mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — Det är ett starkt svenskt intresse att dessa principer förs vidare till praktisk politik i samtliga berörda länder och att den utveckling av samarbetet på olika områden som förutsätts i slutakten också realiseras. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna kommer med nödvändighet att påverka möjligheterna att svara mot även andra delar av slutaktens bestämmelser. Genom den har de medborgerliga fri- och rättigheterna i blivit en legitim angelägenhet för alla europeiska stater som ett led i utvecklingen mot ett allt närmare alleuropeiskt samarbete på samhällslivets alla områden. Det har varit en central del av svensk utrikespolitik att ge ett aktivt stöd åt och dess ansträngningar att med hjälp av sin stadga åstadkomma en fast internationell fredsordning. En världsutveckling baserad på rätt snarare än makt ligger alldeles självklart i vårt lands intresse. Att inte förmått leva upp till de förväntningar som ställdes på organisationen vid dess grundande är knappast förvånande. Världspolitiken avgörs i minst lika hög grad som då av maktkampen mellan stormakterna. Det är svårt att föreställa sig att de skulle överlämna sin makt och sitt inflytande till en organisation där deras roll är starkt inskränkt. Icke desto mindre har FN betydelsefulla uppgifter att fullgöra och bör på alla sätt ge FN det stöd som organisationen behöver. Inte minst arbetet i FN:s olika fackorganisationer spelar en betydelsefull roll för att utveckla det internationella samarbetet. Men förutsättningarna för att FN:s ställning skall kunna stärkas är att dess majoritet är beredd att verka inom ramen för bestämmelser. Att t. ex. stödja våldsanvändning i andra fall än dem som entydigt definieras i stadgan försvagar organisationens ställning, liksom olika resolutioner som i de demokratiska länderna allmänt uppfattas som extremistiska eller starkt partiska. Svensk FN-politik måste grundas på vår fasta uppslutning kring 1981/82: 2018 uttryckliga regler och de grundläggande principerna för vår utrikes- och säkerhetspolitik i övrigt, även om detta leder till att vårt land i åtskilliga frågor kommer att befinna sig på en annan sida än majoriteten av världsorganisationens medlemsstater. Internationellt ekonomiskt och monetärt samarbete deltar aktivt i det internationella ekonomiska samarbete som bedrivs främst inom ramen för och (), men också inom mera informella grupper som t. ex. den s. k. tioklubben och de nordiska finans- och ekonomiministermötena. Vårt beroende av den internationella ekonomiska utvecklingen har understrukits åtskilliga gånger i det föregående. Onder de senaste årens besvärliga ekonomiska situation har det internationella samarbetet på det ekonomiska området fått starkt ökad betydelse. Därmed ökar också den vikt som måste tillmäta sitt deltagande i detta sammanhang. Som på många andra av det internationella samarbetets områden finns det här en tendens till att det reella inflytandet koncentreras till grupperingar, i vilka inte har något säte eller någon röst. På de s.k. toppmötena mellan de sju stora västländerna fattas beslut som direkt påverkar även vår ekonomi. står också i väsentliga avseenden utanför det betydelsefulla ekonomiska arbete som sker inom ramen för EG. Desto större vikt måste läggas vid arbetet inom och , liksom vid uppbyggandet av ett informellt samarbete på det ekonomisk-politiska området med de länder vilkas ekonomiska utveckling har direkt betydelse för vår egen främst de nordiska länderna, , , och . De konsultationer med EG som inleddes under trepartiregeringen bör fortsätta och vidareutvecklas. Intill deltog inom den s. k. valutaormen i ansträngningarna att söka skapa en ökad monetär stabilitet i i den situation som inträtt efter det att systemet med fasta växelkurser dukat under . När lämnade valutaormen förklarade regeringen, att strävade efter att senare åter kunna knyta den svenska kronan till ett bredare europeiskt valutasamarbete. Etablerandet