mot · G502325 · 1982-01-15 00:00:00 — m. fl. Åtgärder på skogsindustrins område Det har skett en omfattande strukturförändring inom svensk skogsindustri . till 1980 har 52 tillverkningsenheter inom cellulosa- och slipmasseindustrin blivit nedlagda. Om man ser till nybyggda resp. nedlagda tillverkningsenheter i pappers- och pappindustrin , har fem nya startats medan sju anläggningar har lagts ned. , alltså en femårsperiod, har 15 massafabriker och åtta pappersfabriker blivit nedlagda. Då det gäller sågverken fanns det, vid sågverksinventeringen 1973, 3 567 sågverk i landet. Vid inventeringen 1979 fanns 2 488 kvar - hade alltså 1 082 sågverk lagts ner. Den här utvecklingen har inte gått obemärkt förbi; på många platser har de anställda fört en hård kamp för att rädda sina jobb. Det är också anledningen till att svensk skogsnärings framtid diskuterats och utretts intensivt i vårt land. Den avgjort mest omfattande utredningen är industridepartementets branschpromemoria, Skogsindustrin - nuläge och utvecklingsmöjligheter, Ds I 1979:5. Detta material avsågs att bli underlag för kommande förslag om skogsindustripolitiken, men än har inte något samlat grepp tagits för skogsindustrin. I stället har regeringen satsat på några uppmärksammade brandkårsutryckningar. Den utveckling som inledningsvis redogörs för har helt skett på de s. k. marknadskrafternas villkor. Det har inte varit samhällets bästa som varit rättesnöret. Här som på andra områden har det varit den kapitalistiska koncentrationsprocessen som styrt utvecklingen, vilket har medfört att de små enheterna har lagts ner. Utom i ett fall har inga samhällsekonomiska bedömningar skett när dessa fabriker har nedlagts. I , där en sådan bedömning gjordes, visade det sig att det ur samhällsekonomisk synpunkt var felaktigt att lägga ner fabriken. Till detta togs det dock inte någon hänsyn. Dessa planlösa nedläggningar inom skogsindustrin har skapat stora problem i många regioner. Förutom en enorm kapitalförstöring ställs många människor utan arbete. Många orter får svårigheter att upprätthålla sin samhällsservice. Riksdag och regering måste här påverka strukturproblemens lösning i en sådan riktning, att de samhällsekonomiskt bästa lösningarna kommer till stånd. Detta förutsätter emellertid ett aktivt engagemang i problemen från regeringens sida. Sålunda är det viktigt att utredningar av samma karaktär som den Jungenfeltska utredningen kommer till stånd, i de fall då nedläggningar av större arbetsplatser inom skogsindustrin aktualiseras. Regeringen måste ta sitt ansvar för de stora samhälls ekonomiska kostnader som ofta är förknippade med nedläggningar. Visar sådana utredningar att det ur samhällsekonomisk synvinkel finns bättre lösningar än nedläggning av den aktuella produktionsenheten, så är det också regeringens skyldighet att genomföra dessa lösningar. Regeringens planlöshet och oförmåga att överblicka skogsindustrins problem i dess helhet utgör därför ett stort hot mot alla dem som för sitt uppehälle på något sätt är beroende av branschens utveckling. Vi vill därför understryka kravet på att regeringen inför presenterar en nationell utvecklingsplan för skogsindustrin i dess helhet. Mot bakgrund av de stora skillnaderna mellan olika regioner är det viktigt att en nationell plan för skogsindustrin delas upp i ett antal regionala utvecklingsplaner. Regeringen bör därför tillsätta arbetsgrupper på länsnivå som får i uppdrag att göra regionala planer. Huvudlinje i en sådan utvecklingsplan måste vara en ökad vidareförädling. finns det även andra problem inom skogsindustrin. Virkesförsörjningen har inte fungerat tillfredsställande. De tre regionala virkesråden visade i en rapport att virkestillgångarna för hela landet i och för sig utgör en tillfredsställande råvarubas för den befintliga skogsindustrin, men att det finns regionala obalanser. Detta har också bekräftats av virkesförsörjningsutredningen. Vad gäller förslag om virkesförsörjningen framför vi sådana i en särskild motion om skogsbruket. Utöver vårt krav om en planmässig utveckling av skogsindustrin, som självfallet utgör den viktigaste och avgörande åtgärden, finns det även andra åtgärder som kan vidtas. Dessa åtgärder är inte var för sig så omfattande, men sammantagna kan de bidra till att förbättra situationen för näringen, och detta i många avseenden. Tillståndsgivning enligt 136 a § Byggnadslagen gäller att tillstånd enligt 136 a § BL erfordras för etablering och utvidgning av skogsindustriell verksamhet. Enligt promemorian Ds 1 1979:5 har tillstånd i huvudsak endast getts om förbrukningen av svensk träfiberråvara inte har ökat. Det omtalas t. o. m. att tillstånd i flera fall har förenats med krav om nedläggning av annan enhet. Utan tvekan