mot · G5022352 · 1982-03-25 00:00:00 — Ett återinförande av räntebefrielse skulle också bidra till att lösa ett annat problem som diskuteras i den utredningsrapport som ligger till grund för propositionen, nämligen att temporärt variera räntan på nya lokaliseringslån för byggnads- och maskininvesteringar. Motivet skulle vara att man på detta sätt mera selektivt och konjunkturvarierat skulle kunna stimulera de nödvändiga industriinvesteringarna. Enligt vår mening skulle det föreslagna systemet leda .ill en ytterst komplicerad administrativ hantering och åtgärden skulle sannolikt få en mycket begränsad effekt, i all synnerhet som lånandelen av lokaliseringsstödet i de mest utsatta områdena ofta är obetydlig. En möjlighet att lämna räntebefrielse skulle enligt vår uppfattning ge samma effekt. I samband med att möjligheten till räntebefrielse slopades infördes en möjlighet att bevilja ränteanstånd i högst . Enligt propositionen råder det inget tvivel om att instrumentet ränteanstånd har bidragit till att göra det regionalpolitiska stödsystemet ytterligare komplicerat. Dessa erfarenheter har också bekräftats i AMS remissyttrande, där det sägs att instrumentet komplicerar administrationen av lokaliseringslånen. Regeringen föreslår därför att ränteanstånd inte skall tillämpas i normala stödärenden utan begränsas till undantagsfall. Vi kan godta förslaget, men förutsätter att de nackdelar, som slopandet kan medföra för enskilda företag, kompenseras genom att företagen i förekommande fall beviljas viss räntebefrielse på lokaliseringslån. Vi föreslår sålunda att räntebefrielse på lokaliseringslån återinförs som regionalpolitisk stödform. Räntebefrielse bör kunna erhållas i högst . Detta innebär att statens intäkter i form av räntor på lokaliseringslån minskas i jämförelse med regeringens. Minskningen kan beräknas till ca 70 milj. kr. Vi är medvetna om att ett återinförande av räntebefrielsen kan bidra till att öka efterfrågan på lokaliseringslån och därmed minska bankernas engagemang. Vi har därför övervägt att föreslå införandet av en ny stödform, nämligen statliga bidrag till räntan på lån i kreditinstitut. Vi är dock inte beredda härtill utan ytterligare överväganden och föreslår att regeringen låter utreda frågan och, om utredningen så föranleder, återkomma till med förslag i ärendet. riksdag beslutade på regeringens förslag att rätten till lokaliseringslån för rörelsekapital avskaffades i de stödområden som inte ingår i stödområde 4-6 och att rätten till lokaliseringslån skars ned från maximalt till maximalt av godkänt stödunderlag i samtliga stödområden. I vår partimotion 1981/82:46 framhöll vi att regeringens förhoppningar att bankerna i fortsättningen skulle vara villiga att öka sitt risktagande i de berörda företagen torde sakna täckning. Ofta handlar det i detta sammanhang om företag som bedöms ha osäkra framtidsutsikter som de inte sällan saknar fullgoda säkerheter. Vi föreslår därför att möjligheterna att erhålla lokaliseringslån till omsättningstillgångar återinförs i stödområde D. Vi föreslår vidare att lokaliseringslån jämte i förekommande fall lokaliseringsbidrag skall kunna utgå med maximalt av godkänt stödunderlag i samtliga stödområden. Regeringen bör om synnerliga skäl föreligger kunna bevilja lokaliseringslån med högre belopp. I propositionen föreslås att längsta lånetid för lokaliseringslån i samband med byggnadsinvesteringar ökas från 20 till . Motivet är att det bör råda överensstämmelse mellan lånetiden och de skattemässiga avskrivningstiderna. Vi godtar förslaget men vill erinra om att en förlängning av lånetiden inte står i god överensstämmelse med den av regeringen i olika sammanhang förordade samordningen mellan lokaliseringsstödet och bankernas kreditgivning. Kreditinstituten beviljar sällan krediter med längre löptid än . Med hänsyn till den stora utgående reservationen på anslaget C 2. Regionalpolitisk stöd: Lokaliseringslån beräknar vi att våra förslag till förbättrade regler för lokaliseringslånen