförvaltningen kommer att bli. Vad som kan kallas för datorstödd handläggning inom olika områden bör kunna ge utrymme för en betydande effekti visering. Med hänsyn till det statsfinansiella läge som kommer att befinna sig i under åtminstone det kommande decenniet bör de rationaliseringseffekter som uppstår till följd av en ökad datorisering inte i första hand användas för en höjning av servicegraden i den offentliga sektorn. I stället måste det bli fråga om att tillgodogöra sig rationaliseringsvinsterna genom ett minskat personalbehov. Den hittillsvarande datoriseringen har, som nämnts, inneburit ett minskat personalbehov med uppskattningsvis 10000 personer. Det borde vara rimligt att åstadkomma personalbesparingar av minst denna storleksklass. är det av central betydelse att regelsystemen förändras i förenklande riktning. Vi har tidigare framhållit att detta är viktigt av rättssäkerhets- och integritetsskäl. Till det skall läggas de administrativa vinster som står att vinna med förenklade system. Statskontoret har det övergripande ansvaret för rationalisering och ADB 10 1981/82. 1981/82: 2018 drift inom statsförvaltningen. Kritik har tidigare riktats mot att statskontoret medverkat i enskilda rationaliseringsprojekt som verket haft det övergripande ansvaret för rationaliseringsverksamheten. Genom riksdagsbeslut har klargjorts att myndigheterna själva i större utsträckning skall vara ansvariga för sin rationaliserings- och ADB-verksamhet. Vidare har en särskild handläggningsordning antagits av regeringen, vilken syftar till att ge de politiska beslutsfattarna större möjlighet att få bedöma lämpligheten av olika ADB-investeringar. a. mot denna bakgrund bör prövas om inte de uppgifter och den kompetens som finns inom statskontoret kan överföras till eller anförtros andra myndigheter. Över huvud bör diskuteras om ett verk av statskontorets karaktär behövs vid sidan om exempelvis RRV. De tjänster som statskontoret tillhandahåller kan dessutom i viss omfattning upphandlas på den privata marknaden. Frågan om statskontorets fortsatta existens bör därför utredas. att utgångspunkten för datapolitiken skall vara en strävan att utnyttja den nya teknikens möjligheter, att beskattning av ny teknik skall avvisas, att utbildning och information om den nya tekniken skall ges på alla undervisningsnivåer, att den personliga integriteten skall värnas genom en effektiv datalagstiftning och en återhållsamhet med samköming av olika register. att integritetsskyddet och rättssäkerheten för den enskilde skall stärkas genom ett minskat uppgiftslämnande och att en delegation skall tillsättas med uppgift att föreslå minskningar i medborgarnas uppgiftslämnande, att den statliga ADB-användningen skall inriktas mot att ge rationaliseringsvinster i form av minskat personalbehov, att RS-systemet inom skatteadministrationen skall bli föremål för översyn, att en utredning skall pröva möjligheten att avveckla statskontoret. Social trygghet är en medborgerlig rättighet. Om detta råder politisk enighet i . beräknas de totala samhällsutgifterna för socialpolitiken till . Räknat i fast penningvärde innebär det ungefär en fördubbling , eller uttryckt i andelar av bruttonationalprodukten, en ökning från . Den ekonomiska tillväxten är nu alldeles för långsam för att kostnaderna skall kunna fortsätta att öka som . Kommande generationers välfärd är i fara. Åtgärderna inom socialpolitiken måste därför främst inriktas på en effektivisering av verksamheten och omprioritering till förmän för de mest angelägna och eftersatta behoven. 