mot · G5021921 · 1982-01-26 00:00:00 — Men bristerna i produktinformationen beror också på att t. ex. de gällande märkningsbestämmelserna är föråldrade och dåligt avpassade för yrkesmässig hantering. Bestämmelser för annan form av produktinformation än märkning saknas ännu helt. Detta är djupt otillfredsställande. Det finns ett stort behov av förbättrade bestämmelser för produktinformation. Den översyn av gällande märkningsbestämmelser som genomförs i produktkontrollnämndens och arbetarskyddsstyrelsens regi i det s.k. produktinformationsprojektet bör leda till förbättrade förhållanden. Detta projekt syftar dels till att genom mer detaljerade föreskrifter för klassificering, märkning och annan produktinformation ge tillverkare och försäljare bättre möjlighet att leva upp till intentionerna i lagen om hälso- och miljöfarliga varor, dels till att ge arbetstagare och konsumenter bättre information om produkters egenskaper. En viktig roll för den framtida produktinformationen spelar också det arbete med regler för och produktion av skyddsblad som f. n. äger rum under arbetarskyddsstyrelsens överinseende. Det är angeläget att de olika projekt som pågår på produktinformationens område samordnas med varandra och med samhällets övriga åtgärder för att uppnå en bättre kontroll av den kemiska miljön. Den som kommer i kontakt med en kemisk produkt på vilken det saknas märkning kan inte veta om detta beror på att den produktansvarige underlåtit att märka produkten eller på att den inte omfattas av lagen om hälso- och miljöfarliga varor. Lagstiftningen bör därför kompletteras med bestämmelser om hur det skall framgå att en produkt inte omfattas av märkningsskyldighet enligt lagen om hälso- och miljöfarliga varor. En nödvändig förutsättning för en god produktinformation är att det i olika hanteringsled finns erforderlig kompetens för att bedöma kemiska hälsorisker. Importörer och tillverkare måste ha tillgång till sådan kompetens samt veta vilka hanterings- och skyddsföreskrifter som måste tillämpas. Återförsäljare måste vara kompetenta att ge användarna den information som de behöver för att kunna hantera produkter på ett riktigt sätt. Slutligen måste det på varje enskild arbetsplats finnas kompetens att utvärdera den erhållna informationen och omsätta den till lokalt anpassade hanterings- och skyddsföreskrifter. Möjligheterna är begränsade att få den utbildning i toxikologi och riskutvärdering som behövs för att kunna uppfylla ansvaret i olika hanteringsled. Ökade möjligheter till sådan utbildning måste skapas i samhällets regi, t. ex. genom olika former av högskolekurser. Det bör vidare övervägas om inte särskild kompetens bör krävas av dem som ansvarar för tillverkning, försäljning, transport och användning av kemiska ämnen. förekommer formella kompetenskrav för tillverkning och försäljning endast i fråga om varor som klassificeras som gift eller som bekämpningsmedel i den högsta farlighetsklassen. förekommer kompetenskrav endast för bruket av de farligaste bekämpningsmedlen. Det finns anledning att utreda möjligheterna att utvidga kompetenskraven för de olika hanteringsleden. De speciella krav som kan ställas på användningen av olika kemiska ämnen och produkter ur arbetsmiljösynpunkt redovisas i en särskild partimotion om arbetsmiljön. Som framgått av det föregående finns det anledning att på bred front angripa de problem som användningen av kemikalier leder till. Allt talar för att en samordning av åtgärder på skilda områden erfordras om önskat resultat skall uppnås. Vi föreslår därför att en särskild gift- och kemikommission tillsätts för att ha till uppgift att kartlägga de problem som är en följd av kemikalieanvändningen, att samordna och initiera det forsknings- och undersökningsarbete som krävs för att i denna motion angivna syften skall kunna uppnås bl. a. i fråga om bekämpningsmedel, toxikologi och epidemiologi samt för att ta fram nya, miljövänliga produktionsmetoder, att framlägga förslag om utbyggnad av laboratorier för att