mot · G5021119 · 1982-01-25 00:00:00 — Motion 1981/82:1119 m. fl. Höjda statsbidrag till färdtjänsten m. m. Färdtjänst, ledsagarservice, kollektiva transportmedel, anpassade för rörelsehindrade - är hörnstenar i en vardag där även de människor som har svårigheter att förflytta sig kan leva ett med andra människor jämställt liv. Det är många som är beroende av insatser på dessa områden. En SCB-undersökning inför internationella , vars resultat ställts samman så att de handikappades möjligheter att bli delaktiga i välfärden jämförts med den övriga befolkningen, anger siffror som klart belyser behoven av insatser. Ur tidskriften citerar vi: Av de 380 000 rörelsehindrade kan 230 000 inte stiga på en buss obehindrat. 320 000 kan inte ta en promenad i någorlunda rask takt. 300 000 kan inte gå i trappor utan besvär. Omkring 120 000 har sådana svårigheter att förflytta sig att de behöver använda hjälpmedel (käppar, bockar eller rullstol) vid förflyttning utanför bostaden. Mångå behöver hjälp med olika dagliga sysslor men av dem får 60 000 inte regelbundet hjälp eller tillsyn. Av undersökningen framgår också att en anmärkningsvärt stor del (eller omkring 125 000 personer) bor helt ensamma och i den meningen kan sägas vara socialt isolerade. Likaså noteras som anmärkningsvärt att hela tre fjärdedelar saknar färdtjänstlegitimation och att hälften inte har tillgång till bil i hushållet. Den låga andelen rörelsehindrade som sysslat med någon i undersökningen studerad fritidsaktivitet tyder också på att svårigheterna att förflytta sig spelar en stor roll. Detsamma gäller uppgiften att endast ett fåtal deltar i föreningslivet eller i politisk verksamhet. Färdtjänsten har sålunda en i flera avseenden mycket viktig funktion att fylla. Den har hårt drabbats av de angrepp mot och förändringar av den gemensamma sektorn som ytterst riktats direkt mot de socialt och ekonomiskt sämst ställda i samhället. Så har de minskade statsbidragen till kommuner och landsting redan försämrat färdtjänsten och de i årets budgetproposition angivna nya sparåtgärderna kommer att innebära ytterligare försämringar. Detta är helt oacceptabelt. Det får inte vara så att handikappades möjligheter att kunna förflytta sig och delta i samhällslivets olika verksamheter skall vara beroende av i vilken kommun i landet man är bosatt. Vpk har i motioner beskrivit sin syn på såväl standard i fråga om i färdtjänsten använda fordon som frågan om antalet resor. är färdtjänstresorna antingen begränsade till antal eller också är avgifterna så höga att många måste avstå från att använda denna service av kostnadsskäl. För personer som har de allra svåraste funktionshindren är resmöjligheterna ännu mer begränsade eftersom de behöver specialfordon. Detta framstår som ytterst anstötligt i ett samhälle där så mycket ordas om allas lika möjligheter. De som har svårast att förflytta sig borde givetvis kompenseras med en särskilt väl fungerande färdtjänst! De flesta människor tar för givet att man skall kunna ta sig dit man vill, resa bort för rekreation, studier, föreningsverksamhet eller annat. De rörelsehindrades behov av en utbyggd färdtjänst är i förhållande till detta självklara inte något som man i av allmän uppbromsning av reformtakten har rätt att ge sig på utan man måste kräva en rättvis möjlighet för dem att på detta område komma jämsides med andra i samhället. Den ökade byråkratin och osäkerheten i kommunerna har utöver de nya statsbidragsreglerna för färdtjänsten skapat problem för de handikappade. De kraftiga avgiftshöjningarna, begränsningarna av färdsträckorna och den hårdare bedömningen av legitimeringen är exempel på försämringar som kan härledas till den allmänna åtstramningen av den kommunala sektorn. Här måste statliga myndigheter ta ett ansvar såväl för att undanröja skillnader mellan rörelsehindrade boende i olika kommuner som för att åstadkomma en fortsatt utbyggnad av färdtjänsten. Utbyggd färdtjänst är således ett motiverat krav. Men ofta räcker inte detta. Många handikappade, rörelsehindrade, synskadade och andra har även svårigheter att färdas utan sällskap. I det syftet bör en ledsagarservice inrättas, administrativt sammankopplad med färdtjänsten, där kommunerna svarar för verksamheten, vilken finansieras med statsbidrag. Ledsagarservice är i första hand avsedd att tillgodose de synskadades behov. Men även andra handikappade som vill ha sällskap för ett