har denna praxis påskyndat nedläggningar av många mindre enheter, eftersom en skogskoncern i stort sett automatiskt givits möjlighet att genom nedläggning av ett bruk överföra virkesfångsten till ett annat bruk i koncernen. Vi menar att när sådana fall är aktuella, måste de samhällsekonomiska värderingarna också beaktas vid tillståndsprövningen. Många av de fabriker som nedlagts skulle säkert ha kunnat räddas, om överföringen av dess virkesfångst till andra enheter inte blivit något av en praxis. bör därför hemställa hos regeringen att omarbeta 136 a § Byggnadslagen i enlighet med vad som här anförs. Som nämnts är ett av problemen för skogsindustrin råvarusituationen. Ett sätt att utnyttja den knappa råvaran bättre är att sluta med onödig blekning. Blekningen förbrukar i sig stora mängder ved. Man bleker bort en del av råvaran. Varför måste papper vara vitt? Ofta finns det inte något annat skäl än att det skall se rent och fint ut. Blekt papper används i en lång rad produkter där oblekt skulle fungera precis lika bra. Att helt upphöra med blekning är sannolikt inte möjligt, men allt bör göras för att minska den onödiga blekningen. Blekningen av pappersmassan förbrukar också mycket energi, både själva blekningsprocessen och framställningen av blekningskemikalierna. Blekningen svarar också för större delen av föroreningarna från en kemisk massafabrik. Av det framförda framgår att genom en minskad blekning sparar man råvara, energi och får en bättre miljö. Det borde då ligga i landets intresse att så sker. Visserligen har en del initiativ tagits för att främja en marknad för oblekta pappersprodukter, men utvecklingen går för sakta. Det behövs flera initiativ och åtgärder för att främja en framväxande marknad för oblekta produkter. Detta kan säkert ske även på den utländska marknaden, men de största förutsättningarna finns självfallet att styra den inhemska konsumtionen. Följande åtgärder bör övervägas för att minska onödig blekning av massa, för att därigenom skapa en större marknad för oblekta pappersprodukter: 1. den inhemska papperskonsumtionen inriktas i större utsträckning på oblekta pappersprodukter genom statliga styråtgärder, 2. regeringen utfärdar direktiv eller rekommendationer för alla statliga verk och företag att inte använda tryckpapper med högre ljushet än i sin verksamhet, 3. samma rekommendation bör gå till landsting och kommuner, 4. regeringen främjar genom direktiv eller rekommendationer användningen av oblekta förpackningar och pappersprodukter, t. ex. toalettpapper i oblekt material, i statliga verk och företag. Eftersom mängden vedråvara är begränsad är det ytterst viktigt att den används på bästa sätt. a. är det av flera skäl motiverat att prioritera produktionen av sågade trävaror framför massaproduktionen. Debatten om att såga eller koka är gammal, nytt inslag är däremot frågan om att bränna. Att utnyttja vedråvara för energiändamål har skapat oro inom skogsindustrin, och hos de anställda. Denna oro grundar sig på risken att vedråvaran härigenom undandras industrin för att i stället användas i Detta skulle inträffa om energianläggningarna, på grund av stigande energipriser, har möjlighet att betala mer för råvaran än skogsindustrin. Vpk motsätter sig att massaved bränns upp vid flisvärmeverk. Det är en från samhällsekonomisk synpunkt felaktig användning av skogsråvaran, åtminstone . Det finns gott om spillvirke i skogen, som skogsindustrin inte är intresserad av, och som därför bör utnyttjas i värmeanläggningar. Därför bör gemensamma virkesterminaler upprättas, t. ex. mellan kommunerna, skogsindustrin och skogsägarna, där virket så långt möjligt kan sorteras i kvalitetsklasser. Därigenom kan flisvärme ge ett positivt bidrag till skogsbrukets ekonomi samt även finansiera en del av skogsvårdsåtgärderna. För att undvika att vedråvara används i värmeverk och jämförliga anläggningar i stället för att förädlas inom skogsindustrin, kan det bli nödvändigt med både regler och kontroll av verksamheten. Den oro som finns både bland träindustriarbetarna och bland de anställda inom pappersindustrin måste tas på allvar. Det finns också en risk för att utbyggandet av energianläggningarna bromsas upp eller förhindras på grund av denna oro, som medfört ett stort antal uttalanden från fackliga organisationer. I dessa uttalanden kräver man garantier för att industriråvara inte skall användas för energiändamål. Dessa farhågor är inte ogrundade, eftersom i uttalanden från bl. a. de privata skogsägarna antydningar gjorts om att skogsindustrin och energianläggningarna bör konkurrera om befintlig vedråvara. Den här situationen kräver att en god beredskap finns för åtgärder. Vad som närmast kan vidtas är beslut om en tillsynsmyndighet och