mot · G5021567 · 1982-01-25 00:00:00 — Motion 1981/82:1567 m. fl. Den ekonomiska politiken och budgetpolitiken Efterkrigstidens kapitalism kännetecknades länge av låg arbetslöshet, måttlig inflation och stabil tillväxt. har avlösts av kriser, massarbetslöshet, kraftigt ökad inflation och stagnation. Detta har skapat kris och ideologisk högervridning i den borgerliga ekonomiska politiken. Tron på att man med understöd till företagen och vissa statliga modifieringar i marknadssystemet uppnått en krisfri kapitalism visade sig vara falsk. Kapitalism, även med statlig inblandning i det ekonomiska systemet, skapar kriser. Av detta började borgerliga högerideologer dra slutsatser att kapitalismen måste befrias från modifierande inslag. Deras idéer, uppbackade av mäktiga ekonomiska intressenter, fick politiskt fotfäste. De mäktiga finansintressena, de transnationella och nationella storbolagen, såg sin chans. En borgerlig offensiv för en rekonstruktion av kapitalismen, för förstärkta internationella och nationella marknadsmekanismer, för minskad statlig inblandning och styrning i det ekonomiska livet och försämrade sociala villkor för de arbetande ligger helt i deras intresse. utgör inget undantag av denna internationella bild. En intensiv och påkostad propaganda för en aggressiv kapitalism och egoistiska och individualistiska ideal har bedrivits av arbetsgivarnas olika organisationer. Systematiskt har de utvecklat bred front för dessa ideal. Det borgerliga systemets etablissement av ekonomer, journalister, politiker, allmänna propagandister och intellektuella medlöpare har mobiliserats. Denna borgerliga offensiv har två måltavlor: de arbetande, deras vunna rättigheter, deras fackliga organisationer och den offentliga sektorns sociala och marknadsstörande delar. Båda dessa måltavlor har kunnat beskjutas med en och samma ekonomiska politik. Denna består av två led: å ena sidan en s. k. stram finans- och penningpolitik och en minskning av den offentliga sektorn, å andra sidan en förstärkning av marknadssignalerna: sänkta marginalskatter och ökade inkomstskillnader, sociala nedskärningar, ökad press på folkomflyttning i näringslivets intresse, medvetet skapad arbetslöshet, försämrat skydd för de anställda i lagstiftningen, avveckling av selektiva industripolitiska insatser, släpphäntare tillämpning av miljö- och andra marknadsstörande lagar, minskad valutakontroll, minskad styrning via investeringsfonder och liknande. Resultaten av denna politik: arbetslöshet, hårdare krav på de arbetande, 1 1981/82. försämrad social trygghet, ökade inkomstklyftor har blivit medlen i en ekonomisk politik som är avsedd att ge kapitalismen dess utvecklingskraft tillbaka. I sin propaganda söker borgerligheten framställa dessa resultat som om de vore i hela samhällets intresse. De borgerliga regeringarna har successivt anammat denna politik. Det definitiva genombrottet kom omkring 1980. Då publicerades bl. långtidsutredning (LU 80), vars strategi var baserad på en kraftig exportexpansion och en kraftig begränsning av privat och offentlig konsumtion. LU 80 förordade en hästkur för att reducera bytesbalansunderskottet till av BNP . Detta underskott var 1980 av BNP. För att uppnå detta ansåg LU 80 att underskottet i den offentliga sektorns finansiella sparande skulle pressas ned från av BNP av BNP 1985. Under antagande av oförändrat skattetryck skulle detta kräva att stat och kommuner skulle spara över 30 miljarder till 1985. LU 80 tror att s. k. riskvilligt kapital och arbetsvillig arbetskraft skall strömma till exportindustrin när kapital och arbete befriats från den offentliga sektorns tvångströja. Därför är det nödvändigt att lönsamheten i näringslivet ökar och att skillnaden mellan inkomst av arbete och av sociala bidrag växer, att marginalskatterna sänks och att rörligheten på arbetsmarknaden ökar. LU 80 vilar på falska teoretiska förutsättningar dikterade av intresset att stärka kapitalistklassens positioner och de fria marknadskrafternas djungellag. Men