mot · G5022330 · 1982-03-24 00:00:00 — och (prop. 1981/82:156) I proposition 1981/82:156 framläggs förslag om en ny namnlag som skall ersätta lag i samma ämne. Enligt departementschefens uppfattning har lagen utformats så att den ger utrymme både för traditionella uppfattningar och, i rimlig grad, för sådana som avviker därifrån. Detta är knappast en riktig beskrivning. Den föreslagna lagen är inte ens neutral i avvägningen mellan traditionella och avvikande uppfattningar. Den har i stället utformats så att den befordrar en utveckling som strider mot vad en klar majoritet av svenska folket enligt den gjorda sociologiska undersökningen anser vara önskvärt. Vad först gäller barns släktnamn visar den sociologiska undersökningen att av de tillfrågade anser det mycket olämpligt eller ganska olämpligt att barn har annat namn än den ene av föräldrarna och att anser det vara mycket önskvärt eller lämpligt att alla medlemmarna i familjen har sammma namn. Den föreslagna namnlagen tar ingen hänsyn till den opinion som redovisas i undersökningen. Att barn till föräldrar med gemensamt efternamn vid födseln förvärvar det namnet är en självklar huvudregel, som slås fast i 1 § i lagförslaget. Men om föräldrarna har olika efternamn och om ingen anmälan görs om vad barnet skall heta, blir barnet namnlöst . Som påpekas av bl. a. och är denna ordning direkt olämplig. Barn som inte kan tas emot av sina föräldrar utan vårdas t. ex. på spädbarnshem skulle inte ha någon annan identitet än ett personnummer. Vi instämmer i omdöme att detta är etiskt stötande. Det torde dessutom medföra betydande risker för förväxlingar i handlingar rörande barnet. Enligt lagförslaget får barnet förflutit moderns namn om ingen anmälan inkommit från föräldrarna. För att undvika den ovan påtalade olägenheten föreslår vi att 1 § andra stycket ges följande lydelse: Har föräldrarna olika efternamn när barnet föds, förvärvar barnet moderns efternamn. Om föräldrarna gemensamt till pastorsämbetet anmäler att barnet skall ha faderns efternamn, anses barnet vid födseln ha förvärvat hans efternamn. Enligt 1 §, tredje stycket, kan som barnets efternamn anmälas inte bara något av de namn som föräldrarna bär utan också ett namn som någon av dem senast burit som ogift. Därmed kan valet av barnets släktnamn i vissa fall komma att gälla inte bara de två namn föräldrarna bär utan ytterligare två namn. En motsvarighet till detta stycke finns i den danska namnlagen men däremot inte i den norska. I det förslag till namnlag som finska nu behandlar finns en bestämmelse som garanterar att alla barn i en familj i regel får samma släktnamn. Det svenska lagförslaget kan däremot leda till att alla medlemmar i en familj får olika släktnamn. Detta är enligt vår mening en så väsentlig skillnad att vi finner anledning att ställa frågan på vilken grund föredraganden hävdar att den nya lagen i allt väsentligt överensstämmer med dansk, norsk och väntad finsk lagstiftning. Vad gäller och är det ett riktigare omdöme att skillnaderna är väsentliga. Med anledning av att 1 § tredje stycket dels kraftigt ökar risken för namnsplittring och förvirring inom familjen, dels avsevärt avviker från vad som gäller i och vad som kan väntas bli gäliande i föreslår vi att detta stycke ändras så att det överensstämmer med det finska förslaget. Stycket bör ha följande lydelse: Är barnets föräldrar vid barnets födelse gifta med varandra och har de då i sin gemensamma vård ett tidigare fött gemensamt minderårigt barn, får barnet dock vid födelsen det släktnamn som dess syskon har vid tiden för barnets födelse. Vad sedan gäller makars släktnamn visar den sociologiska undersökningen, att av de tillfrågade ansåg det lämpligt eller önskvärt att äkta makar har samma släktnamn, ansåg det betydelselöst och ansåg det lämpligt med olika släktnamn. Detta undersökningsresultat torde stämma väl överens med vad som tillämpas inom de svenska familjerna. Mot denna bakgrund är det minst sagt märkligt att lagförslagets 8 § innehåller en huvudregel enligt vilken vardera maken behåller sitt efternamn . För att makarna skall få gemensamt namn måste de ta ett eget initiativ och till pastorsexpeditionen anmäla ett gemensamt önskemål att endera av makarna skall förvärva den andres efternamn. Fluvudmotivet för den föreslagna lagändringen anges vara kravet på jämställdhet mellan konen och att man därför måste frångå nu gällande ordning att kvinnan genom äktenskapet automatikt förvärvar mannens släktnamn. Men både den sociologiska undersökningen och tillämpad praxis tyder på att namngemenskapen mellan makar värderas mycket högt. huvudregel bör däför främja gemensamt släktnamn för äkta makar. Det är framförallt viktigt att inte bristande initiativ eller förbiseenden leder till ökad namnsplittring inom familjerna. Kravet på ökad jämställdhet mellan könen bör enligt vår mening tillgodoses genom att nu gällande huvudregel om hustruns förvärv av mannens släktnamn kompletteras med en regel som ger mannen rätt att med kvinnans samtycke genom en anmälan till pastor eller vigselförrättare förvärva kvinnans efternamn. Lagförslagets 8 § bör omarbetas i enlighet härmed. Byte till andra efternamn Vad slutligen gäller byte av släktnamn i andra fall innebär det nya lagförslagets 10 § vidgade möjligheter. Även den som redan har ett tillräckligt särskiljande efternamn äger rätt att efter ansökan hos patent- och registreringsverket erhålla annat släktnamn. Om man därtill lägger att lagförslagets 27 § ger rätt att genom anmälan till pastorsämbetet förvärva ytterligare ett eller flera förnamn och i samband därmed stryka ett eller flera av de förnamn man har, så blir det samlade resultatet av den nya namnlagen att en person utan någon motivprövning kan byta inte bara sitt släktnamn utan också samtliga förnamn. Detta är enligt vår mening inte rimligt. Spärregler bör införas i 10 och 27 §§ med sådan innebörd att åtgärder som sammantaget medför total utplåning av tidigare namnidentitet blir föremål för särskild prövning. Flertalet remissinstanser har understrukit vikten av namnstabilitet och varnat för att personnumret skulle kunna anses som tillräckligt identifikationsmedel. För vår del är vi övertygade om att det varken ur samhällets eller den enskilda individens synpunkt är nödvändigt eller lämpligt att genomföra en lagstiftning som minskar möjligheterna för makar att utan särskilda initiativ uppnå och behålla en naturlig namngemenskap. Ännu allvarligare är det om man hanterar frågan om barnens släktnamn på ett sådant sätt att man minskar deras möjligheter till identifikation och den familjegemenskap, för vilken gemensamt släktnamn är en viktig förutsättning. Med hänvisning till det ovan anförda föreslår vi att vid behandlingen av proposition 1981/82:156 omarbetar lagförslagets 1,8, 10 och 27 §§ i enlighet med vad som anförts i motionen.