mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — Företagen tvingas att kontinuerligt anpassa sig till ändrade krav som växer fram i och i utlandet. För att marknadsekonomin skall fungera måste antalet företag på marknaden vara så stor att konkurrens råder. Företagsägandet bör vara spritt bland stora medborgargrupper. Endast om dessa två förutsättningar är uppfyllda erhåller den sociala marknadsekonomin politisk stabilitet och motståndskraft mot socialistiska angrepp. Erfarenheterna från de länder där staten äger den dominerande delen av näringslivet bekräftar de risker för människors frihet som då uppkommer. Endast ett näringsliv som bygger på spritt enskilt ägande skapar betingelser för en väl fungerande marknadsekonomi, ett fritt samhälle och en livskraftig demokrati. Moderata samlingspartiet har på en råd områden lagt fram förslag som syftar till att sprida ägandet till allt fler medborgare. Våra strävanden fick först genomslag i ett breddat bostadsägande. Så mycket som hälften av hushållens samlade tillgångar utgörs av egna bostäder. Läggs härtill innehavet av jordbruks- och hyresfastigheter stiger andelen till två tredjedelar. Däremot motverkades länge våra ansträngningar att sprida ägandet i näringslivet av den dåliga reala avkastningen på aktieplaceringar, vilken i sin tur sammanhängde med bl. a. den låga lönsamhetsnivån i näringslivet och den ogynnsamma skattebehandlingen av aktier . Efter regeringsskiftet har det dock vidtagits flera åtgärder, främst införandet av skattefondssparandet och uppmjukningen av dubbelbeskattningen av aktieutdelningar, vilka satt i gång en utveckling i rätt riktning. I det följande behandlas endast ägandespridningen i näringslivet, medan åtgärder för ett breddat bostadsägande föreslås i avsnittet om bostadspolitik. Hushållens tillgångar ökade kraftigt . anger i sitt delbetänkande Stimulans av aktiesparandet (Ds 1980:11) vidstående skattning. Tillgångarna i aktier utgör dock endast av de totala. Ändå är hushållssektorn den dominerande aktieägaren. Hälften av de börsnoterade aktierna ägs av hushållen. Till detta kommer aktieinnehav i icke börsnoterade företag. av aktiekapitalet i dessa företag torde ägas av privatpersoner. I var efter förutsättningarna stora för att kraftigt sprida ägandet. Men den socialdemokratiska fördelningspolitiken gjorde inte nya grupper delaktiga i förmögenhetstillväxten i den utsträckning som var möjlig. Socialdemokraternas motvilja mot att sprida det enskilda ägandet 1981/82: 2018 Miljarder Proc.andel Miljarder Proc.andel kr av totala kr av totala Villafastigheter inkl. fritidshus och bostadsrätter 109 35 437 48 Hyresfastigheter 23 7 37 4 Jordbruksfastigheter 38 12 126 14 Aktier (noterade på A-listan) 16 5 30 3 Försäkringsfordringar (liv-, pensions-, SPP, AMF m. 27 9 67 7 Bankmedel och kontanter 86 27 175 19 Obligationer m. m. 8 3 31 3 Fordringar (handelskrediter och övriga fordringar) 7 2 9 1 Summa tillgångar 314 100 912 100 Skulder 77 25 211 23 Källa: SNS Konjunkturrapporten (och ). har medfört att förmögenhetsfördelningen i är ojämn. Ändå har förmögenhetsutjämningen varit påtaglig . Förmögenhetsfördelningen i är därtill jämnare än i flertalet andra länder. Utvecklingen fortgår alldeles klart i samma riktning. Andelen hushåll med positiv nettoförmögenhet steg från 1930 till 1951 och till 1975. Förändringen framgår också av nedanstående tabell. Andel av taxerad nettoförmögenhet (%) Källa: R. Spånt, Den svenska förmögenhetsfördelningens utveckling, SOU 1979:9. Enligt avgivna självdeklarationer hade av hushållen 1966 förmögenhet. 1970 hade andelen stigit till och . Aktieägandet blev alltmer utbrett . Under ett drygt årtionde har antalet aktieägare nära fyrfaldigats. äger närmare en miljon svenskar aktier. De gynnsamma reglerna för skattefondssparandet bidrog till en kraftig breddning av detta slags ägande. Det är framför allt privatpersoner som köpt aktier i börsnoterade företag och i företag på den s. k. fondhandlarlistan, som de enskilda aktieinnehaven har minskat i storlek. I stället har det institutionella aktieägandet, dvs. företags, stiftelsers, försäkringsbolags och liknande institutioners ägande, ökat kraftigt . 