mot · G5022352 · 1982-03-25 00:00:00 — Motion 1981/82:2352 m. fl. Program för regional utveckling och resurshushållning (prop. 1981/ 82:113) I REGIONALPOLITIK I ETT NATIONELLT PERSPEKTIV .. 3 Målsättningen ligger fast 3 Länsplanering, ortsplan och befolkningstal 4 Regionalpolitiken måste prägla alla samhällsområden 7 Den offentliga sektom 7 Den privata tjänstesektorn 10 Utbildnings- och forskningspolitiken 19 Turist- och rekreationspolitiken 24 II REGIONALPOLITIK FÖR DE SYSSELSÄTTNINGSSVAGA Målsättningen ligger fast 29 Regionalpolitik i en kärv ekonomi 29 Regionalpolitiken måste renodlas 30 Resurserna koncentreras till skogslänen 32 Slå vakt om basnäringarna i norr 33 Utläggning av arbetsuppgifter från myndigheter i 42 Regionalpolitisk stöd m. m 53 Avskrivningslån, lokaliseringsbidrag, lokaliseringslån 53 Säkerheter för lokaliseringsstöd 58 Stöd till fastbränsleframställning 61 Stöd till turism 62 Stöd till industrilokaler 63 1 1981/82. 1981/82:2352 2 Särskilda åtgärder i 71 I Regionalpolitik i ett nationellt perspektiv Det har varit under socialdemokratins ledning som grunderna har lagts fast för den regionalpolitik, som behandlas i den nu föreliggande propositionen. I beslut om riktlinjerna för en aktiv lokaliseringspolitik formulerades de regionalpolitiska målen. Allt eftersom erfarenheterna har vunnits har målsättningen ytterligare utvecklats och preciserats. Genom beslut fastslogs den målsättning för regionalpolitiken som fortfarande gäller, nämligen att de tre välfärdsfaktorerna - arbete, service och god miljö - skall vara tillgängliga inom räckhåll för alla människor i vårt land. För att ge målen ett konkret innehåll har också - under socialdemokratins ledning successivt byggts upp ett alltmer förfinat planeringssystem. Början gjordes med länsplanering, som sedan följdes av en ny länsplaneringsomgång som blev en av byggstenarna riksdagsbeslut om riktlinjerna för den framtida regionalpolitiken. I detta sammanhang tillkom två planeringsinstrument som har spelat en central regionalpolitisk roll , nämligen befolkningsramar för länen och den s. k. ortsplanen. Befolkningsramarna var avsedda att ge underlag för länens och de regionala statliga organens planering, och ortsplanen byggde på en funktionsfördelning mellan olika kommuner eller områden. Planen för den regionala strukturen innebar en konkretisering av den regionalpolitiska målsättningen. Denna har dock hamnat i skymundan och fått ge plats för en ökad spridning av resurserna. Parallellt med den skisserade utvecklingen har en arsenal av instrument tillkommit för att förverkliga de regionalpolitiska målen. Genom införandet av lokaliseringsstödet, utbyggandet av industricentraanläggningar, utformning av ett glesbygdsstöd, utlokalisering av central statlig förvaltning m. m. har regionalpolitiken fått en allt större slagkraft för att förbättra situationen i de sysselsättningssvaga delarna av landet. har det regionalpolitiska synsättet kommit att sätta sin prägel på praktiskt taget alla politikområden och på detta sätt har den politik som bygger på att ta till vara lokala förutsättningar kommit att utvecklas till en central del av vår allmänna välfärdspolitik, som syftar till att nå människorna i alla delar av vårt land. Vi anser det vara nödvändigt att redan i detta sammanhang slå fast att de regionalpolitiska målen måste ligga fast också i fortsättningen. Vi kommer att visa att den av socialdemokratin ledda regionalpolitiken slog igenom med full styrka och att detta ledde till en betydligt förbättrad regional balans i olika delar av landet. Men vi kommer också att visa att utvecklingen inger stor oro och att det nu föreligger uppenbara risker för att det som vunnits återigen kan komma att gå förlorat, inte minst därför att regionalpolitiken har använts för att lösa akuta industrikriser i stället för att lösa långsiktiga regionala obalansproblem. Vi anser det nödvändigt att renodla regionalpolitiken från de industripolitiska och arbetsmarknadspolitiska instrumenten. Den kraftlösa näringspolitik och passiva arbetsmarknadspolitik som redovisas i propositionen kommer aldrig att kunna lösa de regionala obalansproblem som föreligger. Inte heller kommer de rutinmässiga och marginella förändringar av de regionalpolitiska stödformerna som regeringen nu presenterar att kunna ge ökad slagkraft åt de regionalpolitiska strävandena. Länsplanering, ortsplan och befolkningstal Länsplaneringen byggdes upp under socialdemokratisk ledning för att fungera som instrument i en politik