tillgodose i motionen redovisade behov, att föreslå utformning och inriktning av erforderlig utbildning, att se över och anpassa gällande lagstiftning till här framställda krav bl. a. i fråga om förhandskontroll, märkning och skyddsblad, att föreslå de förändringar av nuvarande administration som kan erfordras för att de i motionen framförda kraven skall tillgodoses. bör hos regeringen begära att den här föreslagna gift- och kemikommissionen med ovan redovisade arbetsuppgifter tillsätts. Som tidigare framhållits i denna motion bör man sträva efter att möjligt avbryta användningen av kemiska bekämpningsmedel inom jordoch skogsbruket. Inom jordbruket är det inte möjligt att på kort sikt realisera detta mål. Olika åtgärder bör dock vidtas i syfte att snabbt och i avsevärd grad minska användningen av dem. Detta utvecklas närmare under avsnittet Forskning och utvecklingsarbete i denna motion. När det gäller användningen av bekämpningsmedel inom skogsbruket krävdes i vår motion om riktlinjer för skogspolitiken till 1978/(mot. 1978/79:2278) att kommunerna skulle ges möjlighet att säga nej till användning av bekämpningsmedel för lövslybekämpning inom kommu nens område och i stället kräva att mekanisk röjning tillämpas. Kravet upprepades i miljömotionerna till 1979/80 (mot. 1979/80:1760) och 1980/81 (mot. 1980/81:1379) års riksmöten. Den borgerliga riksdagsmajoriteten avvisade vid vaije tillfälle de socialdemokratiska förslagen. Våra förslag till åtgärder Regeringen tillsatte en utredning om användning av kemiska medel i jord- och skogsbruket. fick i uppdrag att pröva möjligheterna att ge kommunerna ett ökat inflytande över besprutningen av skogsmark. redovisade sitt arbete, som utmynnar i förslag om att kommun skall kunna kräva - från fall till fall - att besprutning av skogsmark inom kommunens område ej får genomföras. Utredningen om användningen av kemiska medel i jord- och skogsbruket föreslog att kommunerna inom ramen för sin fysiska planering skall fastställa vilka områden som är känsliga från miljövårdsoch friluftssynpunkt. Inom sådana områden skall kommunen kunna förbjuda besprutning. Sedan betänkandet remissbehandlats föreslog regeringen i proposition 1981/82:44 att anta lag om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. Förslaget innebar att spridning av bekämpningsmedel för lövslybekämpning över skogsmark i princip förbjöds. och produktkontrollnämnden föreslogs få möjlighet att medge undantag från spridningsförbudet. Det var alltså möjligt att i princip medge dispens från sprutförbudet för all skogsmark. I en socialdemokratisk partimotion, 1981/82:89, framhölls att de vidlyftiga dispensmöjligheter som regeringsförslaget innebar möjliggjorde godtyckliga bedömningar. Dispens skall enligt propositionen kunna sökas i princip för alla skogsområden. Den osäkerhet detta leder till för såväl dem som slår vakt om miljö- och rekreationsintressena som dem som hävdar skogsbrukets behov att använda bekämpningsmedel är betydande. Vaije form av meningsfylld planering omöjliggörs. Detta är olyckligt både för skogsbruket och miljövården. I motionen föreslogs därför att regeringsförslaget skulle avslås. I stället föreslogs att kommunerna skulle ges ett avgörande inflytande över bekämpningsmedelsanvändningen inom kommunens område. Kommunerna skulle inom ramen för den fysiska planeringen kunna ange vilka skogsområden som skall undantas från besprutning. Inom dessa områden skall totalförbud mot spridning av bekämpningsmedel för bekämpning av lövsly gälla. Den långsiktiga plan där detta anges skall fastställas av kommunfullmäktige. Kommunfullmäktiges beslut bör inte kunna överklagas till annan instans. Enda överklagandemöjligheten bör i sedvanlig ordning vara s. k. kommunalbesvär. fastlägger det område för vilket totalförbud skall gälla bör de fackliga organisationerna höras. Inom det av kommunfullmäktige fastställda området skall, framhölls i motionen, således ett totalförbud mot spridning av bekämpningsmedel för lövslybekämpning