1981/82: 2018 Skall pensionsutfästelserna kunna infrias, inte bara utan också , krävs betydande insatser för att återge den svenska ekonomin den styrka som gradvis gått förlorad senare hälft. Men inte bara pensionstryggheten utan också all annan social trygghet förutsätter en stark samhällsekonomi. Omsorgen om och vården av barn, sjuka, handikappade och dem som är gamla ställer samma krav. Mycket stora krav måste ställas på socialpolitiken om trygghetsåtagandena skall kunna infrias också . Resurserna måste utnyttjas långt mer effektivt än . Sjukvårdssektorn är ett exempel. Bättre vårdkontinuitet måste skapas vad gäller såväl vårdnivåer som enskilda patienter. Familjeläkarsystem och hemsjukvård utgör därvid viktiga utvecklingsområden. Privatläkarvården måste, liksom enskild vårdverksamhet i övrigt, ges möjlighet inte bara att bestå utan också att expandera. De enskilda vårdhemmen bör särskilt uppmärksammas, inte minst med hänsyn till den nya lagstiftningens krav på tillgång till institutioner för missbrukarvård. Alkohol- och narkotikamissbruket anses allmänt utgöra det största sociala och medicinska problemet. Människoliv går till spillo. Sociala och mänskliga tragedier tillhör missbrukets vardag. Påfrestningarna på vårdsektorn är betydande. Oerhörda ekonomiska värden förstörs. Inga ansträngningar får sparas i kampen mot missbruket. Det samhällsekonomiska läget medför att sjukvårdshuvudmännen (landstingen och de landstingsfria kommunerna) kommer att ha i stort sett oförändrade reala resurser att röra sig med. Utöver den omprioritering som bör ske inom den landstingskommunala ramen kommer något utrymme för en reell expansion av den offentliga hälso- och sjukvården knappast att finnas . kommer sjukvårdsbehovet att öka genom den kraftiga ökningen av antalet personer som är och som har ett stort vårdbehov. Detta ställer stora krav på hem- och dagsjukvård samt långvård men också på de delar av akutsjukvården som främst betjänar de äldre. Det är därför angeläget att inrikta hälso- och sjukvårdspolitiken på att effektivisera, rationalisera och så långt möjligt avlasta den offentliga hälsooch sjukvården, så att angelägna behov kan mötas inom ramen för i stort sett oförändrade totala resurser. Detta förutsätter en noggrann prövning av inriktningen av sjukvården och också en strävan efter en högre produktivitet i det dagliga arbetet inom sjukvårdens olika grenar. En effektiv användning av sjukvårdens resurser såväl personellt som materiellt står inte i motsatsförhållande till en medmänsklig vård tvärtom. Olika vägar måste också sökas för att avlasta den offentliga sjukvårdens 1981/82: 2018 uppgifter som lika bra kan av andra. Privatpraktiserande läkare, tandläkare och sjukgymnaster liksom enskilda sjuk- och vårdhem samt rehabiliterings- och konvalescenthem har erfarenhetsmässigt visat sig göra goda insatser av hög kvalitet, mestadels till kostnader väsentligt understigande kostnaderna för motsvarande offentliga insatser. sparar samhället på att använda enskilda vårdhem som komplement till institutionsvården. Riksdag och regering måste ta bort de hinder som finns för enskild vårdverksamhet av god kvalitet, som t. ex. etableringsstoppet för privatpraktiserande tandläkare och den för nyetablering och drift otillräckliga taxesättningen för privatpraktiserande läkare. Forskningens och utvecklingsarbetets nya rön måste snabbt tas till vara och omformas i praktisk sjukvård. Avgörande för hälso- och sjukvården är möjligheten att med nya behandlingsmetoder kunna angripa sjukdom och ohälsa. Åtstramningen får därför inte medföra att satsningen på forskning och utveckling avstannar. Den svenska hälso- och sjukvårdens höga medicinsk-vetenskapliga standard måste bibehållas och helst ytterligare förstärkas. Förebyggande åtgärder som vaccinationer, förbättrad kost, hygien och arbetsmiljö har spelat en betydande roll för att minska ohälsa och vårdbehov. Skall folkhälsan ytterligare kunna förbättras är insatser för att spåra och behandla högt blodtryck och för att nedbringa tobaksrökning, alkohol- och narkotikamissbruk