1950 ägde hushållen av aktievärdet i , är motsvarande siffra 1981/82: 2018 Rent formellt har alltså ägandet av aktier koncentrerats. Men i sak har utvecklingen inneburit en fortsatt utjämning och spridning av ägandet, då privatpersoner ofta i sin tur äger andelar i dessa institutioner och alltså via dessa äger aktier i företag. Räntabilitet och soliditet i näringslivet En viktig orsak till aktiemarknadens bristande attraktionskraft var företagens dåliga lönsamhet. Räntabiliteten i industrin, uttryckt som resultatet i procent av justerat eget kapital, pendlade i början av årtiondet kring . Efter en topp 1974 på sjönk den till praktiskt taget noll 1977. Den efterföljande konjunkturuppgången medförde en viss återhämtning, som dock inte nådde normalläget . Som en följd av den dåliga lönsamheten och det bristande intresset för nyplaceringar i aktier försämrades företagens soliditet, vilket framgår av nedanstående tabell. Börsföretagens soliditet (%) Justerad soliditet (inkl. dolda reserver) Källa: Budgetdepartementet stencil 1980: 11. Näringslivets investeringar bestäms främst av den förväntade lönsamheten. Men soliditeten spelar också in. Lånekapitalet är inte riskvilligt utan kräver under alla omständigheter avkastning. När dess andel är hög, växer kravet på att avkastningen på investeringen framstår som säker. Allt färre investeringsprojekt blir alltså genomförda, när soliditeten sjunker. En förutsättning för att svenskt näringsliv skall kunna återvinna konkurrenskraft är att ett mera normalt förhållande mellan det egna kapitalet och totalkapitalet återställs. Det kan i princip ske på två vägar: genom att vinstmedel hålls kvar i företagen eller genom nyemission av aktier. a. fördelningspolitiska skäl är det varken möjligt eller lämpligt att gå enbart den förstnämnda vägen det skulle medföra en kraftig förmögenhetsökning hos tidigare aktieägare. Det är inte heller möjligt att inom marknadsekonomins ram enbart lita till den andra vägen - för att nyemitterade aktier skall finna köpare måste vinstläget förbättras. Slutsatsen blir att det för en industriell expansion krävs både en ökad lönsamhet och ett tillskott av riskvilligt kapital. Näringslivets försörjning med riskkapital dras f. n. med ett besvärande sparandeunderskott. Detta tar sig uttryck i stora underskott i bytesbalansen. 1981/82: 2018 Nedanstående tabell visar det finansiella sparandet (bruttosparandet minus investeringar), totalt och fördelat på sektorer. Finansiellt sparande (% av BNP) -2,6 -6,8 -1,8 -1,2 -3,8 -2,3 -2,9 -3,0 -2,8 Totalt (=bytesbalansens saldo) -0,8 -0,5 -2,5. Traditionellt har hushållen och den offentliga sektorn (tack vare socialförsäkringarna) gett positiva bidrag till sparandebalansen, medan bostadsbyggandet och företagssektorn har gett underskott. Men inträffade två anmärkningsvärda förskjutningar. Företagen sparar nu mer än vad de investerar. Likviditeten i näringslivet är högre än . Den offentliga sektorn hamnar däremot på minus. Det kan då knappast vara hushållens och företagens sak att öka sitt sparande för att uppväga bristen inom den offentliga sektorn. Det finns dock ett samband mellan sparandeunderskottet inom den offentliga sektorn och den låga investeringstakten i industrin. Som tidigare framgått beror det inte på att företagen saknar kapital. Inte heller saknar de nya idéer och projekt. Men för att det finansiella kapital de har tillgängligt skall användas till reala investeringar, måste den tilltänkta satsningen bedömas bli räntabel. Med nuvarande inflationstakt, räntenivå och skatteförhållanden blir dock alltför få investeringskalkyler positiva. Den viktigaste åtgärden för att återställa investeringsviljan i näringslivet är därför att skära ned de offentliga utgifterna. Därmed minskas behovet av statlig upplåning, vilket dämpar inflationen och medger en lägre