kontrollregler vad gäller fördelningen av vedråvara mellan energianvändning och skogsindustrin. för dessa uppgifter bör lämpligen bli. bör här slå fast principen om att industriråvara inte får användas till energiändamål, och om så skulle ske, att regeringen skyndsamt vidtar åtgärder i enlighet med vad som här anförs. stiftade 1975 en ny lag om obligatorisk insamling av returpapper. Lagen föreskriver att insamlingen skall ske i kommunernas regi inom ramen för det kommunala renhållningsmonopolet. Detta innebär bl. a. att kommunerna har ansvaret för att insamlingen av tidningar kommer i gång i hushållen. I riksdagsbeslutet förutsattes att obligatorisk pappersinsamling skulle vara fullt genomförd 1980. Bakom riksdagsbeslutet låg dels en önskan om att bättre hushålla med råvaror och energi, dels nödvändigheten av att stabilisera insamlingsverksamheten för att ge pappersindustrin förutsättningar att investera i utrustning för återanvändning av returpapper. Bakom riksdagsbeslutet låg också uppfattningen att det nationalekonomiskt är bättre att utnyttja returpapper som råvara för pappersproduktionen än att använda det som bränsle vid energialstrande förbränningsanläggningar. Stora besparingar av elenergi görs då returpapper ersätter s. k. mekanisk massa, vilket bl. a. används vid tillverkning av tidningspapper. Således beräknas tidningspappersbruken ha gjort en besparing av el av storleksordningen 160 000 MWh jämfört med om man enbart använt vedråvara. Det kan fastslås att målsättningen, att den obligatoriska insamlingen skulle vara genomförd till 1980, inte har uppfyllts. Vidare är det oklart i vilken omfattning insamlat papper går till energianläggningar. I anledning av detta bör hemställa hos regeringen att utvärdera vad som har skett på området. Resultatet av denna utvärdering bör redovisas inför , eventuellt med förslag om åtgärder för att beslut skall bli uppfyllt. Samordningsorgan för export av trävaror Inom främst trävaruindustrin finns många små enheter, som inte har möjlighet att upprätthålla en egen försäljningsorganisation. Svårigheterna framträder klarast när det gäller exporten. Ett aktuellt exempel visade på nödvändigheten av en försäljningsorganisation. hade uttryckt önskemål om att få köpa 20 000 trähus, gärna från , till de jordbävningsdrabbade områdena i landet. De svenska trähusfabrikanterna tvekade dock, eftersom ingen enskild fabrikant ensamt klarade av en sådan jätteorder. Om det i detta läge funnits ett effektivt samordningsorgan för export av de svenska trävaruprodukterna skulle kunnat tacka ja till en sådan order. I stället har stora driftsinskränkningar skett hos de svenska trähusfabrikanterna, många har blivit arbetslösa, landet har gått miste om exportinkomster. Därför är det angeläget att staten hjälper till att samordna exportansträngningarna beträffande trävaror. Detta kan ske genom en statlig försäljningsorganisation som samordnar de svenska trävarufabrikanternas marknadsföring. bör därför hemställa hos regeringen att skyndsamt skapa ett effektivt samordningsorgan för svensk export och marknadsföring av trävaruprodukter. Det är också viktigt att satsa på utvecklingen av träkemiska produkter. Nuvarande inhemska förbrukning av petrokemiska produkter, t. ex. plaster och drivmedel till fordon, kan därigenom till en del ersättas med träkemiska produkter, producerade i sin helhet inom landet. Den träkemiska industrin kan också bli en betydande exportindustri. En satsning på träkemisk forskning och utveckling bör ha som målsättning att den träkemiska industrin skall bli en betydande del av den svenska skogsindustrin . bör därför hemställa hos regeringen om förslag till en statlig satsning på forskning och utveckling av träkemin och på träkemiska produkter. Det är i hela landets intresse, och ytterst angeläget, att vidareförädling, forskning och utvecklande av nya produkter inom skogsindustrins område genomförs. Möjligheterna till vidareförädling är långt ifrån uttömda, bl. a. bör en statlig satsning på vidareförädling av rayonfibrer till kläder och andra textilier bli föremål för konkreta projekt. Inte minst med tanke på tekoindustrins svåra läge måste alla möjligheter tas till vara. Vi menar att staten här måste ta ett ansvar för att detta sker. Mot bakgrund av vad som anförts föreslås* 1. att hos regeringen hemställer om skyndsamt förslag till en nationell utvecklingsplan för skogsindustrin, 2. att beslutar ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om a) onödig blekning b) fördelning av vedråvara d) samordningsorgan för export av trävaror f) övriga åtgärder 3. att hos regeringen begär nödvändiga förslag och åtgärder i enlighet därmed. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) *Se även motion 1981/82:326.