av det europeiska monetära systemet (EMS) 1978 möttes på många håll med stark skepsis, men systemet har visat sig framgångsrikt. valde emellertid 1978 att då icke ansluta sig till EMS, bl. a. mot bakgrund av att för handel viktiga länder som och då ställde sig utanför. Erfarenheterna av den valutakorg som valdes 1977 har varit något blandade. Det förtjänar att noteras att den kraftiga uppvärdering av den svenska kronan som skedde , och som gjorde devalveringen oundviklig, delvis var en följd av valutakorgens konstruktion och att en svensk EMS-anknytning skulle 1981/82: 2018 ha givit oss en avsevärt bättre utveckling. Det är därför viktigt att noga följer den fortsatta utvecklingen av EMS-systemet och prövar i vilken utsträckning det kan vara lämpligt att knyta den svenska kronan närmare EMS. Skulle något av de för betydelsefulla länder som står utanför EMS besluta om inträde i systemet framstår motiven för en svensk anknytning som starka. Traditionellt har spelat en pådrivande roll i strävandena att åstadkomma olika former av rustningskontroll och nedrustning. Det ligger alldeles självklart i vårt lands direkta intresse att uppnå en situation där de olika staterna kan tillgodose sina säkerhetskrav på lägre och därmed mindre kostnadskrävande rustningsnivåer än . De framgångar som nedrustningsansträngningarna hitintills haft har varit begränsade och har i flertalet fall uppnåtts genom direkta förhandlingar mellan de båda supermakterna. inleddes förhandlingar mellan och om begränsning av bl. a. medeldistanskärnvapen i , och kommer förhandlingarna om en begränsning också av de strategiska kärnvapenstyrkorna att återupptas. Det finns all anledning att uttala förhoppning om att dessa förhandlingar skall leda till resultat, även om det i båda fallen rör sig om förhandlingar som kan komma att ta avsevärd tid i anspråk och där även dellösningar måste betecknas som framsteg. har frågan om olika åtgärder för rustningskontroll i och i tilldragit sig ökad uppmärksamhet. Icke minst gäller detta frågan om kärnvapenfria zoner. Inom ramen för den europeiska säkerhetskonferensen (ESK) har tillsammans med andra stater lagt fram förslag om en utvidgning av s.k. förtroendeskapande åtgärder, innefattande bl. a. förhandsanmälan av större militära övningar eller truppförflyttningar. Hitintills har det emellertid icke varit möjligt att nå överenskommelser om åtgärder utöver de som ingick i avtalet i . Det är också värt att notera att under bl. a. de olika uppladdningarna mot 1980 och 1981 valde att icke respektera på denna punkt. Utbyggnaden av de förtroendeskapande åtgärderna skulle innebära ett betydelsefullt steg mot en ökad säkerhet mot plötsliga förändringar i det militära läget och vore därför ett värdefullt bidrag till rustningskontrollansträngningarna i . De svenska insatserna i denna fråga måste därför föras vidare . De ansträngningar för att uppnå rustningskontroll som gör bör ske på ett sätt som ger utsikter till varaktig framgång. Detta torde förutsätta att de utgår från strävan att bevara den militära balansen och söka lösningar som ökar de deltagande staternas säkerhet. Ensidiga nedrustningsåtgärder är ingen väg till en fredligare utveckling. 1981/82: 2018 stället riskerar sådana att leda till en obalans som föder en instabilitet som kan komma att hota freden. Den del av den s. k. fredsrörelsen som ensidigt ställer sig bakom krav på nedrustning i det ena maktblocket men förtiger vad som pågår i det andra tjänar icke fredens sak. Frågan om inrättandet av en kärnvapenfri zon i har fått förnyad aktualitet genom den inrikespolitiska debatten i vissa nordiska länder och genom intensiva ansträngningar från sovjetiskt håll att ge olika förslag i denna riktning sitt stöd. I fredstid finns inga kärnvapen lagrade på de nordiska staternas territorium. och medlemskap i innebär ytterst att de medverkar i det västliga kärnvapenförsvaret gentemot men inte tillåter stationering av kärnvapen på sina territorier. De kärnvapen som