räntenivå. Investeringsprojekt, som tidigare bedömts olönsamma, blir därmed aktuella för genomförande. Vid ett sådant uppsving i investeringsaktiviteten stiger företagens efterfrågan på riskkapital. Två frågor inställer sig då: Hur mycket behövs? Och varifrån skall det komma? Kalkyler över behovet av nytt riskkapital måste med nödvändighet bli ungefärliga. Beräkningar som utförts av bl. a. kapitalvinstkommittén och löntagarfondsutredningen tyder på att behovet av nyemissioner under 1980talet vid normal räntabilitet skulle ligga vid ca . Är då detta mycket eller litet? Det kan naturligtvis förefalla mycket i ljuset av att den högsta årliga emissionsvolymen var , vilket noterades 1976. Men det är obetydligt sett i relation till hushållens samlade tillgångar (1978 över 900 miljarder). Det gäller även om man inskränker jämförelsen till deras finansiella tillgångar (300 miljarder). 1981/82: 2018 Det skulle alltså räcka om av hushållens finansiella tillgångar, dvs. en tredjedels % av de totala tillgångarna, fördes över till aktiemarknaden. Vad som behövs är således en ökad lönsamhet i näringslivet och ett ökat sparande i aktier. Är det då möjligt att på frivillig väg - med hjälp av stimulanser - åstadkomma den nödvändiga ökningen av sparandet och bredda aktieägandet till nya grupper? I har det inte förrän på den allra gjorts några försök att föra en förmögenhetspolitik i positiv mening. För att hämta erfarenheter måste vi gå utomlands. Särskilt har på ett mycket ambitiöst sätt stimulerat ett brett hushållssparande. Resultatet kan avläsas i form av en sparkvot på , vilket är ungefär så högt som i . De olika sparstimulansprogrammen ger tillsammans ett årligt sparande på ca , varav ca 7 miljarder är kollektivavtalsbestämt och resten - dvs. 19 miljarder - är frivilligt, individuellt sparande. Som redan framhållits hyser socialdemokraterna ingen ambition att sprida ägandet av företagen. Den grundläggande tanken i socialismen är att produktionsmedlen i stället skall koncentreras till staten. har de svenska socialdemokraterna utvecklat en variant på det temat, som innebär att ägandet av företag skall överföras till fackligt styrda kollektiva löntagarfonder. Fondsocialismen aktualiserades på allvar första gången genom att det s. k. Meidnerförslaget presenterades 1975. Tyngdpunkten lades där vid själva övertagandet av makten i företagen. När det stod klart för fondförespråkarna att tanken inte lät sig säljas med maktspråk, sköt de i stället fram som motiv näringslivets behov av riskvilligt kapital. Så skedde i det gemensamma LO/ SAP-förslaget 1978. har ytterligare en fondsocialistisk modell lagts fram . och den socialdemokratiska partikongressen beslöt att ställa sig bakom de grundläggande principer och förslag som där kommit till uttryck. Det bör betonas att även om andra motiv för fondsocialism nu framförs (t. ex. stöd för den solidariska lönepolitiken, ökat löntagarinflytande) är det fortfarande maktmotivet som är det grundläggande i fondsocialismen. Från det ursprungliga Meidnerförslaget finns fortfarande kvar tanken på vinstdelning. Med den föreslagna konstruktionen skulle den under normala förhållanden ge ca . Men inte ens löntagarfondsutredningen kunde komma förbi att vinstdelning måste verka höjande på företagens kapitalkostnader och därmed motverka investeringsviljan, dvs. raka motsatsen till vad som sagts vara avsikten. Vid sidan av vinstdelning har därför tillkommit ett förslag om en särskild ATP-avgift på . 