och förändring av stödområdena kan genomföras utan någon ökning av anslaget jämfört med regeringens förslag. Vi beräknar alltså anslagsbehovet till 500 milj. kr. Det av regeringen föreslagna lokaliseringsbidraget har stora likheter med det tidigare avskrivningslånet. Bidraget skall emellertid i normalfallet fördelas med resp. 30, 20, 10, 10, 10, 10 och från utbetalningstidpunkten. Det bidrar utan tvivel till att ge det enskilda företaget ett gott initialstöd och eliminerar därmed en av de viktigaste bristerna med det gamla avskrivningslånet, som vi har påtalat. Vi godtar därför förslaget. Vi har heller ingenting att erinra mot att lokaliseringsbidragets storlek anpassas utifrån en totalkalkyl över investeringar i byggnader och maski ner samt inkörningskostnader. Det är emellertid utomordentligt viktigt att det vid avskrivningstillfällena sker en noggrann sakprövning av om företaget har gjort vad det har kunnat för att uppfylla de utfästelser som gjorts när lokaliseringsbidraget beviljades. Framför allt måste myndigheterna kontrollera att de utlovade sysselsättningseffekterna har uppnåtts, och om så inte är fallet bör åtgärder vidtas för att omvandla lokaliseringsbidraget till lokaliseringslån. När det gäller lokaliseringsbidragets storlek godtar vi att procentandelarna blir lika stora för såväl byggnads- som maskininvesteringar. Det kan vara motiverat med hänsyn till den allt större betydelse som investeringar i maskiner fått för företagens utveckling. Däremot anser vi det vara omotiverat att sänka den övre gränsen för lokaliseringsbidrag i ett par av stödområdena. Propositionen föreslår att lokaliseringsbidrag skall kunna utgå med högst av godkänt stödunderlag i stödområde A, med högst i stödområde B och med högst i stödområde C. Vi föreslår att nuvarande procentsatser bibehålls, nämligen i stödområde A, i stödområde B och i stödområde C. Vi har tidigare föreslagit att ytterligare ett stödområde, benämnt stödområde D, inrättas. För detta stödområde föreslår vi att lokaliseringsbidrag skall kunna utgå med högst av godkänt stödunderlag. Den nuvarande möjligheten att i särskilda fall besluta om högre stöd i de olika stödområdena bör bibehållas, dock att stödet inte får överskrida den högsta procentsatsen i stödområde A. Vi har inget att erinra mot vad som anförs i propositionen beträffande dels sysselsättningskravet i samband med beviljande av lokaliseringsbidrag till maskininvesteringar, dels lokaliseringsstöd till ersättnings- och rationaliseringsinvesteringar. Vi har tidigare avstyrkt förslaget om införande av investeringsbidrag utanför stödområdena och framhållit att lokaliseringsstöd under en övergångstid bör kunna utgå i dessa områden efter prövning i varje enskilt fall. Vi anser det inte erforderligt att ange någon övre gräns för lokaliseringsbidrag i sådana lokaliseringsärenden. Lokaliseringsstödets storlek bör bestämmas av regeringen från fall till fall. Beträffande anslagsbehovet i fråga om lokaliseringsbidrag vill vi framhålla följande. Vi kommer längre fram i motionen att avstyrka förslaget om ett sammanhållet anslag för beslut på länsplanet om lokaliseringsbidrag, glesbygdsstöd och åtgärder i anslutning till länsplanering m. m. Det innebär att även i fortsättningen de av fastställda beslutsramarna och inte anslagsbeloppen för ett visst budgetår blir styrande för verksamhetens omfattning. Med hänsyn till det outnyttjade utrymmet inom de ramar som fastställde bedömer vi att våra förslag till stödregler ryms inom oförändrade ramar. När det gäller anslaget för /83 beräknar vi att våra förslag endast i begränsad omfattning kommer att öka behovet av utbetalningar. Vi beräknar anslagsbehovet under förslagsanslaget C 1. stöd: Bidragsverksamhet till 425 milj. kr. Vi har i det föregående förordat att ett särskilt omställningsstöd införs för att användas i strukturpolitiskt syfte. I detta sammanhang vill vi också beröra frågan om projektverksamheten i länen. Under budgetåren 1979/80 och 1980/81 har ställt vardera 35 milj. kr. till