av stor betydelse. Hur väl utbyggt sjukvårdssystemet än är kommer alltid hälsotillståndet till väsentlig del att bero på den enskildes kunskaper om hälsans villkor och på hans eget ansvar och egna åtgärder (egenvård). Det är inte fråga om stora dramatiska reformer utan om ett tålmodigt vardagsarbete för att på olika sätt och med hjälp av modern informationsteknik stärka medvetandet om hälsa och sjukdom. Information kan ges t. ex. vid vårdcentraler, på sjukhus och apotek. I en kärv ekonomi kommer prioritering mellan olika satsningar att bli än viktigare. Det får aldrig bli tal om att behandlingen av svårt sjuka eller handikappade människor av ekonomiska skäl skall försämras eller eftersättas till förmån för utbyggnad av andra delar av hälso- och sjukvården. har politisk enighet rått om en utbyggnad av den öppna hälso- och sjukvården i riktning mot en decentraliserad vård närmare människorna. Primärvården skall skapa bättre möjlighet till vårdkontinuitet och till samverkan med främst den primärkommunala äldreomsorgen och . I viss utsträckning är det rationellt att låta t. ex. ett länsdelssjukhus svara för primärvården inom sitt närområde. 1981/82: 2018 också en stor uppgift att fylla. För att bli effektiv måste primärvården ha tillräcklig kvalitet. Detta är nödvändigt om primärvården skall kunna avlasta länssjukvården och den slutna vården. Därför är det tillfredsställande att allmänläkarutbildningen har förlängts och fördjupats och att resurserna för distriktssköterskeutbildningen har förstärkts. Från moderat håll har ständigt understrukits behovet av pediatrisk (barnläkar-) och gynekologisk kompetens inom primärvården. Dessutom behövs konsultinsatser från länssjukvården. Den distriktsläkare som ansvarar för uppgifter inom hälso- och sjukvården för förskolebarn samt hälso- och sjukvården för kvinnor bör vara antingen läkare med fullgjord vidareutbildning inom pediatrik resp. gynekologi/obstetrik eller läkare med vidareutbildning inom allmänläkarvård med vidgad erfarenhet inom resp. verksamhetsområde. Fortsatt satsning måste göras på framför allt en god vårdkontinuitet för långtidssjuka och äldre med mångfasetterat vårdbehov. Inom hemsjukvården kan genom samarbete med lokala vårdlag byggas upp där distriktssköterskan bör vara en central person. Möjligheter till hembesök av sjukgymnaster, kostrådgivare och arbetsterapeuter är en viktig del i en utbyggd hemsjukvård. Planerade hembesök för främst långtidssjuka bör vara en självklar del av distriktsläkarens och privatpraktikerns arbetsuppgifter. Med stöd av lokala vårdprogram och i samarbete med länssjukvården kan vidareutbildade sjuksköterskor göra stora insatser för speciella patientgrupper med långvariga vårdbehov, t. ex. diabetiker och patienter med högt blodtryck. Om primärvården kan ta hand om en ökande andel av de patienter som annars skulle ha vårdats inom länssjukvården kommer detta att medföra att den slutna vården och den specialiserade öppna vården inom länssjukvårdens ram kommer att bli tyngre . I samma riktning verkar den kraftiga förskjutningen mot högre ålder hos dem som tas in på akutsjukhusen. Särskilt bör poängteras att förutsättningen för att såväl primärvården som långvården skall kunna lösa sina uppgifter är och förblir att den slutna akutsjukvården har tillräckliga resurser. Den svenska mödra- och barnhälsovården är unik i världen genom att tidigt ha nått av målgrupperna. I län med en väl utbyggd barnhälsovård och barnsjukvård har man nu kunnat märka ett påtagligt minskat tryck på den slutna barnsjukvården. Dyrbara slutenvårdsresurser kan därigenom minskas eller överföras till andra vårdområden, t. ex. äldrevårdens olika grenar. Det har också en djupt mänsklig innebörd eftersom en sjukhusvistelse med förflyttning från den invanda hemmiljön för barn ofta är en svårförståelig och omvälvande upplevelse. 