som syftade till att avhjälpa regionala jämlikhetsbrister. Utgångspunkten var bl. a. att få underlag för fördelningen över riket av insatser som syftar till att avhjälpa brister samt för samordningen mellan olika sektorer inom samhällsbyggandet. Genom länsplaneringen har kunskaperna om de regionala problemen ökat väsentligt. Den regionala och den kommunala planeringen har genom det förbättrade underlaget blivit mera realistisk . Länsplaneringen utvecklades då samhällsinvesteringarna var stora och sysselsättningsproblemen begränsade till en del av landet. Ett halvt decennium av borgerligt regerande har lett till ökade regionala problem och till att man nu har mindre resurser att avsätta för att lösa problemen. Detta kunde i och för sig vara ett argument för att förstärka planeringen därför att bristen på resurser ställer krav på klarare prioriteringar. Det inslag i länsplaneringen som klarast ger uttryck för prioriteringar är den s. k. ortsplanen som beskriver vilka funktioner olika orter bör fullgöra. Regeringen föreslår nu att ortsplanen skall upphöra som styrinstrument. Arbetet med ortsstrukturfrågorna skall nu helt föras ned på den regionala och lokala nivån efter de prioriteringar som man där bedömer som angelägna. Enligt vår mening är det ett inte minst viktigt samhällsintresse att planeringen på såväl riks- som regional nivå inriktas på att man utvecklar ett antal något större och robusta arbetsmarknader som kan balansera den negativa utvecklingen i vissa landsdelar och därigenom motverkar en utflyttning. Inte minst i detta avseende har ortsplanen varit ett viktigt instrument. Vi kan bl. a. mot denna bakgrund inte godta att ortsplanen avskaffas utan att detta föregås av en noggrann analys av dess funktioner och roll som regionalpolitisk! Vi föreslår därför att ortsplanen blir föremål för en sådan granskning i samband med den utredning om länsplaneringen som vi kommer att föreslå i det följande. I anslutning till redovisningen av länsplaneringen behandlar regeringen också frågan om planeringstal för länen. När sådana tal infördes i böljan av berodde detta på att den sammanlagda planeringsnivån för riket enligt länsplanerna var orealistiskt hög samt att det behövdes ett avstämt underlag för fördelningen mellan länen av samhälleliga investeringar. Planeringen befinner sig nu på en rimligare nivå. Behovet av underlag för den regionala fördelningen av samhälleliga utbyggnadsresurser har minskat. Vi måste också konstatera att de olika regionalpolitiska åtgärdernas direkta effekter på befolkningsutvecklingen blir alltmera osäkra samt att befolkningstal som mål för regionalpolitiken därför blir schematiska och inte längre särskilt ändamålsenliga. Höga befolkningstal är dessutom ett dåligt mått på resultatet av regionalpolitiken om sådana tal - som ofta är fallet - förenas med ökad arbetslöshet, ökad förtidspensionering och andra former av undersysselsättning. Mot denna bakgrund bör planeringstalens roll som styrinstrument i regionalpolitiken kunna minskas. Behovet av att stämma av planeringsunderlaget i ett detaljerat siffermaterial minskar då också. ställningstagande i sammanhanget kan därför begränsas till de principer som skall vara vägledande för planeringen. Vi vill stryka under att det förhållandet att vi inte anser det erforderligt att tar ställning till vilka planeringstal som skall vägleda planeringen i olika län inte får tolkas så att vi skulle ha en lägre ambition för den regionala utvecklingen än regeringen. Vi tillstyrker de allmänna mål för den regionala utvecklingen som ligger bakom regeringens förslag till planeringstal och som innebär att länsstyrelsernas prognoser i allmänhet skall läggas till grund för planeringen. I två län är den avvikelse som föreslås i förhållande till prognoserna av egentlig regionalpolitisk betydelse. Det gäller i där planeringen skall inriktas mot oförändrad folkmängd. Vi tillstyrker detta. I fråga om förordar vi att planeringen inriktas på det lägre av planeringstal. bör lämna regeringens förslag i övrigt om planeringstalen utan åtgärd. Med beaktande av dessa riktlinjer bör det ankomma på regeringen att besluta om befolkningstal för länen och därvid successivt göra de anpassningar som kan behövas. Vad vi har anfört på denna punkt bör regeringen underrättas om. Regeringens förslag om hur den samlade regionalpolitiska planeringen skall utformas är oklart, men en välvillig tolkning innebär att man tonar ned de s.k. fullständiga länsplaneringsomgångarna. Av regeringen initierad