förfogande för att vidta olika åtgärder i anslutning till länsplaneringen. Medlen, som har fördelats efter sysselsättningsproblemens svårighetsgrad i länen, har disponerats av länsstyrelserna. Medlen har i stor utsträckning utnyttjats för att komma till rätta med problemen som uppstått i samband med större företagsnedläggningar och strukturella förändringar i näringslivet. Projekten har inte minst varit inriktade på förberedande åtgärder av olika slag för att förnya näringslivet och skapa nya arbetstillfällen. En hel del sådana har redovisats i socialdemokratiska motioner under den allmänna motionstiden. Erfarenheterna har varit positiva och visat att ett nära samarbete mellan , , utvecklingsfonden, kommunen och enskilda företag har kunnat frigöra positiva krafter för att vitalisera näringslivet. Vi anser därför att verksamheten bör fortsätta. I huvudsak har dock de åtgärder som vidtagits varit av defensiv natur i den meningen att man försökt åstadkomma en industriell förnyelse först när strukturproblemen redan har uppkommit. Vi anser att den fortsatta verksamheten i större utsträckning bör ges en offensiv inriktning genom att metoder utarbetas och modeller prövas för att möta väntade strukturkriser. För att möjliggöra en sådan komplettering av verksamheten föreslår vi att ytterligare 20 milj. kr. eller sammanlagt 55 milj. kr. anvisas för ändamålet. Medlen bör liksom kunna utnyttjas i alla delar av landet. Vi vill betona att dessa medel inte skall användas för stöd till företag. Genomförandet av projekten bör enligt vår mening ske i nära samverkan med den industripolitiska beredningsgrupp som vi i annat sammanhang i motionen föreslagit skall inrättas i anslutning till varje länsstyrelse. a. för att utvärdera dessa projekt och få i gång en process som kan leda till ett förverkligande av de regionala idéerna krävs både närmare studier och överläggningar med företag, kreditinstitut och kommuner som är beredda att engagera sig i projekten. De erforderliga medlen bör anvisas under ett nytt anslag, Regionalpolitiskt stöd: Regionalpolitiskt utvecklingsarbete. Detta anslag bör också innefatta de medel - 20 milj. kr. - som vi i det föregående förordat för att stimulera regionalt nyföretagande. Anslaget bör sålunda upptas med sammanlagt 75 milj. kr. I anslutning till frågan om lokaliseringsstöd vill vi understryka att det i många fall kan ha stor betydelse att kommunala representanter får direkt insyn i skötseln av företag som har fått statligt regionalpolitiskt stöd. En sådan insyn är av betydelse för uppföljningen av hur företagen utvecklas. Det har också stor betydelse för planeringen inom kommunen men är även till gagn för företagen, som snabbt kan få del av kommunens syn på problem som kan uppstå. Vi förordar därför att kommun skall beredas möjlighet att utse representant i styrelsen för företag som erhållit lokaliseringsstöd. Det ankommer på regeringen att utforma bestämmelserna om säkerhet för lokaliseringsstöd. Vi vill dock framhålla följande. har praxis varit att man har krävt tredubbla säkerheter, såväl pantbrev som företagsinteckningar och borgen på fulla lånebeloppet. Det finns självfallet goda skäl för att ställa krav på fullgoda säkerheter. Statens fordringar blir på detta sätt skyddade för det fall att företaget kommer på obestånd, och myndigheterna får en rimlig möjlighet till insyn i företagen, vilket bl. a. har stor betydelse i samband med uppföljningsverksamheten. Å andra sidan kan man inte bortse från att statens krav på tredubbla säkerheter innebär en ganska tung belastning på företagen, i synnerhet som kostnaden för att ta ut pantbrev och företagsinteckningar successivt har ökat. Det nuvarande systemet har enligt vår mening utvecklats till något av en slentrian och det finns goda skäl att något minska statens anspråk när det gäller säkerheter. Vi har också erfarit att praxis inneburit en viss uppluckring av systemet. Flera länsstyrelser har ofta avstått från att ta ut tredubbla säkerheter, och AMS tar i