förekommer i det nordeuropeiska området är främst de som finns på olika sovjetiska enheter i och de som finns i nordvästra delar. Det ter sig självklart att arbetet med att uppnå en kärnvapenfri zon i i första hand koncentreras på att göra kärnvapenfritt och att ta bort de kärnvapen i nordvästra som uppenbarligen är avsedda för insats mot mål i . Grunderna för den svenska inställningen i dessa frågor lades fast av . Därav framgår att den skall hålla kontakt med övriga nordiska länder, att en kärnvapenfri zon måste ses i ett europeiskt sammanhang samt att den måste omfatta de kärnvapen som faktiskt förekommer i det nordeuropeiska området. Den har senare, enligt uppgift, sökt att få klarläggande från om dess vilja att vidta konkreta åtgärder för att föra undan kärnvapen ur och från nordiska område. Några sådana klarlägganden har emellertid icke stått att få. I brist på sådana är det svårt att se hur frågan skall kunna föras vidare. Förekomsten av kärnvapen ombord på den sovjetiska ubåten i har på ett dramatiskt sätt illustrerat nödvändigheten av att blir en direkt del av en nordisk kärnvapenfri zon. Kränkningen kunde icke undgå att negativt påverka tilltron till goda vilja, eftersom den sammanföll med ett skede av stark sovjetisk propaganda för en kärnvapenfri zon i . Det är mot denna bakgrund självklart att ett eventuellt zonarrangemang måste vara försett med starka kontrollinstrument för att vara effektivt. Grunddragen i svensk utrikespolitik har vid upprepade tillfällen uttalat sig om grunderna för vår utrikespolitik, bl. a. med utgångspunkt i motioner från moderata samlingspartiet. Moderata samlingspartiet vill att svensk utrikespolitik alltfort skall baseras 1981/82: 2018 på följande principer: - en fast neutralitetspolitik stödd av ett starkt försvar, - en vidgad nordisk samverkan, - en utveckling av de kulturella och ekonomiska förbindelserna med , - ett fortsatt aktivt stöd åt , - en pådrivande verksamhet rörande realistiska, allmänna och balanserade nedrustningssträvanden, - en effektiv biståndspolitik. Målet för svensk säkerhetspolitik är att trygga vårt land som fri och oberoende nation och därigenom garantera det svenska folkets rätt att i demokratisk ordning forma sitt samhälle. Grunderna för den svenska säkerhetspolitiken har beskrivits i avsnittet i världen. Efter mått av vår begränsade förmåga bör vi sträva efter att förebygga konflikter i vår omvärld. Om konfliktorsaker blir undanröjda blir också de hot som kan riktas mot färre eller av lägre dignitet. De svenska insatserna i fråga om internationell nedrustning och åtaganden inom FN:s fredsbevarande verksamhet är exempel på åtgärder för att skapa en tryggare säkerhetsmiljö. alliansfria ställning och läge mellan de två stora maktblocken ställer krav på insatser som går utöver vad jämförbara alliansbundna stater har att prestera. De jämförelsevis höga försvarsutgifterna i beror på att vi i politisk enighet valt att själva garantera vår frihet. Säkerhetspolitiken innefattar olika politiska områden vid sidan av utrikesoch försvarspolitiken. Handelspolitiken och biståndspolitiken har fått ökad betydelse som säkerhetspolitiska element. har, som tidigare anförts, nedrustningspolitiken alltmera fått karaktär av säkerhetspolitiskt instrument. Försvarspolitiken är dock grunden för svenskt säkerhetspolitiskt tänkande och handlande. De krav som ställs på det svenska totalförsvaret är främst beroende av de militära förhållandena i . Utvecklingen har visat att de förhoppningar som knöts till avspänningssträvandena inte kunnat infrias. I stället har motsättningarna mellan de bägge supermakterna skärpts, rustningsansträngningarna åter intensifierats och antalet möjliga konflikthärdar snarare ökat än minskat. Den sovjetiska invasionen av visade entydigt den sovjetiska supermaktens strävan efter att med militär makt tillvarata vad den anser vara i sitt intresse. Invasionen av markerade inled 1981/82: 2018 ningen till ett nytt skede i de internationella relationerna. Antalet