utredningen vilar också på bräcklig saklig grund och osäkra antaganden. Den har uppenbart överdrivna föreställningar om den prisutveckling på olja vi har att vänta och därmed överdrivna föreställningar också om bytesbalansunderskott och utlandsskuld . Den grundar sina antaganden här på utvecklingen under det extrema . Dessutom bör påpekas att den svenska utlandsskulden icke är särskilt stor jämfört med vad andra jämförbara länder har. Exportfixeringen - dömd att misslyckas De borgerliga - och för all del tidigare även de socialdemokratiska regeringarna hade redan innan LU 80 en klockartro på en exportledd tillväxt. De satte de stora exportindustrierna som entydigt domineras av storfinansen i särklass för den ekonomiska politiken. Men exportfixeringen har tilltagit. De borgerliga regeringarna har velat ställa all annan verksamhet i strykklass för att ge exportindustrin bästa möjliga villkor. Detta skulle, om det lyckas, leda till ett ökat exportberoende. Om LU 80:s rekommendationer följs, ökar exportandelen från till av BNP. Detta skulle ge ett än starkare utlandsberoende. Men den exportfixerade strategin är dömd att misslyckas av två skäl. Det ena gäller omvärldens uppträdande. De flesta kapitalistiska länder - de länder med vilka har ett stort handelsutbyte - bedriver någon form av liknande åtstramningspolitik som den svenska. De försöker samtliga att dra ner på sin import och att få exporten att växa. Att i detta läge regeringen i ett litet land som hänger upp sin ekonomiska politik på en kraftig exportökning kan milt sagt inte betecknas som välbetänkt. Det andra gäller metoden att ställa det som inte är exportindustri på undantag, kanske mera utpräglat än i många andra länder. Detta kan liknas vid en trädgårdsmästare som vårdar en blomma och vattnar den noggrant på så sätt, att han omsorgsfullt ser till att vattnet bara kommer på själva blomman och att ingenting kommer ner i jorden omkring den. Hemmamarknaden är en grund för exportindustrin. När hemmamarknaden pressas tillbaka leder detta till svag efterfrågan, kortare serier, svag lönsamhet för stora delar av industrin, lågt kapacitetsutnyttjande och därigenom högre kostnad på varje enhet som produceras. Detta slår dels mot den del av exportindustrins produktion som är inriktad på hemmamarknaden och därigenom mot själva exporten. Dels slår det mot att hemmamarknadsorienterad tillverkning, nya potentiella (möjliga) exportvaror kan bli framgångsrika exportvaror. De ekonomiska åtstramningarnas politik slår mot de resultat den vill uppnå. Men den allvarligaste invändningen mot den är att den fördjupar krisen för hela samhällsekonomin. Kapitalister investerar för profit. De investerar om detta ger bättre vinster, om de ser att deras produktionsförmåga är för liten i förhållande till den marknad de hoppas på. Krympande marknader ger i de flesta fall sämre profiter. Då minskas investeringarna och därigenom den framtida produktionen. Då ökar arbetslösheten vilket minskar statens inkomster men ökar dess sociala utgifter, om inte de sociala rättigheterna, bidragen till A-kassorna osv. Konstruerad motsättning export - hemmamarknad De uppdelningar i olika sektorer som görs i nationalekonomin kan ha flera skäl för sig för att renodla resonemang och liknande. Men uppdelningen leder ofta till konstruerade motsatsförhållanden. Speciellt gäller det i de teoretiska grundvalarna för regeringspolitiken. Men exportproduktion och hemmamarknadsproduktion betingar varandra mera än vad de står emot varandra. Den oberoende nationalekonomen har påpekat att motställandet av dessa sektorer i den ekonomiska politiken är ett tankefel så fundamentalt att det kan bidra till att förklara varför den ekonomiska politiken så att säga misslyckats redan från början och egentligen av rent logiska skäl aldrig haft en chans att lyckas. Det är inte så, menar han, att resurser flyttas om så att mindre produktion i den ena sektorn skulle medge större produktion i den andra, och detta beror inte på trögheter i någon