1981/82: 2018 Mödrahälsovården är en viktig del av primärvården. Famil jeplaneringsrådgivning, gynekologisk hälsokontroll och gynekologisk sjukvård samt kvalificerad abortrådgivning är väsentliga inte bara för kvinnorna. Familjeplanering, abortrådgivning liksom mödrahälsovårdens föräldraundervisning bör i större utsträckning aktivt rikta sig även till männen. Ökad uppmärksamhet bör riktas på behovet av gynekologer och kuratorer för att i primärvården kunna tillhandahålla kvalificerad rådgivning och stöd till kvinnor i abortsituation. Även om kvinnan enligt abortlagen ensam fattar beslutet måste abortrådgivningen utformas så att den med öppenhet för olika lösningar kan erbjuda kvinnan samhällets stöd, vilket beslut hon än fattar. Få områden inom sjukvården har genomgått så genomgripande och för patienterna betydelsefulla framsteg som psykiatrin. Betydligt fler patienter kan nu återvända till hem och arbete eller vårdas inom öppen vård. Brist på vårdresurser, framför allt på kvalificerad personal, råder dock fortfarande. Ett sätt att föra kvalificerad vård närmare människorna är en successiv utbyggnad enligt den modell med sektoriserad psykologi som tillämpas eller planeras i de flesta landsting. Psykiatriska vårdlag inom primärvården med ett starkt samband med länssjukvården bör ansvara för att de psykiatriska vårdbehoven inom ett visst upptagningsområde tillgodoses. Vårdlagen kan förena kontinuitet, god personkännedom och kännedom om patientens sociala miljö med tillgång till kvalificerade slutenvårdsresurser när sådana behövs. Den slutna psykiatriska länssjukvården kommer att i allt större utsträckning domineras av patienter med akuta psykoser och andra mycket kvalificerade vårdbehov, vilket kommer att öka vårdtyngden. Den pågående omstruktureringen inom den psykiatriska vården innebär att vissa personalkategorier delvis ersätts av andra och medför stora förändringar i personalens arbetsförhållanden liksom i utbildningsbehoven. Alla landets invånare har tillgång till likvärdiga sjukvårdsresurser genom en väl utvecklad utomlänsvård och regionsjukvård. För att utnyttja högkvalificerade resurser på ett rationellt sätt och för att erhålla kompetens och skicklighet inom smala specialiteter bör man eftersträva ytterligare sammanslagning av små regionsjukvårdsspecialiteter till eventuellt endast två eller tre sjukhus i landet. Att vissa människor vid en sådan centralisering vid ett enstaka eller några få vårdtillfällen i sitt liv får vårdas på längre avstånd från hemorten uppvägs mer än väl av de vinster som kan göras. Ett större patientunderlag och något större klinikenheter medger förvärvande och upprätthållande av rutin och professionell skicklighet på hög nivå. Sammanslagning bör övervägas inom t. ex. thoraxkirurgi, brännskadebehandling och transplantationskirurgi. Samverkan med övriga nordiska länder kan på vissa områden vara särskilt befogad. 1981/82: 2018 Hälso- och sjukvårdens utbyggnad får ses som resultat av en historisk utvecklingsprocess. Denna har styrts av medicinska och teknologiska framsteg men även av politiskt uppsatta mål, t. ex. den ökade omstruktureringen mot öppen vård utanför sjukhus. med snabbt ökande resurser har man kunnat satsa på nya områden utan att någon omvärdering av tidigare etablerad vård har behövt ske. Planeringsarbete har haft hög status medan uppföljning, utvärdering och analys av typ produktionskontroll omfattas med betydligt mindre intresse. Troligen är det för hälso- och sjukvårdens struktur inte enbart negativt att stagnerade samhällsresurser nu framtvingar en bättre uppföljning beträffande resursanvändningen inom sjukvården. (Spri) bör ha en viktig samordnande funktion. Tonvikten bör förskjutas från planering till rationalisering. Spri har tagit initiativ till