konflikthärdar i olika delar av världen har snarare ökat än minskat . Den instabila situationen i , kriget mellan och , säkerhetsproblemen kring Mellersta Österns oljetillgångar, de bestående motsättningarna mellan och vissa av dess grannstater, den vietnamesiska ockupationen av Cambodja och den fortgående konfrontationen mellan och Cambodja liksom utvecklingen i och södra innebär alla i varierande grad risker för konflikter som plötsligt kan flamma upp och breda ut sig på ett sätt som kan komma att beröra även situationen i vårt närområde. I har händelseutvecklingen i och kring tydligt visat på de spänningar som finns i den uppdelning av i en Sovjetdominerad och i en fri hälft som blev ett av resultat. Den sovjetiska makten över är icke accepterad av dessa nationer och folk och utgör därmed en ständig källa till instabilitet och oro. Under har med stor konsekvens satsat på att förstärka sin militära styrka på så gott som samtliga områden. På det kärnvapenstrategiska området har utvecklingen gått från amerikansk överlägsenhet över jämvikt till en situation där på viktiga områden är överlägset. har den sovjetiska flottan gradvis byggts ut med moderna enheter för operationer ute på världshaven, långt från det sovjetiska moderlandet. I och längs gränsen till har de sovjetiska arméstridskrafterna moderniserats som deras numerär ökat. I och har försvarsansträngningar icke uppvisat samma enhetliga mönster. Under en stor del av - bortsett från de ansträngningar som kriget i medförde för - minskade de västliga försvarsansträngningarna. Detta leder till en förskjutning i styrkeförhållandena mellan de bägge maktblocken. Först sista år inleddes inom NATO en real ökning av försvarsåtgärderna i linje med vad som skett inom . har det nordeuropeiska området i huvudsak kännetecknats av betydande säkerhetspolitisk stabilitet. Detta gäller i synnerhet de nordiska staternas säkerhetspolitiska situation. Den svenska alliansfriheten, stödd av ett starkt försvar, har tillsammans med och NATO-medlemskap och dess villkor samt den finländska neutralitetspolitiken skapat ett stabilitetsmönster som varit till gagn för såväl de nordiska staterna själva som de bägge maktblocken. har dock den strategiska betydelsen av det nordeuropeiska och nordatlantiska området, varav är en del, ökat starkt. Detta hänger intimt samman med behov av att säkra delar av sina kärnvapenstridskrafter genom att basera dem på ubåtar basera 1981/82: 2018 de i Murmanskbasen och med och som sina naturliga operationsområden. De bägge maktblockens ökade intresse för detta område har kommit till uttryck på olika sätt. På den sovjetiska sidan är det främst den mycket starka militära uppbyggnaden på som är värd att uppmärksamma. Men även i har den sovjetiska aktiviteten ökat. Den mycket stora landstigningsövningen bekräftade den vikt som läggs vid sådana operationer. har kärnvapenbärande robotubåtar varit permanent stationerade i . Genom upptäckten av kärnvapen ombord på U 137 i klargjordes att en mycket stor del av den sovjetiska Östersjömarinens fartyg är avsedda för kärnvapeninsatser. I debatten har stor uppmärksamhet getts åt den ökade betydelse som svenskt luftrum kan förväntas ha för de bägge maktblocken. I ett tidigt skede av en konflikt kan det främst vara fråga om sovjetiskt flygs möjligheter att från sina baser nå ut mot sina mål på över , medan det i ett senare skede av ett krig som trappats upp till den strategiska kärnvapennivån kan vara fråga om amerikanska kryssningsrobotar på väg mot mål i nordvästra . Även om grunddragen i det säkerhetspolitiska mönstret i det nordeuropeiska och nordatlantiska området kan förväntas bestå, riskerar spänningarna i området att tillta i takt med att dess strategiska betydelse ökar. Detta innebär också att risken för snabba förändringar blir större. Svensk säkerhets- och försvarspolitik måste anpassas efter de delvis nya krav som detta ställer. Den militära utvecklingen går mycket snabbt, inte minst på det konventionella