1981/82: 2018 alltså skulle belasta inte bara de vinstgivande företagen, skulle ge ungefär lika mycket som vinstdelningen. Totalt kan fonderna därför påräkna att tillföras bortåt . Fonderna avses använda sina pengar för att förvärva aktier i näringslivet. De är inte hänvisade till aktiebörsen utan kan gå in i vilket aktiebolag som helst. För att få tillgång till aktier i större företag kan t. o. m. nyemission av aktier framtvingas. Ett flertal undersökningar visar att löntagarfonderna kan bli den största aktieägaren i ett stort antal börsnoterade företag. Även om man får räkna med att fondernas aktieköp främst kommer att riktas mot de större börsnoterade företagen, är det fel att småföretagen inte skulle beröras av fondsocialismen. Övervinstdelning och höjd ATP-avgift okar naturligtvis också de små företagens kostnader och försämrar deras möjligheter att själva finansiera nya investeringar. Många små företag har stora företag som kunder och konkurrerar med andra stora företag. Tar fonderna över de stora företagen, skulle både konkurrenter och kunder till de små företagen kunna ha samma ägare, nämligen fonderna, vilket motverkar en konkurrens på lika villkor. Andra småföretag är direkta underleverantörer till större företag. I kärva tider kan fackligt ägda företag tänkas ta över underleverantörernas uppgifter för att slippa minska arbetsstyrkan. Klimatet för småföretagen blir över huvud taget dåligt. Det kan inte stimulera till nyföretagande att veta att om man lyckas och företaget blir stort och framgångsrikt tar fonderna över. Enligt det aktuella fondförslaget skall det finnas en fond i varje län. Beträffande dess ledning tvekar socialdemokraterna mellan två modeller. Styrorganet skall utses antingen i allmänna val eller av de fackliga organisationerna i länet. Enligt kongressbeslutet skall t. v. facket utse ledamöterna i fondstyrelserna i avvaktan på att fondernas ägarandel i företagen vuxit och en modell för politiska val har konstruerats. Men i praktiken torde skillnaden inte bli så stor, eftersom avsikten är att en majoritet i styrelsen under alla omständigheter skall vara fackliga ledare. Uppdelningen på 24 länsfonder har valts för att möta kritiken för maktkoncentration. Men avgörande är att fonderna inte blir inbördes oberoende, eftersom de alla byggs upp på samma sätt och lätt kan samordnas från fackliga och politiska utgångspunkter. Om löntagarfonder införs, tvingas fackliga företrädare i kraft av sina företagsledande och företagsägande uppgifter att ikläda sig ett slags arbetsgivarroll. De skulle t. o. m. kunna utse styrelse och ledning i genom sin kontroll över medlemsföretagen. Detta skulle försätta de fackliga organisationerna i en helt ny situation. Vi riskerar att få en fackföreningsrörelse av öststatsmodell. Den förvandlas till en organisation som förvaltar produktionsmedlen och får en övervakande funktion över medlemmarna och ser till att de fyller produktionsnormerna. Mot bakgrund av den socialdemokratiska ivern att via tvångsfonder ta över 1981/82: 2018 företagen framstår det som egendomligt att man sedan utnyttjat fackföreningsrörelsens stora ekonomiska resurser till aktieköp. Man skulle ju på det sättet ha kunnat bevisa sin påstått överlägsna förmåga att leda företag. Principen för fondernas placeringspolitik sägs vara att eftersträva inte högsta möjliga men väl god avkastning. Problemet är bara att det inte finns någon som har intresse av att bevaka avkastningskravet. Däremot har det tydligt framgått att många ser fram emot att kunna använda fondmedlen för sysselsättningspolitiska, regionalpolitiska och andra syften. Men dessa önskemål måste bevakas på andra vägar. Låter man dem styra fördelningen av kapitalresurser i näringslivet, får man inte bästa möjliga användning av kapitalet, och då har man övergett marknadsekonomin. Det är uppenbart att fonder med den föreslagna konstruktionen skulle ha en inbyggd tendens att motverka omställningar i produktionslivet, med andra ord verka strukturbevarande. Den dominerande strävan skulle bli att rädda jobb. Inget företag skulle tillåtas konkurrera ut ett annat. Om konkurrensen från andra länder bli besvärande vilket snabbt skulle inträffa skulle ingen bjuda motstånd mot protektionism och handelshinder. Socialdemokraterna försöker möta kritiken mot att löntagarna inte får någon personlig fördel av fondsocialismen genom att föreslå, att en viss avkastning på fondernas aktieinnehav skulle inlevereras till ATP-systemet. Men denna anordning är lika konstlad som talet om att den