ett nytt samordningsorgan mellan , medicinska forskningsrådet och för att få fram objektiv information kring olika medicinska teknologiers för- och nackdelar, kostnader, risker och nytta. Liknande initiativ bör tas på fler områden. Det är också viktigt att använda de nya möjligheter som primärvårdens utbyggnad innebär till inte minst epidemiologisk forskning kring hälsoriskfaktorer och sjukdomsorsaker. Forskning inom primärvården bör kunna bedrivas i samarbete med de medicinska fakulteterna. En framlagd avhandling vid vårdcentralen i visar att antalet öppenvårdsbesök per invånare och år stabiliserats vid ca 2,3. Detta antyder att det av använda planeringstalet 3,5 kan ligga för högt, vilket kan få stora konsekvenser för resursplaneringen. Motsvarande undersökningar bör göras i andra delar av landet så att ett säkrare underlag skapas för den framtida dimensioneringen av primärvården. Alla privata vårdgivare inom den öppna vården, vilka uppfyller kompetenskraven, skall ha rätt att ansluta sig till den allmänna försäkringen till en för nyetablering och drift erforderlig taxenivå. Enskilda sjukhem, som uppfyller rimliga kompetens- och kapacitetskrav, är ett viktigt komplement till motsvarande offentlig vårdverksamhet. Genom sjukförsäkringen finns garantier för att läkar-, sjukgymnast- och tandvård hos enskilda vårdgivare står till patienternas förfogande till i stort sett samma avgift för patienten som den offentliga vården. Vårdpengen kan här sägas följa patienten. Ett motsvarande system borde kunna skapas också för sjukhemsverksamheten genom att en större del av driftkostnaderna också för den slutna vården utbetalas genom försäkringen i stället för med landstingsmedel. Utbyggt samarbete mellan offentlig och enskild vård är både önskvärt och 1981/82: 2018 I flera av våra storstäder är privat etablerad läkarvård en oumbärlig resurs inom öppenvården. Privat meddelad vård ställer sig inte enbart billigare för samhället utan har också visat sig i hög grad kunna motsvara patienternas krav på husläkare. Gruppläkarmottagningar med företrädare för olika specialiteter kan tillhandahålla effektiv och kvalitativt högtstående vård, som vidareutbildning, semesterledighet etc. lättare kan arrangeras vid samverkan i större enheter. Det är dock nödvändigt att även områden utanför storstäderna får tillgång till de komplement i sjukvården som privat meddelad vård utgör. Som ett led i den solidariska vårdförsörjningen bör etablering i mindre städer och glesbygdsområden underlättas. Ökad samverkan mellan offentlig och privat vård bör därför eftersträvas för jourverksamhet och gemensamt patientansvar. Den s. k. Jönköpingsmodellen, där en gruppläkarmottagning åtar sig distriktsläkaransvaret för en bestämd befolkningsgrupp, bör därvid kunna prövas. Inom arbetar en grupp i syfte att få till stånd nyrekrytering till privatläkarvården. bör föreläggas det i budgetpropositionen aviserade förslaget i frågan. Viktiga delar av regelsystemet för tandvårdsförsäkring och folktandvård upphör att gälla den 1 januari 1983.1978 års tandvårdsutredning, som haft till uppgift att göra en fullständig översyn av försäkringen och tandvårdsorganisationen, avlämnar sitt huvudbetänkande. Dess värre har kommitténs arbete försenats avsevärt, och i budgetpropositionen meddelas nu att någon proposition inte är att vänta till 1981/riksdag utan först . Denna försening måste av flera skäl beklagas. De beslut som kan komma att fattas på grundval av den aviserade propositionen måste - i varje fall i viktiga delar träda i kraft , vilket ger berörda myndigheter och vårdgivare orimligt till omställning och förberedelser. För privattandvården, som svarar för ungefär hälften av hela tandvårdsutbudet och en helt dominerande del av vuxentandvården, förlängs den ovisshet om framtiden som rått . För att