vapenområdet. Supermakterna satsar huvuddelen av sina försvarsanslag på konventionella vapen. Även i de storstrategiska sammanhangen spelar dessa en viktig roll. Detta glöms ofta bort i den kärnvapendominerade diskussionen. En viktig utgångspunkt är att kärnvapnen kan sägas vara alltför farliga för att användas, eftersom ett totalt kärnvapenkrig bara kan ha förlorare. Få bedömare anser därför att en väpnad konflikt skulle börja som ett kärnvapenkrig. Mera sannolikt är att det i vart fall inledningsvis förs med konventionella vapen. När det gäller den militära balansen i har ett betydande övertag på den konventionella sidan. Dess styrkor är organiserade och utbildade för en snabb pansaroffensiv mot . Inte minst beror detta på att den militärtekniska utvecklingen medfört att det blivit möjligt att genomföra snabba, överraskande operationer, som ger motsidan kort förvarningstid. Stora styrkor kan nu snabbt framföras på marken, i luften och till sjöss. De civila kommunikationerna byggs ut. bygger militärblocken upp allt större rent militära transportresurser. 1981/82: 2018 också ökat oerhört sedan som truppen skyddas i pansarfordon. Flygstridskrafterna moderniseras i snabb takt. Det kan vara värt att notera att Sovjetsidans flyg tidigare haft en mer defensiv uppbyggnad med uppgift att skydda de utpräglat offensivt organiserade markstridskrafterna. hade NATO-flyget ensamt en mer offensiv uppbyggnad. Tonvikten låg på möjlighet till flygattacker på djupet av motståndarens territorium. har producerat ett stort antal vapensystem med lång räckvidd avsedda att slå mot NATO:s bakre linjer. har NATO tagit fram flygplanstyper som är bättre ägnade att luftförsvara det egna territoriet och planerar stationering av nya medeldistansrobotar i . Med hjälp av robotar har även små fartygs eldkraft ökat betydligt. NATO:s tidigare överlägsenhet på haven har försvagats genom tillkomsten av den sovjetiska högsjöflottan, som omfattar också hangarfartyg. För svensk del kan det vara värt att notera att det sker en snabb upprustning av specialfartyg för landstigningsoperationer. Denna utveckling berör inte enbart . En klar tendens är att supermakterna satsar stora resurser på att skapa styrkor, speciellt avsedda att sättas in på stora avstånd och var som helst i världen. Som exempel kan nämnas den amerikanska enhet som sätt upp bl. a. med tanke på eventuell insats i . visade i samband med invasionen av att det har stor kapacitet att snabbt och överraskande sätta in betydande styrkor även inom avlägset belägna områden. Utvecklingen kan öka risken för att supermaktsstyrkor ställs direkt emot varandra utanför vår världsdel något som inte inträffat . En sådan konfrontation skulle med stor sannolikhet få spridningseffekter också till . Kärnvapen och kärnvapendoktrinernas främsta syfte är att avskräcka från kärnvapenanvändning och väpnade konflikter över huvud. I den officiella sovjetiska doktrinen har kärnvapnen framställts som om de vore helt vanliga vapen ehuru kraftigare. På västsidan har doktrinerna genomgått en utveckling som framställer det som mer möjligt att föra ett kärnvapenkrig på lägre nivå, utan att kriget trappas upp till ett totalt kärnvapenkrig. Både i öst och väst finns dock en grundläggande insikt om att utvecklingen kan bli omöjlig att kontrollera så snart den s. k. kärnvapentröskeln överskrids. Många officiella uttalanden vittnar om detta. En insats av kärnvapen. skulle därför bli mest tänkbar om ett krig utbrutit i och ena sidan håller på att överflyglas av motståndarens konventionella styrkor. anses det sovjetiska kärnvapenhotet mot ha ökat kraftigt, främst genom utplaceringen av s. k. med stor räckvidd, träffsäkerhet och sprängstyrka. 