bio- eller teaterbesök, för ett besök på någon institution eller helt enkelt bara för att komma ut, skall alltså kunna rekvirera ledsagare som man begär färdtjänst. Bidrag för egen bil är ett annat berättigat krav, grundat på rörelsehindrades uppfattning om rätten att leva ett fritt och självständigt liv. Bilbidragen är inkomstprövat och utgår till handikappade som har arbete. Beloppet har varken följt penningvärdeförsämringen eller löneutvecklingen. Detta har lett till att de som har arbete ofta kommer upp i inkomster som överstiger gränsen där bidrag utgår. Men de har å andra sidan inte ekonomi för att skaffa egen bil. Det förefaller enkelt och klart att bidraget för egen bil bör öka och möjligheterna att skaffa sig egen bil likaså. En sådan insats skulle otivelaktigt visa sig resursskapande i stället för kostnadskrävande. En handikappad som lever på så lika villkor som möjligt med andra blir resursskapande. Det är mot den bakgrunden helt rimligt att betrakta bilen som ett tekniskt hjälpmedel, vilket vpk länge hävdat. Det är inte rimligt att människor som saknar reella transportalternativ skall få hela sin ekonomi dominerad av kostnaderna för att förflytta sig och delta i samhällslivet. Likaså bör biltelefon betraktas som tekniskt hjälpmedel för dem som behöver sådan utrustning. De här frågorna har stötts och blötts i den s. k. bilstödskommittén. Det förefaller dags att till denna kommittés hjälp inrätta en idéstödskommitté, bestående av rörelsehindrade som behöver bil i sin vardag. Väntan på kommitténs resultat kan annars bli otillbörligt lång. folk uppges vara ett resande folk. Till stor del stämmer den beskrivningen. Privatbilismens kraftiga ökning liksom utvecklingen av det allmänna färdväsendet har öppnat möjligheter som svenskar för något årtionde sedan inte ens drömde om. Men den här utvecklingen har inte varit till godo för alla. Förändringarna i samhället, med längre väg till butiker, arbetsplatser och fritidsanläggningar, har haft som förutsättning att människor skall kunna använda kollektiva trafikmedel eller ha tillgång till egen bil. stora folkomflyttningar har också lett till att avstånden till anhöriga ställt krav på de kollektiva färdmedlen. Det är av dessa skäl alldeles nödvändigt att färdmedlen utformas efter allas förutsättningar och behov. har tidigare fattat beslut om de kollektiva färdmedlens anpassning till de handikappades behov. Anpassningen skall enligt beslutet vara genomförd och transportrådet har getts i uppdrag att utfärda föreskrifter för genomförandet. Beslutets genomförande går uppenbart trögt och med tanke på det på andra områden svaga intresset från makthavarnas sida, kan det med fog befaras att hänvisningar till det ekonomiska läget, till svårigheterna att komma till rätta med tekniska svårigheter osv., kommer att fördröja ett tillfredställande genomförande. Det faktum att regeringen avslagit SJ:s förslag till en handikappanpassad järnvägsvagn talar för att farhågorna har sitt berättigande. Utan ytterligare dröjsmål är det möjligt att iordningställa allergisanerade rök- och djurfria väntsalar och terminaler liksom att förbättra informationerna till hörselskadade, döva och synskadade etc. Samtliga frågor som rör de handikappades möjligheter att förflytta sig i samhället har en övergripande aspekt - den demokratiska rättigheten att på alla samhällsområden vara delaktig på lika villkor. Om en handikappad skall ha möjlighet att åta sig förtroendeuppdrag i sin egen intresseorganisation eller delta i facklig eller politisk verksamhet, där hennes/hans liv i så hög grad påverkas, måste också möjligheterna att utöva dessa demokratiska rättigheter i praktiken befästas. Därtill behövs färdmedel som på alla sätt är tillgängliga för de handikappade. Under hänvisning till det anförda föreslås* 1. att uttalar att statsbidragen till färdtjänsten bör förstärkas och hemställer hos regeringen om förslag härom, * Se även motionerna 1981/82:1120-1121. 2. att hos regeringen hemställer om förslag till kvalitetsnormer för färdtjänsten, för att garantera en jämn kvalitet över hela landet, varvid även begränsning i antal resor och resornas längd inom trafikområdet liksom andra diskriminerande bestämmelser avskaffas, 3. att hos regeringen hemställer om åtgärder för att genomföra ett rikstäckande system med ledsagarservice i enlighet med vad som anförs i motionen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)