gälla. Från detta totalförbud skall inte dispens kunna lämnas. För övriga skogsområden inom en kommun som inte omfattas av totalförbudet skall ett generellt förbud mot spridning av bekämpningsmedel för lövslybekämpning gälla. Från detta generella förbud skall dock dispens kunna lämnas. Ansökan om dispens skall inges till , som har att avgöra om dispens skall beviljas eller ej. Vid behandling av dispensansökan bör göra en samlad bedömning av alla för det enskilda fallet betydelsefulla omständigheter. Om dispens lämnas skall den omgärdas med alla de föreskrifter och bestämmelser som erfordras för att så långt möjligt minska olägenheterna ur miljösynpunkt. Genom detta förslag, framhölls i motionen, garanteras ett totalt lekmannainflytande över beslut om för vilka områden totalförbud mot spridning av bekämpningsmedel för lövslybekämpning skall gälla. Omfattningen av totalförbudsområdena avgör kommunen helt självständigt. beslöt i enlighet med den socialdemokratiska motionen att avslå regeringens proposition och i stället anta det socialdemokratiska förslaget. begärde också hos regeringen att den med ledning av det socialdemokratiska förslaget skulle utarbeta en ny lag om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. beslöt också att det temporära förbudet mot användning av bekämpningsmedel för lövslybekämpning över skogsmark skulle förlängas med . Regeringen har förklarat att den inte ämnar framlägga något nytt förslag om lag om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. Regeringen nonchalerar därmed beslut. Detta är en synnerligen anmärkningsvärd handling. Att en regering på detta sätt åsidosätter ett riksdagsbeslut och därmed omöjliggör den planering som är en nödvändig förutsättning för ett aktivt och framgångsrikt skogsbruk är unikt. Eftersom regeringen uppenbarligen inte är beredd att ta det ansvar som regeringsinnehavet innebär för utarbetandet av erforderlig lagstiftning framlägger vi i denna motion förslag till lag om spridning av bekämpningsmedel över skogsmark. Därigenom vill vi medverka till att frågan om användning av bekämpningsmedel för lövslybekämpning över skogsmark slutgiltigt blir löst. Det är nödvändigt att denna länge diskuterade fråga nu slutgiltigt kan lösas. Först då kan kommunerna komma i gång med sin planering och skogsbruket få de besked som erfordras för dess planering. Det framlagda lagförslaget bygger helt på de beslut antog med anledning av den socialdemokratiska motionen. Lagförslaget redovisas i bilaga 1 till denna motion. 1 lagförslagets 1 § framhålls att spridning över skogsmark av bekämp ningsmedel avsedda för lövslybekämpning är förbjuden. Det är alltså fråga om ett generellt förbud. Från detta generella förbud kan undantag få meddelas, dock inte för de skogsområden där kommunfullmäktige enligt 2 § beslutat att bekämpningsmedel för lövslybekämpning ej får användas. För dessa områden är förbudet totalt. Kommunen skall inom ramen för den fysiska planeringen märka ut de skogsområden inom kommunen där totalförbud skall gälla. Beslut i frågan skall fattas av kommunfullmäktige. Innan beslut fattas skall kommunen ha inhämtat de berörda fackliga organisationernas synpunkter. Avsikten är således att kommunen skall utarbeta en övergripande plan över skogsmarken inom kommunen och på karta märka ut de områden där bekämpningsmedel för lövslybekämpning ej får användas. Därigenom ges skogsbruket möjlighet att mot bakgrund av kommunplanen planera sina åtgärder. Det är av stor vikt att skogsbruket ges denna möjlighet. Det förutsätts att kommunfullmäktige fattar beslut i enlighet med vad som föreskrivs i 2 § . För de områden kommunen inte undantagit skall enligt 3 § kunna medge undantag från förbudet om återväxt av skog inte rimligen kan tillgodoses genom röjning med mekaniska metoder med hänsyn till skogsmarkens läge och beskaffenhet, skogsbeståndets sammansättning, arbetarskyddsskäl eller tillgången på arbetskraft. Om så begärs bör, för att den långsiktiga planeringen inom skogsbruket skall