1981/82: 2018 Delvis som svar härpå har NATO fattat beslut om att fr. o. m. slutet av påbörja utplaceringen av kryssnings- och medeldistansrobotar som från baser i olika västeuropeiska länder kan nå mål i . inleddes i förhandlingar mellan och om begränsning av dessa och andra liknande vapensystem. Medan föreslagit stopp för utplacering av alla nya vapen, vilket skulle innebära att dagens sovjetiska överläge permanentades, har föreslagit en s. k. noll-lösning, innebärande stopp för alla färdigställda och planerade vapen av denna art. Vi anser att ett krigsavhållande svenskt försvar, huvudsakligen uppbyggt för att möta ett konventionellt angrepp är vårt bästa skydd också mot kärnvapen. Våra möjligheter att undgå ett kärnvapenangrepp ökar rimligen starkt om vi lyckas förbli neutrala i en inledande konventionell fas av en eventuell europeisk väpnad konflikt. Om vi inte blir indragna i kriget då kärnvapentröskeln överskrids torde sannolikheten vara liten för att någon part har militära motiv för att sätta in kärnvapen mot oss. Hot mot vårt oberoende Aggression mot vårt land kan ta sig olika uttryck, från diplomatiska påtryckningar, ekonomiska sanktioner, avspärrning etc. ända till regelrätt militär invasion och terroranfall. Genom ett starkt svenskt försvar, gott befolkningsskydd och genom olika typer av försörjningsberedskap etc. kan vi göra oss mindre sårbara för hot eller aggression på lägre konfliktnivåer. En stat som verkligen vill kränka vår integritet och hota vår frihet tvingas därför ta till militära medel. Försvaret bör vara så starkt att kostnaderna för att sätta anfallsplanerna i verket ter sig dyrbarare än de fördelar som kan uppnås. Totalförsvarets olika grenar måste därför byggas upp och verka så att de ömsesidigt kompletterar varandra och i samverkan åstadkommer största möjliga effekt. Befolkningsskyddet består t. ex. både av skyddsrum, skyddsmasker, utrymningsplaner m. m. och av militärt luftförsvar i form av jaktflyg och luftvärnsrobotar. En utgångspunkt för våra bedömningar är att i sig knappast är ett så viktigt strategiskt mål för någon stormakt att det bedöms som värt att gå i krig för med ett isolerat angrepp. Det är först i inledningen av eller i samband med en europeisk konflikt som ett angrepp mot torde kunna bli aktuellt. I en sådan situation måste emellertid de båda blocken avdela huvuddelen av sina militära styrkor mot varandra. Endast en begränsad del av dessa kan avdelas mot oss. Möjligheterna för en angripare att rikta olika slags hot både och rum mot oss har dock ökat. Hela skalan av aggressionsmedel kan utnyttjas i snabba och växlande former och riktas mot befolkning, förnödenhets- och energiförsörjning och mot vårt militära försvar. En sådan hotbild förutsätter 1981/82: 2018 att det militära och civila försvarets olika resurser i varje läge måste kunna utnyttjas så att största möjliga totala försvarseffekt uppnås. En god samverkan och ett gott samarbete mellan alla olika funktioner i vårt samhälle måste därför finnas för att möta de hot som kan uppkomma. Vår samlade försvarsförmåga är avgörande för det stöd som kan ges vår strävan efter neutralitet och oberoende i ett läge av kris eller krig i vår omvärld. Det samlade totalförsvarets förmåga till snabba beredskapshöjningar måste förbättras för att bättre kunna svara mot de ökade risker för snabbt uppflammande kriser som den internationella utvecklingen medfört. Även om det i första hand är mot det militära försvaret som krav på en mycket snabb höjning av beredskap och insatsmöjligheter måste riktas kan denna utveckling inte undgå att påverka även andra delar av totalförsvaret. För att totalförsvaret skall kunna använda det civila samhällets samlade resurser vid ett kris- eller krigstillstånd är det nödvändigt att samverkan redan i fredstid är väl planerad och övad. Inte minst gäller detta den samlade ledningsorganisationen för olika delar av samhället. De åtgärder som försvarskommittén förordat för att ytterligare förbättra samverkan framstår som angelägna. Ökad uppmärksamhet måste riktas mot totalförsvarets roll vid spänning, kris eller krig i vårt närområde. Då kan olika typer av hot uppkomma som ställer delvis annorlunda krav på totalförsvaret än de som ställs vid ett regelrätt militärt anfall från en stormakts sida.