mot · G502894 · 1982-01-22 00:00:00 — och samordnad statskommunal enhetsskatt är i hög grad en fråga om demokrati och ekonomi i kombination med varandra. Självstyrelseprincipen har avsevärt urholkats genom att den kommunala verksamheten till mycket stora delar styrs av statliga beslut och direktiv. Här måste den grundläggande principen vara att beslutanderätt också innebär betalningsansvar. Detta är en naturlig konsekvens av självstyrelseprincipen i de tre nivåerna - kommun, landsting och riksdag - i vårt lands demokratiska beslutsprocess. Att de borgerliga regeringarna , i motsats till den tidigare socialdemokratiska regeringen, visar förståelse för dessa synpunkter är en utveckling i rätt riktning. Statsmakterna måste fortsätta att dels ompröva tidigare fattade beslut och kostnadsdrivande normer för den kommunala sektorn, dels vidta åtgärder för att begränsa den kommunala sektorns finansiella utrymme. Regeringens insikt i detta problemkomplex är växande, vilket hälsas med tillfredsställelse. Nog är det tidigare systemet ganska ohållbart i längden: att även försöker att svara för reformarbetet lokalt och regionalt, som kommuner och landsting själva får klara finansieringen. har detta skett med ett alltför kortsiktigt lockande stimulansbidrag under en begränsad introduktionsperiod. De statliga och kommunala skatternas och avgifternas andel av bruttonationalprodukten (BNP) har ökat dramatiskt liksom också kan redovisas för de samlade offentliga utgifternas andel av bruttonationalprodukten (BNP). Detta framgår av nedanstående tabell med skatter och avgifter i procent av BNP till vänster och de samlade offentliga utgifterna i procent av BNP till höger: (beräknas)? 1 1981/82. Denna utveckling förklaras främst av den kommunala utgiftsexpansionen som till stor del är ett resultat av den kraftiga utbyggnaden av samhällets service. Den samlade kommunala sektorns andel av BNP har stigit från 1960 till 1980. Inom ramen för den offentliga sektorn har den kommunala konsumtionens andel ökat från 1960 till 1980. Omräknat i antal anställda inom den kommunala sektorn så är ökningen betydande från ca 300 000 till omkring 1 miljon 1980/81. Olika länders skattesystem har ofta sin egen speciella särprägel, varför alla internationella jämförelser endast har ett begränsat värde. I de nordiska länderna finns det däremot betydande likheter både vad gäller den allmänna samhällsstrukturen och de uppgifter som åvilar lokala och regionala organ. Ansvaret för två tunga sektorer som skola och sjukvård ligger i de nordiska länderna på nivå (kommun och landsting) även om vissa statsbidrag utgår. I andra delar av världen är inte denna uppdelning av ansvarsområdena lika självklar. De nordiska länderna tillämpar samtliga var för sig någon form av inkomstbeskattning. har ett högsta skattetak på för primärkommun och för fylkeskommun, vilket sammanlagt innebär . Samtliga kommuner har nått taket, varför alla norrmän numera har lika hög kommunalskatt. har en primärkommunal inkomstbeskattning som är maximerad till för fysisk person 1981 och genomsnittet är . har infört vissa utgiftsrestriktioner för kommunerna. De har knappast någon inkomstskatt. I dessa länder beskattas däremot boendet - såväl hyreslägenhet som ägd bostad. Någon övre gräns för denna bostadsskatt har i allmänhet inte tillämpats. och några andra stater i har dock infört en sådan övre gräns. och har inga lokala inkomstskatter för fysiska personer. I beskattas dock företagen lokalt. Den fria kommunala beskattningsrätten är ingen garant för självstyrelseprincipen. Därför får denna beskattningsrätt inte bli ett självändamål som det ibland hävdats i debatten utan måste sättas in som en del i den totala skatteproblematiken. Vi har en formell beskattningsrätt, men reellt är handlingsmöjligheterna mycket begränsade. Kostnadsutvecklingen för kommuner och landsting har varit så expansiv att årliga skattehöjningar på ca för vardera kommun och landsting inte är något onormalt. Den sammanlagda genomsnittliga skattesatsen för hela den kommunala sektorn var . per skattekrona och har mer än fördubblats till årets siffra . Medelutdebiteringens utveckling har varit enbart för kommunerna . 1982 och för landstingen . har en viss begränsning av den sammanlagda kommunala skatteutdebiteringen varit nödvändig, men något mera påtagligt resultat kan först noteras 1979 och 1980, 1981 och 1982. kommunala skatteexpansionen är helt orimlig, som utrymme saknas för nya reformer eller åtaganden, om inte betydande delar av den nuvarande verksamheten kan skalas bort. har både medborgarna och staten, i skön förening, ställt ökade krav på service från kommuner och landsting, men här tycks en nödvändig förändring äntligen vara på gång. Medelutdebiteringen till kommun och landsting framgår av nedanstående tabell. 