överflyttningsmekanism (vilket i och för sig också kan vara fallet). Han menar att vi har ett lågt kapacitetsutnyttjande varför det inte krävs att en sektors aktivitet dras ner för att en annan skall öka. Han påpekar vidare att exportsektor och hemmamarknadssektor i realiteten ofta är en och densamma, att det är samma företg och samma maskiner som används i produktionen oavsett vart den går och därför är produktivitet, lönsamhet och investeringsvilja ett resultat av summan av inhemsk och utländsk försäljning. Neddragningen av hemmamarknad och offentlig sektor har emellertid den effekten att arbetslösheten ökar, att de sociala villkoren försämras och att levnadsstandarden för de arbetande pressas ner. Detta skapar förutsättningar för bättre profiter på exportmarknaderna. Men det försämrar villkoren för hemmamarknadsproduktion. Det blir en möjlig profitökning som skapar en motverkande minskning. Därtill kommer att exportens ökning är en mycket osäker faktor, som ovan påpekats. Dessutom är vi i en situation där i många företag arbetskraftsundanträngande teknologi införs - inte minst i de exportinriktade näringarna - och att de stora exportföretagen andelsmässigt placerar allt större delar av sin produktion i andra länder. Eftersom exporten inte utan vidare väsentligen pressas upp, men hemmamarknaden krymps, har tendensen till en allt starkare spekulativ inriktning av kapitalet ytterligare förstärkts. Fastighetsaffärer, kreditgivning (även till konsumtion), värdepappers- och valutaaffärer lönar sig i allmänhet bättre än produktiva investeringar. Summan av dessa företeelser leder till att en politik till förmån för exportindustrins profiter icke har möjlighet att upphäva åtstramningens negativa konsekvenser. Regeringspolitiken förvärrar krisen. Den enda säkra verkan är standardnedpressning för de många, men ökade kapitalvinster för främst kapitalistklassens spetsar. kan det hävdas att regeringspolitiken skulle påskynda en strukturomvandling av det svenska näringslivet så att de effektivare delarna - ofta de exportinriktade storföretagen - skulle växa medan mindre effektiva delar skulle dö bort. Detta skulle medföra allmänna effektivitetsvinster. Men åter är det så att den ökade effektivitet som vinns på detta sätt med största sannolikhet inte skulle förbättra sysselsättningsläget. Svenska folket skulle alltså få det sämre för att vissa exportföretag skulle öka i omfattning och lönsamhet. Men målet för en effektivare produktion borde ju vara det omvända: produktionen skall öka för att medborgarna skall få ett bättre liv. Regeringens svångrem stryper hela samhällsekonomin Det faktiska målet för regeringens och storfinansens ekonomiska politik är: sämre för folket, för mera export. Detta har med propagandistisk skicklighet och stora resurser framställts som en nödvändig hästkur för en sanering av samhällsekonomin. Men faktum är att regeringens svångrem alltmer visar sig vara en strypsnara för den svenska samhällsekonomin. Regeringen motiverar sin politik med de alltför stora underskotten i bytesbalans och statsbudget. Men varken det aktuella bytesbalansunderskottet eller den samlade utlandsskulden är så stora som man påstått i samband med argumenteringen för svångremspolitiken. När det gäller underskottet i statsbudgeten bör påpekas att det belopp, som vanligen brukar anges, till en del är en statistisk fiktion. Det kassa- eller bokföringsmässiga underskottet i själva statsbudgeten är inte det stabiliseringspolitiskt relevanta talet. I detta underskott är inte hänsyn tagen till det överskott som den av statistiska skäl särredovisade socialförsäkringssektorn lämnar. Dessutom ingår i siffran den över statsbudgeten finansierade utlåningen, vilken representerar en fordran. Det kassamässiga underskott i statsbudgeten på som beräknas för /83 måste således reduceras, dels med de dryga staten lånar ut, dels med det överskott på ca 18 miljarder som socialförsäkringssektorn lämnar. Därtill kommer ett överskott hos kommunerna på närmare 3 