i möjlig mån begränsa nackdelarna av förseningen anser vi att under pågående bör ange klara riktlinjer för de kommande besluten i några viktiga avsnitt. De som övergångsbestämmelser utformade reglerna om kvotering av tandläkartjänst och faktiskt förbud mot nyetablering av privattandläkare upphör, som ovan nämnts, att gälla med utgången av 1982. Det måste redan nu klargöras att giltighetstiden för dessa regler inte kommer att förlängas. De tillgreps för att råda bot på den regionala obalansen i tandvårdsutbudet. Det står nu helt klart att de har motverkat det uppgivna syftet. Obalansen har konserverats, och den utjämning som kunde ha skett om privat etablering medgivits i underförsörjda områden har helt uteblivit. Privattandvården kommer även att svara för den helt dominerande delen av 1981/82: 2018 För att kunna fylla denna viktiga uppgift måste den privata sektorn nu få planerings- och arbetsro och förvissning om att privat tandvård även kommer att vara en accepterad och uppskattad vårdform, som det är meningsfullt att satsa på. Privat verksamhet som specialisttandläkare med specialisttaxa är endast medgiven dem som var etablerade eller under specialistutbildning då tandvårdsförsäkringen infördes. Då vuxentandvården även väsentligen kommer att skötas av privattandläkare finns ingen anledning till att den privata sektorn inte också skulle få inrymma specialister. Hindren mot nyetablering av specialisttandläkare bör därför undanröjas. Den begränsande faktorn för tandvårdens utbyggnad i ännu underförsörjda områden är inte längre tandläkartillgången utan ekonomin. I själva verket råder redan nu balans mellan tillgång och efterfrågan på tandläkare, och kommer ett tandläkaröverskott snabbt att utvecklas. Med nuvarande utbildningskapacitet och kända utbyggnadsplaner skulle det finnas ett överskott på åtminstone 800 tandläkare som inte kan beredas anställning i folktandvården och som, om etableringsbegränsningen bibehålls, inte heller skulle få verka inom privattandvården. För att undvika ett mycket snabbt växande tandläkaröverskott räcker det inte att återgå till fri etablering, som snabbt skulle ge missgynnade regioner tillgång till tandvård. Det är dessutom nödvändigt att drastiskt skära ned utbildningskapaciteten. I budgetpropositionen föreslår utbildningsministern att antalet intagningsplatser skall minskas från nuvarande 420 till 380. En sådan begränsning räcker inte för att hindra tandläkaröverskottet från att växa till i varje fall över 2 000.1 avvaktan på resultaten av det utredningsarbete som bedrivits inom och avstår vi emellertid från att yrka på ytterligare omedelbar nedskärning. Vi vill dock understryka att 380 platser endast kan ses som ett etappmål och att ytterligare neddragning av utbildningskapaciteten måste ske. Den allmänna debatten om de äldres situation har i i hög grad fokuserats på pensionstryggheten, trots att svenska pensionärer f. n. har den högsta ekonomiska standarden av alla världens pensionärer. Det betydligt större problemet för dem som kommer upp i pensionsåldern är att tillgången på äldreomsorgsresurser relativt sett tenderar att minska påtagligt trots betydande ekonomiska insatser från samhällets sida. De allra äldsta med det största behovet av vård och omsorg ökar snabbt i antal. Antalet personer som är eller däröver beräknas stiga från ca 100000 till ca 170000 . innebär den allmänna arbetstidsförkortningen, föräldraförsäkringens arbetstidsförkortande förmåner och det bl. a. genom den höga inkomstbeskattningen ökande antalet deltidsarbetande, att behovet av omsorgspersonal ökar i oproportionerligt stor omfattning om efterfrågan på äldreomsorg fortlöpande skall kunna tillgodoses. 1981/82: 2018 1932 1988 1994 2000 Kostnaden för den offentliga omsorgen växer vid bibehållen servicenivå till av BNP mot f. n. .