tryggar pensionärernas pengar är falskt. ATP-pensionen skall ju i princip betalas med avgifter som inflyter . Genom att bidra till en ineffektiv näringsstruktur och kapitalanvändning äventyrar tvärtom tvångsfonderna pensionärernas pengar. Löntagarfonderna och vårt ekonomiska system Vad skulle hända med det ekonomiska systemet, om fonderna fick kontrollen över de börsnoterade företagen? Oavsett den egna politiska utgångspunkten torde alla vara ense om att omvälvningarna kommer att bli genomgripande, i vissa avseenden rentav dramatiska. Vårt ekonomiska system grundar sig på enskilt ägande, fri konkurrens och en social marknadsekonomi. I ett marknadsekonomiskt system tävlar olika företag med varandra på en fri marknad om vilket av dem som bäst och billigast kan tillgodose de olika behov av varor och tjänster som finns i samhället. Man konkurrerar t. ex. med priser och kvalitet. Det företag som bäst lyckas tillgodose konsumenternas behov av en viss vara eller en viss tjänst blir det företag som gör störst vinst. Strävan efter en viss vinst är grundläggande för varje företag. Ett företag som går med förlust har misslyckats med sin uppgift i samhället. Ett företag som går med vinst har visat att det på ett så effektivt och bra sätt som möjligt lyckats fylla sin samhällsuppgift. sådana som under en 1981/82: 2018 går med vinst kan expandera. Men ett företag kan aldrig vara säkert på att ständigt lyckas. Nya företag söker sig till marknader där de tror att de kan göra en bättre insats än de företag som redan finns där. Ett företag som tar ut för höga vinster riskerar alltid att ett annat företag går in och löser samma uppgift till ett lägre pris. Den fria konkurrensen är en av marknadsekonomins grundläggande beståndsdelar. Utan konkurrens fungerar inte ekonomin. Ett införande av löntagarfonder skulle innebära att fonderna snabbt kommer att äga och kontrollera de börsnoterade företagen. Löntagarfonderna ersätter då den miljon personer och institutioner som äger aktier. Utmärkande för dagens ägarbild är att ägarna bildar väl åtskilda ägargrupper, vilka ofta sinsemellan konkurrerar. De kan därför ha helt skilda åsikter i snart sagt alla vitala frågor. Löntagarfonderna kommer inte enbart att omöjliggöra privat ägande inom ett vitalt område av vår ekonomi utan också att förringa värdet av privat ägande på andra områden. Vår ekonomi är en ramekonomi. Staten skall dra upp ramarna för företagens verksamhet. Dessa ramar har till primär uppgift att se till att företagen i sin strävan efter vinst inte äventyrar viktiga samhällsintressen. Det är många regler som bestämmer ett företags agerande. På snart sagt varje område finns lagar och förordningar som måste följas. Men detta system förutsätter ett stort antal sinsemellan och i förhållande till staten oberoende beslutsfattare. Annars riskerar staten att bli en mygelstat. Hur skall staten klara att behandla alla företag lika, när de som skall besluta har dubbla lojaliteter - både som företrädare för den offentliga makten och som representant för ägare och företagsledning? Hur skall man undvika att företag, fackliga organisationer och staten smälter ihop till ett enda gigantiskt maktblock, oåtkomligt för den enskilda människan? Den moderata frivilliglinjen Mål Ett viktigt mål för moderat politik är att åstadkomma en jämnare förmögenhetsfördelning i samhället. Åtgärderna på detta område bör således sikta till en ökad spridning av aktieägandet bland de enskilda medborgarna. Med ägande av andelar i näringslivet följer också ett inflytande över företagens beslut. Även små innehav kan därvid få betydelse, bl. a. genom många småsparares samverkan i kollektiva former som vid ställningstagandet till Volvos Norgeavtal. Ett annat viktigt mål är att trygga näringslivets försörjning med riskkapital. Det räcker dock inte att ställa kapital till förfogande. Förutsättningarna för produktiv verksamhet måste också bli sådana att företagen finner det lönsamt att investera i nya anläggningar och maskiner. Det finns