miljarder. Den samlade offentliga sektorns underskott är således av storleksordningen . Den offentliga sektorns saldo får emellertid inte förvandlas till ett mål för den ekonomiska politiken. Det är, vilket redan Keynes visade, ett statsfinansiellt medel som skall användas för att uppnå ett fullt utnyttjande av ekonomins verkliga (reala) tillgångar: arbetskraft och materiella resurser. Den svenska ekonomin har - som en del i den internationella ekonomiska krisen för kapitalismen - en trend av allt påtagligare stagnation. De kortsiktiga konjunkturväxlingarna har förändrats så att nedgångarna blivit djupare och långvarigare, uppgångarna allt svagare och kortvarigare. Kapacitetsutnyttjandet har tenderat att minska. Detta kan man sluta sig till av de mera allmänna undersökningar som gjorts . finns en ny statistik upprättad av SCB över produktionsvärde och kapacitetsutnyttjande i den svenska industrin. De tillgängliga uppgifterna visar att av industrins kapacitet användes detta år. 1981 har siffran sjunkit till . Dessutom har trendmässigt antalet arbetslösa ökat liksom arbetslöshetstidens längd. Trots underskottet är sålunda kapacitetsutnyttjandet lågt och tenderar att minska. Hade underskottet varit väsentligen mindre hade kapacitetsutnyttjandet varit än lägre . Nedskärningarna i den offentliga verksamheten har bidragit till att sänka utnyttjandet av den kapacitet som finns i ekonomin och inte ökat den ekonomiska stabiliteten. Det budgetunderskott som finns har uppstått till följd av den ekonomiska krisen och utgör icke dess orsak. Yttringar av krisen har varit att skatteunderlaget och därmed den statliga budgetens inkomstsida haft en mycket svag tillväxt. Staten har tvingats till vissa punktinsatser i krisbranscher. Dessutom har de återkommande kraftiga minskningarna av marginal1* 1981/82. skatterna också ökat budgetunderskotten. Regeringens åtstramning, som dämpat den ekonomiska aktiviteten, har också haft en inkomstförsvagande verkan på statsbudgeten. När det gäller de sänkningar av marginalskatterna som gjorts förtjänar att påpekas att dessa, som de bidragit till ökade budgetunderskott, medfört att bytesbalansen försämrats eftersom en större andel av den privata konsumtionen (speciellt kanske bland de höginkomsttagare som särskilt gynnats) består av import än vad offentlig konsumtion gör. (Fackmässigt uttryckt: den marginella importbenägenheten är större för privat än för offentlig konsumtion.) Budgetunderskottet har vuxit mest som en passiv reflex av utvecklingen och inte därför att det skett större medvetna arbetsskapande och ekonomiskt aktivitetshöjande insatser genom den statliga politiken. Det har härigenom skett en kraftig ökning av statsskulden och statsskuldsräntorna. beräknas statsskuldsräntorna komma att uppgå till , vilket motsvarar av de totala statsutgifterna. För /83 har statens ränteutgifter för statsskulden beräknats till ca . Läget är med andra ord sådant att räntorna på statsskulden nästan motsvarar den totala offentliga sektorns underskott. Dessa räntor går till övervägande del till inhemska affärsbanker, försäkringsbolag, privatpersoner och till AP-fonderna. går till utlandet. De räntemedel som går utomlands är en ren avtappning av den svenska ekonomin. De för ekonomin aktiverande effekterna av de övriga medlen är mera osäker. Som ovan påpekats investerar kapitalister i produktion när det är brist på kapacitet att producera en vara och profitutsikterna är goda. Visserligen kan en viss del av räntorna vara efterfrågehöjande, men om de i övrigt ökar investeringar och sysselsättning är oklart. De påverkar i viss mån inkomstfördelningen och ökar inkomsterna för de kapitalägare som sysslar med finansiella transaktioner (även om dessa skulle tjänat mera på andra placeringar). Dessa rentierkapitalister har sålunda fått en dubbel medverkan i krisen. När kapital övergår från produktion till spekulation avtar den ekonomiska aktiviteten i produktiv mening och statens skuld växer, vilket i sin tur ökar rentierkapitalets