underlättas, dispensansökan kunna prövas i samband med att anmälan om slutavverkning inges. I lagförslagets 8 § framhålls att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot förbudet om spridning av bekämpningsmedel för lövslybekämpning över skogsmark eller åsidosätter de villkor som har meddelats av kommunen eller skall dömas till böter eller fängelse. Den växande mängden avfall från den kemiska industrin vållar stora problem från miljösynpunkt. Olika utredningar har uppskattat avfallsmängden till ca oljeavfall och annat avfall. Merparten av avfallet uppkommer som processavfall inom industrin. Inom många industrier kan det miljöfarliga avfallet oskadliggöras eller på nytt användas i processen. Stora mängder av det miljöfarliga avfallet kan emellertid inte omhändertas inom den industri där det uppkommer utan måste transporteras bort för att oskadliggöras på annat håll. Bestämmelser om miljöfarligt avfall finns i en rad lagar och förordningar, bl. a. i lagen om hälso- och miljöfarliga varor (1973:329). Den dåvarande socialdemokratiska regeringen ansåg emellertid att dessa bestämmelser inte gav samhället tillräckliga möjligheter att utöva tillsyn och kontroll i fråga om hanteringen av det miljöfarliga kemiska avfallet. Den socialdemokratiska regeringen föreslog därför (prop. 1975: 32) en rad åtgärder för att förbättra förhållandena i fråga om kemiskt avfall. Förslagen innebar att kommunalt insamlingsmonopol skulle införas över hela landet också för miljöfarligt avfall. Denna utvidgning av renhållningsmonopolet skulle genomföras . För att ge samhället bättre möjligheter att bedöma det miljöfarliga avfall sorn uppkommer inom industrin föreslogs att alla industrier med sådant avfall skulle lämna uppgifter om arten, sammansättningen, mängden och hanteringen av avfallet. För att förbättra omhändertagandet av avfallet föreslogs vidare att ett samhällsdominerat behandlingsföretag skulle byggas upp med ensamrätt till omhändertagande och behandling av miljöfarligt avfall. Transport av miljöfarligt avfall skulle endast få utföras av den som fått särskilt tillstånd för detta av . Utförsel av miljöfarligt avfall till annat land skulle endast få ske efter särskilt tillstånd av . anslöt sig till dessa förslag. Därför regleras hantering av miljöfarligt avfall m.m. numera enligt förordningen (1975:346) om miljöfarligt avfall. De skandalartade förhållanden som kom vid BT-Kemi i understryker ytterligare nödvändigheten av att samhället får ett ordentligt grepp om hanteringen av miljöfarligt avfall. Det är därför viktigt att beslut genomförs. Tyvärr har de borgerliga regeringarna på olika sätt försenat riksdagsbeslutets genomförande. Det gäller bl. a. i fråga om företagens uppgiftsskyldighet om avfallet. Reglerna om företagens uppgiftsskyldighet finns i 8 § i förordningen om miljöfarligt avfall. Paragrafen har följande lydelse: Den som yrkesmässigt utövar verksamhet där miljöfarligt avfall uppkommer är skyldig att lämna uppgift om avfallets art, sammansättning, mängd och hantering. Sådan uppgiftsskyldighet gäller även när slutligt omhändertagande av miljöfarligt avfall sker i anslutning till den anläggning där avfallet uppkommer. Den första deklarationen av miljöfarligt avfall från företagen genomfördes i enlighet med beslut . Varken 1977 eller 1979 genomfördes någon sådan deklaration. genomfördes en begränsad deklarationsomgång. har en deklarationsomgång som beräknas vara avslutad genomförts. Någon ny omgång har inte genomförts / 82. beslut har således vid upprepade tillfällen åsidosatts av de borgerliga regeringarna. I proposition 1975:32 framhölls att uppgifter om företagens miljöfarliga avfall har betydelse inte bara som underlag för beslut om insamlingsorganisation utan också för tillsynsverksamheten enligt både miljöskyddslagen och lagen om hälso- och miljöfarliga varor. Det är ytterst allvarligt att de borgerliga regeringarna genom sitt handlande försvårat samhällets möjligheter att kontrollera och ta hand om det miljöfarliga avfallet. Det