1 Inkl. skatt till församlingar. För att komma till rätta med kommunalskattehöjningar har frivilliga skattetak etablerats, tyvärr med föga resultat, eftersom nödvändig kostnadstäckning måste ske. En variant har varit undertecknade överenskommelser mellan regeringen å ena sidan samt och å den andra sidan. Denna form av överenskommelse har som framgår av tabellen haft en dämpande effekt på själva skattehöjningen. Men har det visat sig att man på den kommunala sektorn inte har lyckats med den serviceutbyggnad som ingått i överenskommelsen med regeringen, trots att detta varit en förutsättning för att staten skulle satsa de extra ekonomiska resurserna. Senaste varianten från statsmakternas sida är en kraftig begränsning av den totala kommunala volymtillväxten. Andra förslag som diskuterats med kombinerade begränsnings- och utjämningseffekter inbyggda i skattesystemet är obligatoriskt skattetak och regional skatteutjämning. Grundläggande måste vara att skatteuttaget ställs i relation till den servicenivå som erbjuds medborgarna i resp. område. Ett obligatoriskt skattetak kan snarare stimulera även lågskattekommuner liksom landsting att höja sin utdebitering till gränsen för det generella skattetaket utan att därför en nödvändig utjämning automatiskt kan ske mellan olika kommuner och landsting med skiftande skattekraftsförmåga och behov av service. Då är en samordnad statskommunal enhetsskatt med generella fördelningsprinciper ett mera intressant alternativ. Samhällsarbetet måste utgå från en totalsyn på statens, landstingens och kommunernas samlade ekonomi och skatter. Skatterna spelar en stor roll i konjunktur- och stabiliseringspolitiken. Inkomstfördelningen mellan olika grupper i samhället sker bl. a. med hjälp av skatterna. Skattepolitiken är avgörande för fördelningen av samhällets resurser på mellan den privata och den offentliga sektorn. Olika nivåer på kommunalskatterna ger olika marginaleffekter för den totala inkomstskatten. På alla dessa områden påverkas utvecklingen av kommunalskatten. Det visar att riksdag och regering för att kunna besluta i viktiga samhällsekonomiska frågor också måste ha den kommunala beskattningen under kontroll. Detta talar för en samordning av den statliga och den kommunala beskattningen genom att införa en statskommunal enhetsskatt. Då inställer sig frågan om värdet av en helhetssyn på statens och kommunernas ekonomi och skatter jämfört med beskattningsrättens värde för den kommunala självstyrelsen. Avgörande för denna fråga är om fördelningen av enhetsskatten till landsting och kommuner utformas som en totalram för samtliga kommunala aktiviteter eller om fördelningen också skall innefatta styrning mellan olika kommunala ändamål. För den kommunala självstyrelsen är det nödvändigt att fördelningen av skattemedlen sker i form av en totalram. Denna generella fördelningsprincip bör baseras på ett visst krontal, som beslutas per skattekrona med minst 100-procentig skattekraft för resp. kommun och landsting samt med bl. a. åldersstruktur, servicebehov och geografisk belägenhet invägda i själva fördelningssystemet. Det skulle i så fall betyda att den statliga styrningen för olika kommunala ändamål skulle komma att väsentligt minska i förhållande till vad som gäller . Enligt vissa undersökningar är nämligen den kommunala verksamheten till hela två tredjedelar i större eller mindre utsträckning styrd av staten. Detta är en ytterst allvarlig begränsning av den kommunala självstyrelsen. Dessa tvångsförhållanden är mera besvärande för den kommunala självstyrelsen än vad borttagandet av den numera ganska formella beskattningsrätten skulle vara. Från medborgarnas synpunkt är den totala skattesatsen av största intresse och inte den inbördes fördelningen av skatteuttaget på de olika beslutsnivåerna. Enhetsskattereformen möjliggör för statsmakterna att genom göra den nödvändiga samordningen av skattepolitiken och den totala inkomstutvecklingen för medborgarna i sin helhet i landet. Enligt självstyrelseprincipen svarar sedan kommuner och landsting var och en helt för sin verksamhet inom de ekonomiska ramar som skatteutfallet ger tillsammans med övriga finansieringsmöjligheter som de själva har intresse för och möjlighet till att utnyttja på resp. områden. Därför bör en helhetssyn på skattepolitiken numera vara viktigare för samhällsekonomin än vad den formella beskattningsrätten är för den kommunala självstyrelsen. Nödvändigt är då att ett förslag om borttagande av den kommunala beskattnings rätten och införandet av en samordnad statskommunal enhetsskatt med generell ramfördelning av skattemedlen till landsting och kommuner kombineras med en kraftig minskning av den statliga styrningen av den kommunala verksamheten. Först då kommer den kommunala självstyrelsens principer till sin egen rätt, att i betydande frihet kunna prioritera, forma och besluta i förhållande till de politiska idéernas principiella inriktning och medborgarnas synpunkter, inom de givna generella ekonomiska ramarna för den egna kommunen eller för det egna . På så sätt kan vi uppnå både en fungerande skattepolitik och en reell självstyrelse. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär en skyndsam utredning om en samordnad statskommunal enhetsskatt med generell ramfördelning av skattemedel till kommuner och landsting i enlighet med vad som framförts i motionen. J. ()