inkomster och kan befordra spekulationen. Detta problem måste bemötas genom skattepolitiska och andra åtgärder som försämrar villkoren för eller försvårar spekulationen. Mycket talar sålunda för att det budgetunderskott den totala offentliga sektorn uppvisar icke är särskilt produktionsstimulerande. Trots det stora underskottet bedcrivs ingen i egentlig mening aktiverande politik. Men skulle underskottet vara mindre skulle de ekonomiska problemen vara värre. Regeringen argumenterar i årets budgetproposition för sin åtstramningslinje när det gäller de offentliga utgifterna. Den anför som skäl dels att underskotten i bytesbalans och statsbudget begränsar vår ekonomisk politiska handlingsfrihet, att möjligheterna att bedriva en aktiv efterfrågepolitik är stark begränsade, dels att den offentliga sektorn riskerar bli löneledande och dels att växande budgetunderskott skall ha negativa effekter på tillväxt och inflationstakt. Det senare genom att ett växande underskott innebär en snabb likviditetsökning vilket, om denna realiseras, skulle leda till valutautflöde och/eller ökad inflationstakt eller också leder det till stigande räntor eller kvantitativa kreditpolitiska restriktioner, vilket skulle hämma investeringarna. Regeringens huvudargument är ett abstrakt och obevisat påstående från den ny-reaktionära nationalekonomin: det offentliga underskottet påstås tränga undan andra investeringar. Regeringen argumenterar utifrån ett underskott i allmänhet som bara skulle vara efterfrågestimulerande. Den argumenterar utifrån förutsättningen att det i sig skulle vara bra för samhällsekonomin att storfinansens vinstintressen får ha en så avgörande betydelse för penningpolitik, valutapolitik, kreditpolitik och investeringar. Eftersom regeringen själv ökar budgetunderskottet slår dess invändningar mot dess egen politik även om den ursäktar sig med sina planer på nedskärningar av offentlig verksamhet. Det måste också vara svårt att finna argument varför just den av regeringen förordade ökningen av underskottet skulle vara den bästa. T. o. m. i sin egen plädering tvingas regeringen erkänna: Den åtstramning i finanspolitiken som är nödvändig för att minska underskotten verkar på kort sikt neddragande på aktivitetsnivån och därmed också på skatteunderlagets tillväxt, vilket är ett erkännande att dess egen politik faktiskt minskar statens inkomster och därigenom motverkar dess strävan efter omedelbar minskning av underskotten. Som vi visat ovan har dessutom den s. k. åtstramningen inte bara en hämmande verkan på kort sikt. Den bidrar till, fördjupar och förlänger den ekonomiska krisen. Regeringens huvudargument, det om undanträngning, är som nämnts obevisat. är det emellertid också så att trots att staten lånar upp mycket, vilket kan verka som en press uppåt på räntenivån, så är inte de privata kapitalägarna utan investerbara medel. Det finns stora likvida tillgångar i såväl industriföretag, varuhandelsföretag som i de stora finansinstituten. Driftsöverskotten i företagen har ökat (de utgjorde , 1980 81,6 miljarder och har sannolikt 1981 ökat än mer). Totalvärdet av aktierna på Stockholmsbörsen steg 1981 - den i särsklass största värdestegringen på den kapitalistiska världens aktiebörser. Det är varken brist på pengar, låga vinster eller undanträngning från den offentliga sektorn som orsakar den dåliga investeringsviljan, utan det faktum att spekulation i valutor och värdepapper lönar sig bättre än investeringar med sikte på ökad produktion. En mycket entydig indikation på detta framgår ur en undersökning av SCB om företagens avkastning på finansiellt resp. arbetande kapital. Denna studie visar att avkastningen på finansiellt kapital, dvs. kassa och bank, obligationer, kortfristigt utlånade medel till utomstående företag etc., kraftigt ökat under främst slutet av , dels att avkastnignen på den industriella verksamheten försämrats trots att arbetskraftskostnaderna i procent av företagens omsättning minskat. Det är sålunda inte företagens kostnader för