samhällsdominerade behandlingsföretaget - () har planerat uppförandet av en ny stor behandlingsanläggning. Anläggningen är helt nödvändig om kommunerna skall kunna åta sig uppgiften att samla in miljöfarligt avfall. Endast genom tillkomsten av en sådan anläggning kan det insamlade avfallet behandlas och oskadliggöras. har projekterat en sådan behandlingsanläggning. Leveranskontrakt har skrivits. Enligt planerna skulle anläggningen ha kunnat tas i drift . gav tillstånd till anläggningen. besvärade sig till regeringen. har regeringen haft avgörandet i sin hand. Först kunde regeringen samla sig till ett beslut i lokaliseringsfrågan. Den centrala behandlingsanläggningen kommer i enlighet med ursprungliga ansökan att förläggas till Norrtorp. Genom regeringens oförmåga har anläggningens färdigställande försenats kraftigt och kostnaderna ökat betydligt. beräknar att kostnaderna för anläggningen fram till byggstart skall ha stigit från i kontrakt angivna 117 milj. kr. (i nov. 1977) till 214 milj. kr. Anläggningen beräknas stå klar . Vi utgår från att regeringen nu gör allt för att påskynda anläggningens tillkomst. Det räcker med den försening av anläggningen som regeringens beslutsoförmåga redan lett till. När i färdigställts bör flyttas till Kumla. Starka skäl talar för att företagsledningen finns nära behandlingsanläggningen. bör ge regeringen till känna denna uppfattning. har sökt bygga upp lagringsanläggningar runt om i landet för tillfällig förvaring av miljöfarligt avfall i avvaktan på behandling. Svårigheterna att få de erforderliga kommunala tillstånden är dock ofta stora. Om inte situationen när det gäller det miljöfarliga kemiska avfallet skall bli ohållbar måste regeringen ingripa. Regeringen måste ta upp överläggningar med kommunerna för att möjliggöra tillkomsten av erforderliga mottagnings- och lagringsanläggningar. Regeringen måste vidare diskutera med om genomförandet av riksdagsbeslut, där det förutsattes att samtliga landets kommuner senast skulle ha vidtagit erforderliga åtgärder för att ta hand om också det miljöfarliga avfallet. 1 jordbruksutskottets betänkande 1980/81:19 redovisas att endast 60 kommuner har utvidgat det kommunala renhållningsmonopolet till att omfatta också miljöfarligt avfall. I proposition 1975:32 slog den socialdemokratiska regeringen fast: Kraven på en rättvisare fördelning internationellt och nationellt av jordens tillgångar skärper behovet av att hushålla med begränsade resurser. I det perspektivet är det nödvändigt att på olika områden hejda slöseri med råvaror och på nytt ta tillvara det som en gång använts. All produktion ger upphov till avfall. har avfall i alltför stor utsträckning betraktats som en oanvändbar restprodukt. Detsamma har gällt för det avfall som uppkommer i hushållen. Använda varor har betraktats som slutgiltigt förbrukade. Avfallet har i stor omfattning fatt belasta miljön. Det synsättet måste förändras. Avfall är en resurs som i största möjliga utsträckning skall användas på nytt. Återanvändning måste vara en ledande princip vid omhändertagande och behandling av avfall. Sparsamhet, hushållning och återanvändning bör alltså vara grundläggande för vårt utnyttjande av naturresurser och för inriktningen av vår varuproduktion. har en stor del av industrins avfall en komplicerad sammansättning. 1 vissa fall är metoder för behandling och oskadliggörande av avfallet inte kända. Detta är ett oacceptabelt förhållande med hänsyn till att hanteringen av avfallet i många fall medför risker från hälso- och miljösynpunkt. Ansvaret för att det avfall som uppkommer vid produktionen kan tas om hand på ett ur miljö- och resurssynpunkt riktigt sätt måste i första hand åvila producenten. Innan produktionen av en vara påbörjas bör det vara känt hur det avfall som är en följd av själva produktionsprocessen skall behandlas liksom hur den färdiga varan skall omhändertas sedan den använts. Vi vill understryka vikten av att det principiella synsätt som angavs av den socialdemokratiska regeringen