normalfallet ut pantbrev och företagsinteckningar för det sammanlagda beloppet av avskrivningslån och lokaliseringslån samt kapitaliserat ränteanstånd. Fördelningen mellan pantbrev och företagsinteckningar prövas också från fall till fall. Regeringen anmäler nu i propositionen att man avser att tillämpa en sådan ordning i fortsättningen, och vi har ingen erinran häremot. När det gäller borgensfrågan är det framför allt den borgen som krävs av privatpersoner som är av intresse. Denna typ av borgen är ju inte att betrakta som en säkerhet på samma sätt som pantbrev och företagsinteckningar. Den är framför allt en markering av att företagsledaren själv tror på sitt projekt och en för honom att noggrant följa företagets utveckling och vidta nödvändiga åtgärder för att företaget skall klara sig. Detta syfte är väsentligt, och ett fullständigt slopande av kravet på personlig borgen bör därför inte komma i fråga. Det råder emellertid inget tvivel om att kravet på full borgen varit utomordentligt betungande för den enskilde i vissa fall. har det t. o. m. upplevts som stötande att borgen har krävts för så stora belopp att man redan från början kunnat inse att borgensmannen aldrig skulle kunna infria mer är en bråkdel av förpliktelserna. Därför har också frågan om att införa ett begränsat borgensansvar diskuterats . Senast proposition om regionalpolitiken framhölls att systemet med begränsat borgensansvar borde kunna komma till ökad användning. Regeringen har emellertid dröjt med att utarbeta några riktlinjer för hur ett system med begränsad borgen skulle kunna utformas. Det är därför tacknämligt att propositionen nu anger vissa allmänna normer för hante ringen av denna fråga. Enligt propositionen bör personlig borgen ställas för av det sammanlagda lokaliseringsstödet, dock lägst . För stödbelopp över 10 milj. kr. bör en lägre procentsats kunna tillämpas. Om det finns flera delägare bör borgensbeloppet kunna anpassas därefter, men bara i undantagsfall bör en borgen . per person godtas. Vi anser att de angivna beloppen kan vara ett lämpligt riktmärke men vill betona att en bedömning måste ske från fall till fall med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. Ett specialproblem som propositionen tar upp är det inte ovanliga fall, då en kommun går in och stöder ett företag genom att ställa borgen för banklån. Det är en företeelse som har fått en inte obetydlig utbredning trots att vid olika tillfällen understrukit att det är statlig uppgift att främja en lokalisering till de områden där behoven är störst. Därtill kommer att systemet bidrar till att minska bankernas ansvar inom lokaliseringspolitiken. Med borgen på banklånet, som i alla stödärenden ges den bästa säkerheten, försvinner bankernas förlustrisk och därmed också motivet för en riskprövning från bankernas sida. En sådan prövning är av stor betydelse eftersom bankerna ofta har god personkännedom och mångårig erfarenhet av företagares sätt att sköta sina affärer. Det är slutligen också så att systemet med kommunala engagemang för enskilda företag gör att företagen kan spela ut kommunerna mot varandra och på så sätt tvinga till sig fördelar av olika slag. Det är då vanligen de svaga kommunerna som förlorar i dragkampen, inte minst kommunerna i skogslänens inland. Vi delar därför den i propositionen framförda uppfattningen att borgen bör begränsas till sådana verksamheter, för vilka kommunerna själva har möjlighet att erhålla regionalpolitiskt stöd. Utbildningsstöd Vi kan inte godta propositionens förslag att utbildningsstöd skall avskaffas som särskild stödform och att utbildningskostnaderna fortsättningsvis skall täckas inom offertstödets ram. Vi anser det vara väsentligt att utbildningsbehovet blir föremål för noggrann prövning, och därför förordar vi att nuvarande ordning skall bestå. Vi vill erinra om att AMS har haft överläggningar med de centrala yrkesnämnderna för att åstadkomma en snabbare handläggning av ärendena. Ytterligare förenklingar torde dock vara möjliga, och