arbetskraft utan för råvaror, köpta tjänster osv. som orsakar sämre profiter på den direkta produktionen. Det finansiella kapitalets andel av totalkapitalet har också ökat från 1980. Vi sammanfattar studiens resultat i följande tabell: Avkastning på finans, kap. Avkastning på arb. i procent av företagens omsättning 1976 kom och 1980 kom av de samlade kapitalvinsterna från finansiellt kapital. Det finns andra tecken som lika entydigt tyder på samma utveckling fastighetsbolagens ökning och ökade förmögenheter, tilltagande markspekulation osv. Landet behöver produktiva investeringar men får ökad spekulation, ett ökat finansiellt kapital. Detta är vad den ökade friheten för kapitalismens marknadskrafter för med sig. Regeringspolitiken vilar på förutsättningen att ökad makt för storfinansen över ekonomin och ökade sociala klyftor är nödvändiga. Därför bedriver regeringen en för samhället och folkflertalet destruktiv ekonomisk politik. Men denna omskrutna åtstramningspolitik, som skall ge bilden av handlingskraft, vilar på en mycket bräcklig grund och dess faktiska syfte och resultat att stödja ökade klassklyftor och ökad makt för storkapitalet är uppenbar. Det svenska offentliga budgetunderskottet, som huvudsakligen motsvaras av räntorna på statsskulden, är i det rådande läget inte aktiverande för sysselsättning och tillväxt. Åtstramningspolitik här leder till en än förvärrad situation. För en bättre balans i samhällsekonomin, för ökade produktiva investeringar och för bevarade, återställda eller i vissa fall förbättrade sociala rättigheter och villkor är det nödvändigt att föra en mera expansiv ekonomisk politik. De tre huvuduppgifter som står i den ekonomiska politiken - att nedbringa 1981/82:1567 9 De tre huvuduppgifter som står i den ekonomiska politiken - att nedbringa arbetslösheten, att försvara folkflertalets levnadsstandard och värna de sociala rättigheterna - kräver detta. Och detta krav är inte bara socialt och rättvisebetingat. Det är den enda vägen att mildra krisens verkningar och att inleda en marsch ut ur den djupnande krisen. Den ökning - utöver regeringens budgetförslag - av den offentliga sektorns underskott som vi förordar uppkommer inte till följd av en enbart efterfråge- eller konsumtionshöjande politik. Vi förordar aktiva och allvarliga satsningar på att minska arbeslösheten genom upprättande och genomförande av omfattande arbetsskapande program och åtgärder. Detta är satsningar som kommer att öka den ekonomiska aktiviteten, höja sysselsättning och kapacitetsutnyttjande och därmed skapa förutsättningar för att underskotten icke skall bli betungande för samhällsekonomin. Aktiva insatser för att skapa arbete är en långt säkrare metod än att överlåta detta till storfinansens spekulation. Regeringen påstår sig vilja såväl arbeta som spara sig ur krisen. Men dess åtstramningspolitik hämmar det samhälleliga arbetet, den minskar antalet arbetstillfällen, den minskar efterfrågan och därmed produktion. Våra arbetsskapande förslag, av vilka flera i större detalj utvecklats i andra motioner, kan sammanfattas i följande punkter. Ett program för 100 000 nya samhällsnyttiga arbeten bör utarbetas och genomföras av högst . Dessa arbeten bör främst ligga inom den offentliga sektorn, men vissa kommer att öka beställningar och sysselsättning i befintlig industri även i den privata sektorn. Programmet bör innefatta åtgärder för att öka bostadsbyggandet. En bostadsbyggnadsplan bör antas, som innebär att nyproduktion startas av ca 20 000 fler lägenheter än vad regeringen vill åstadkomma och en ombyggnad av 5 000 fler lägenheter än enligt regeringen. Programmet bör vidare innefatta en kraftigare utbyggnad av barnomsorgen än vad regeringen förespråkar. Produktion av ca 30 000 flera dag- och fritidshemsplatser bör ha påbörjats . Det bör innefatta ökade satsningar på kollektiv trafik, inhemska och förnybara energikällor och en utbyggd samhällsservice. Ett sådant program kan påbörjas inom en kostnadsram av under det första budgetåret.