i denna proposition omsätts i praktisk verklighet. Vid den översyn av lagstiftningen rörande kemiska ämnen som vi tidigare förordat i denna motion bör övervägas, om det krävs särskilda lagregler och i så fall vilka för att nämnda princip skall genomföras. Vi utgår vidare ifrån att regeringen inte fortsätter att åsidosätta beslut om att den årliga deklarationen av industrins miljöfarliga avfall skall genomföras. Detta är nödvändigt för att samhället skall få den insyn i mängden och hanteringen av miljöfarligt avfall som erfordras. Händelserna vid BT-Kemi har starkt visat på nödvändigheten av en förbättrad och stärkt samhällskontroll över företagens miljöstörande verksamhet. Inte minst gäller detta företag som i sin produktion arbetar med kemiska produkter. I miljömotionen 1979/80:1760 krävde vi bl. a. att en av den kemiska industrin finansierad skadeståndsfond skulle byggas upp, att preskriptionstiden för miljöbrott skulle förlängas samt att ett organ benämnt AB Svensk Miljökontroll skulle inrättas för att förbättra tillsynen. Den socialdemokratiska regeringen tillsatte en utredning för att se över miljöskyddslagen. Utredningen lämnade 1978 ett delbetänkande (SOU 1978:80), Bättre Miljöskydd I. Regeringen lämnade på grundval av utredningens förslag i proposition (1980/81:92) förslag till lag om ändring i miljöskyddslagen (1969:387). Med anledning av propositionen krävdes i den socialdemokratiska motionen 1980/81:1953 bl. a. att ett aktiebolag, Svensk Miljökontroll, skulle tillskapas, att preskriptionstiden för alla miljöbrott skulle sättas till samt att en skadeståndsfond för miljöskador skulle inrättas. Den borgerliga riksdagsmajoriteten avvisade de socialdemokratiska förslagen. Vi upprepar därför våra krav. För att förbättra de lokala och regionala myndigheternas möjlighet att pröva och kontrollera miljöstörande verksamhet bör förutsättningarna för inrättandet av ett särskilt serviceorgan, benämnt AB Svensk Miljökontroll, utredas. Grundtanken bakom förslaget är att man därigenom skulle kunna ställa sådana kvalificerade resurser till miljökontrollens förfogande som inte kan byggas upp hos varje länsstyrelse eller kommun. Därigenom skulle bedömningen i miljöfrågor kunna bli mera enhetlig och kontrollen mer effektiv. Starka skäl talar för inrättandet av ett sådant organ. bör därför hemställa hos regeringen om en snabbutredning som belyser möjligheterna att åstadkomma detta serviceorgan. Det är en fråga av stor betydelse för möjligheterna att genomföra de intentioner som miljöskyddslagstiftningen bygger på. Preskriptionstiden för brott enligt miljöskyddslagen har satts till . Miljöbrott är speciella därigenom att verkningarna av de störningar på miljön som brotten ger upphov till ofta blir kända långt efter det den miljöstörande verksamheten ägt rum. Det finns därför anledning att införa speciella bestämmelser om preskriptionstidens längd för brott mot miljöskyddslagen. Den preskriptionstid som beslutat om hänförs till det straffmaximum som bestämts till för brott mot miljöskyddslagen. Enligt vår mening bör av de skäl som ovan redovisats principen om preskriptionstid i relation till straffmaximum inte gälla vid brott mot miljöskyddslagen. För grova miljöbrott som faller under gäller en preskriptionstid av . Enligt vår mening bör samma preskriptionstid gälla för brott mot miljöskyddslagen. Vi föreslår således att preskriptionstiden för brott mot miljöskyddslagen sätts till . Ofta drabbas tredje man ekonomiskt hårt vid miljöbrott av skilda slag. Det kan i dessa sammanhang vara svårt för den som drabbas att få ersättning. Orsaken till detta är ofta den långa tid som förflyter från det miljöbrottet ägt rum till dess skadorna visar sig. Det kan innebära att det företag som orsakar skadorna har lagts ned när skadorna visar sig, varför det inte längre finns någon som kan göras ansvarig för det inträffade. Skadorna kan också visa sig vara så omfattande att även om företaget finns kvar kan det inte ekonomiskt klara skadeståndskraven.