vi föreslår att regeringen ger AMS i uppdrag att undersöka förutsättningarna härför. Sysselsättningsstöd Vi har ingenting att invända mot en mindre förändring som föreslås och som innebär att antalet årsarbetsplatser i fortsättningen skall avrundas nedåt till tiondels årsarbetskraften vid beräkning av stödets storlek. Den ändring som genomfördes och som innebar att antalet årsarbetskrafter skall avrundas till närmast lägre hela tal har visat sig oförmånlig för småföretagen. Den nu föreslagna förändringen torde heller inte föra med sig större administrativt merarbete. En fråga som visat sig ha stor praktisk betydelse för många företag har varit i vilken utsträckning sysselsättningsstöd kan utgå i samband med att man tar över ett annat företag. Det har rått stor osäkerhet på denna punkt, och därför är det att det nu sker en precisering i propositionen. Preciseringarna, som vi inte har något att invända mot, innebär följande. Sysselsättningsstöd bör utgå om den övertagna verksamheten ges en helt ny inriktning och de övertagna tillgångarna har obetydligt värde för den nya verksamheten. Om den övertagna verksamheten varit nedlagd lägst bör också sysselsättningsstöd kunna utgå. Sysselsättningsstöd bör slutligen kunna utgå för det antal årsarbetskrafter varmed sysselsättningen överstigit antalet årsarbetskrafter i den övertagna verksamheten under kalenderåret före övertagandet. När systemet med offertstöd infördes betonade mycket starkt att stödformen borde ingå som ett led i en offensiv regionalpolitik för att bi. a. förmå större industriföretag att etablera sig i de utsatta delarna av landet. Tanken var att man skulle förena det företagsekonomiska intresset med det samhällsekonomiska genom att staten på offert från ett företag betalade särskild ersättning för att företaget skulle vidta åtgärder som låg i linje med den regionalpolitiska målsättningen. Tanken var att metoden skulle komma till användning främst i och vid nyetableringar i skogslänens inre delar. Man måste tyvärr konstatera att syftet med offertstödet i allt väsentligt har blivit förfelat. Det har i många fall använts för att lösa ett antal relativt marginella problem. Det är också anmärkningsvärt att offertstödet, i strid mot sitt ursprungliga syfte, i inte obetydlig utsträckning har kommit till användning i s.k. rekonstruktionsfall för att rädda sysselsättningen i företag som kommit i farozonen, dvs. en defensiv användning i stället för en offensiv. Orsaken till den uppkomna situationen är det svaghetstillstånd som har präglat regionalpolitiken . Vi anser det vara utomordentligt viktigt att det offensiva instrument som offertstödet utgör nu återupprättas. Enligt vår mening bör detta instrument användas som en del av det samråd mellan de större företagen och staten inom ramen för den aktiva näringspolitik som vi förespråkat i andra sammanhang. En annan del av detta samråd är det förslag om införande av ett system med etableringstillstånd som vi har framlagt i denna motion. Detta system skapar förutsättningar för ett fördjupat samråd mellan staten och de större företagen, och offertstödet bör ingå som ett naturligt led i förhandlingarna. Vi vill också understryka den roll som offertstödet kan spela för att påverka lokaliseringen inom den privata tjänstesektorn och som vi behandlat i annat sammanhang i motionen. Vi har noterat att också propositionen framhåller det önskvärda i att den ursprungliga tanken med offertstödet fullföljs i ökad utsträckning. Med hänsyn till den passivitet som regeringen har visat som har gått sedan 1979 års riksdag betonade vikten av att offertprincipen kommer till vidgad användning föreslår vi, att ånyo understryker det angelägna i att offertsystemet systematiskt utnyttjas som ett led i en offensiv politik för att tillföra de mest utsatta delarna av skogslänen nya arbetstillfällen. I vår energipolitiska motion har vi slagit fast att det är av grundläggande betydelse för vår energiförsöijning att inhemska bränslen i så stor omfattning