ett samband mellan målet att sprida aktieägandet och målet att trygga kapitalförsörjningen, så till vida att en jämnare förmögenhets- och 1981/82: 2018 inflytandefördelning kan sägas vara en fördelningspolitisk förutsättning för den ökning av lönsamheten i näringslivet som krävs både för att höja investeringstakten och för att locka fram det kapital som erfordras. Moderata samlingspartiet har pläderat för ett spritt enskilt ägande. Men det var först i samband med regeringsskiftet som vi fick möjlighet att på ett avgörande sätt påverka utvecklingen. Ett exempel på den kursomläggning som skedde genom den borgerliga trepartiregeringens tillträde var inrättandet av skattefondssparandet. Genom de förbättringar av villkoren för skattefondssparandet som inträdde har aktiesparfonderna vuxit i explosionsartad takt. Bara sedan utgången av 1980 har antalet deltagare i det bankanknutna skattefondssparandet ökat från 65000 till drygt 300000. Insättningarna steg från i genomsnitt 12 milj. kr. 1980 till ca 120 milj. kr. Det bankanknutna aktiefondssparandet kommer att resultera i ett sparande på ca . skapades möjligheter till s. k. företagsanknutna aktiefonder. inrättades sådana av ett stort antal börsnoterade företag. I sparandet deltog 50000 anställda i företagen i fråga. Det betyder, att så snabbt som efter lagändringen har de anställda i en tredjedel av de börsnoterade aktiebolagen getts möjlighet att utnyttja de nya möjligheterna att delta i det företagsanknutna aktiefondssparandet. Helårseffekten av de företagsanknutna aktiesparfonderna uppskattas uppgå till ca 300 miljoner. Sammantaget tillför således skattefondssparandet detta år aktiemarknaden i kapital. Det främsta instrumentet för att uppnå en ökad ägandespridning och en tryggad riskkapitalförsörjning är ett bevarat och förstärkt skattefondssparande. En stor fördel med aktiesparfonderna är att deltagandet bygger på frivilliga, individuella beslut. Det förtjänar påpekas att aktiesparfonder redan med nuvarande bestämmelser kan startas av vem som helst. Det står således öppet för t. ex. fackliga och ideella organisationer att inleda sådan verksamhet. De kan naturligtvis lägga tyngdpunkten i sin placeringspolitik på annat sätt än de hittillsvarande avkastningsinriktade aktiesparfonderna. En brist i det företagsanknutna aktiefondssparandet är att denna sparform enligt dagens regler enbart kan inrättas i börsnoterade företag. Utredningen om de små och medelstora företagens kapitalförsörjning har bl. a. haft tili uppgift att undersöka vilka möjligheter det finns att utvidga denna sparform till att även omfatta icke börsnoterade företag. I ett delbetänkande - SOU 1981:95 föreslår utredningen bl. a. att det skapas möjlighet för icke börsnoterade företag att köpa aktier för högst av det egna fondkapitalet i företaget. skall de bankanknutna aktiesparfonderna ges rätt att 1981/82: 2018 köpa aktier i icke börsnoterade företag för högst av fondkapitalet. Utan att ta ställning i detalj ser moderata samlingspartiet positivt på dessa förslag. Vi anser att stora och små företag bör få konkurrera om det riskvilliga kapitalet på så lika villkor som möjligt. Tillkomsten av nya fonder ökar konkurrensen om sparmedlen. I samma riktning verkar en förbättring av spararnas möjligheter att under den femåriga spärrtiden flytta sina sparmedel från en fond till en annan. är det möjligt att byta aktiesparfond för nytillskott för skattefondssparandet däremot kan man inte flytta behållningen mellan olika aktiesparfonder utan att skattereduktionen återförs (av det uttagna beloppet). Kravet på rörlighet skulle bli än bättre tillgodosett om den medgavs även mellan fonderna med oförändrade skattefavörer. En sådan förändring i syfte att öka konkurrensen och förbättra kapitalallokeringen måste dock vägas mot det administrativa merarbete och de kontrollproblem som sannolikt skulle bli följden. Det finns vidare skäl att överväga åtgärder för att stimulera till fortsatt sparande efter den femåriga spärrtidens utgång.