som möjligt kan ersätta vårt oljeberoende. Vi har också lagt fram detaljerade förslag i den riktningen och bl. a. krävt väsentligt ökade resurser till oljeersättningsfonden, som kan ge stöd till såväl prototyper och demonstrationsanläggningar som fullskaleanläggningar. Av mycket stor betydelse i detta sammanhang är användningen av skogsavfall och torv, och enligt vår uppfattning bör en produktion snabbt kunna komma i gång i ett tiotal kommuner. Detta skulle också kunna ge ett betydande sysselsättningstillskott. Ur regionalpolitisk synpunkt är det självfallet särskilt viktigt att denna utveckling främjas i de norra delarna av landet framför allt i skogslänens inre delar - där det också finns god tillgång till inhemska bränslen. Vi är därför i princip positiva till att möjligheter nu öppnas att ytterligare stimulera tillkomsten av fastbränsleanläggningar i dessa områden genom regionalpolitisk! stöd, som ett komplement till det stöd som kan utgå från oljeersättningsfonden. När det gäller produktion av torv godtar vi sålunda propositionens förslag, som innebär att stöd skall kunna utgå i stödområdena A och B till permanenta anläggningar för beredning av torvtäkt samt brytning och förädling av torv. Vi har heller ingen erinran mot att ett visst stöd skall kunna utgå till markarbeten eftersom en stor del av investeringskostnaderna består av sådana arbeten. Även kommunala bolag bör vara stödberättigade i den mån verksamheten ligger inom ramen för den kommunala kompetensen. Stöd bör däremot inte utgå till förbränningscentraler. Vi vill dock understryka att den totala statliga stödinsatsen - oljeersättningsfondens stöd och lokaliseringsstöd inte får överstiga de procentsatser som gäller för högsta möjliga lokaliseringsstöd. Det är också väsentligt att klara regler tillskapas för samordningen med oljeersättningsfondens verksamhet. När det gäller flisanläggningar saknas däremot viktiga förutsättningar för att vi nu skall kunna tillstyrka att lokaliseringsstöd utgår till sådana anläggningar. Den långsiktiga avvägningen mellan olika användningar av vedråvara har blivit en central fråga för skogsindustrin. Vissa beräkningar tyder på att det används sk för energiändamål. Man kan på goda grunder anta att en mycket stor del av denna kvantitet utgörs av råvara som är användbar som industrived. Regeringen har helt underlåtit att vidta åtgärder för att klara denna viktiga fråga. Alla förslag från både fackliga organisationer och branschorganisationer om tillståndsplikt för energianläggningar har avvisats. Regeringen är tydligen omedveten om de utomordentligt stora risker för skogsindustrin och samhällsekonomin som den ökade fliseldningen innebär. Vi kan för vår del inte acceptera att en vital samhällsekonomisk fråga behandlas på ett så lösligt sätt. Samhället måste ha möjligheter att påverka hur vårt lands skogstillgångar används. F.n. prövas anläggningar inom skogsindustrin. Motsvarande bör ske för även andra virkesförbrukande verksamheter. Anläggningar som utnyttjar skogsavfall och flis bör sålunda tillståndsprövas av , bl. a. med hänsyn tili tillgången på skogsråvara och industrins behov. De kommunala planerna för utnyttjande av flis och skogsavfall i värmeanläggningar måste, innan tillstånd till sådana anläggningar ges, prövas mot länsvisa aktuella inventeringar av tillgången på skogsråvara som inte behövs för skogsindustrin. Lagstiftningen bör också förändras så att statsmakterna får möjlighet att pröva kommunala planer för introduktion av inhemska bränslen. Värmeanläggningar som förbrukar mer än skogsråvara bör dessutom tillståndsprövas med stöd av 136 a § i byggnadslagen. En sådan förändring av lagstiftningen innebär att fördelningen mellan bränslen kan följas mycket noggrant. Den ovannämnda prövningen innebär således att anläggningsinnehavaren måste visa dels att ansträngningar har gjorts för att få fram inhemska bränslen i stället för kol, dels att det inhemska bränslet till anläggningen inte är en användbar råvara till skogsindustrin.