fullständig länsplanering tas bort. Men förefaller det som om det kontinuerliga arbetet med det mycket omfattande planeringsunderlaget behålls. Den årliga länsrapporten blir länsplaneringens huvudinstrument och byggs ut. Avsikten synes därutöver vara att kraftigt bygga ut aktiviteter som rör samordningen mellan den regionalpolitiska planeringen och sektorsplaneringen. Vår slutsats blir att regeringens förslag innebär en utbyggnad av länsplaneringen. Vi är tveksamma till detta och menar att utbyggnaden av planeringen är av mindre intresse än att åtgärder kommer till stånd på grundval av kunskaper som redan finns dokumenterade. Kunskap bör kunna vidmakthållas genom en enkel aktualisering. Frågan om resultatet av en sådan aktualisering behöver redovisas i en årlig rapport bör kunna avgöras av . Vi har också ett intryck av att länsplaneringen i dess utbyggda skepnad kan bli ett allmänt samordningsinstrument, där sysselsättningsfrågorna tonas ned. Med de över hela landet mycket stora sysselsättningsproblemen är detta naturligtvis ytterst tveksamt. Det reformarbete som socialdemokratin har bedrivit har byggt på klart uttalade jämlikhetsmål. Undervisning, boende, sysselsättning, barntillsyn m.m. skall kunna erbjudas på något så när lika villkor i hela landet. En effektiv sektorspolitik var en viktig förutsättning för genomförandet av dessa strävanden. Vi har t. ex. inte accepterat att utbildningen skulle bedrivas med lägre ambitioner i än i andra län och är inte beredda att acceptera det för framtiden heller. Regionalpolitiken och den planering som bedrivs inom den har till uppgift att åstadkomma samordning i lokaliseringsfrågor mellan de skilda sektorerna för att nå de regionalpolitiska målen. kan hos regeringen överklaga sektorsbeslut som inte är i samklang med regionalpolitiken. Regeringen antyder nu att man på skilda sätt avser att förstärka befogenheter när det gäller samordningen mellan olika sektorer. Vi menar att den nuvarande arbetsfördelningen mellan sektorsmyndigheterna och de för regionalpolitiken ansvariga organen är i huvudsak väl avvägd och bör i stort sett bibehållas. Vi utesluter inte behovet av vissa utökade befogenheter när det gäller långsiktiga beslut av regionalpolitisk betydelse inom olika sektorer. Men detta gäller ett begränsat antal frågor. Att ge länsstyrelserna ett samordningsansvar för löpande ärenden motsätter vi oss däremot. Det skulle innebära en sådan förskjutning av ansvarsfördelningen mellan regionalpolitiken och sektorspolitiken att en effektiv sektorspolitik äventyras. Sektorsprogram av det slag som beskrivs i propositionen kan i vissa lägen behövas men de kan innebära en utökning av planeringsarbetet på länsnivån och en stor risk för ökad byråkratisering av umgänget mellan länsmyndigheterna. När det gäller den framtida länsplaneringens utformning poängteras i propositionen vikten av kommunernas medverkan. Vi förmodar att man därmed menar såväl primärkommuner som landstingskommuner. Inte ett ord nämns emellertid om de fackliga organisationernas och näringslivsorganisationemas medverkan. Vi vill här erinra om det mycket omfattande engagemang som de fackliga organisationerna visat i den hittillsvarande länsplaneringen. Dessa intressen måste medverka aktivt även i en framtida regionalpolitisk planering om den skall vara värd namnet. Att avhjälpa regionala jämlikhetsbrister måste - inte minst efter de senare årens misslyckade borgerliga regionalpolitik - vara ett viktigt poli tiskt mål även . För detta behövs en regionalpolitisk planering som ger klara prioriteringar av var och i vilken ordning problemen skall lösas. Detta förutsätter att planeringen har anknytning till alla de administrativa nivåer i samhället som har ett ansvar i regionalpolitiken central nivå, länsnivå och nivå. Denna planering som främst måste inriktas på sysselsättningsfrågorna - kan vara betydligt enklare och mindre omfångsrik än regeringen nu förordar. Vi föreslår därför att hemställer att regeringen tillkallar en utredning med uppgift att lägga fram förslag om en förenklad regionalpolitisk planering med huvudvikten lagd vid sysselsättningsfrågorna och därmed näringslivets utveckling. Detta utgör ett viktigt led i en ökad samordning mellan närings- och regionalpolitiken. Med hänsyn till planeringsfrågornas centrala, politiska betydelse bör utredningen vara parlamentariskt förankrad. 1 avvaktan på resultatet av denna utredning bör de av regeringen föreslagna förändringarna av länsplaneringen inte genomföras. Regionalpolitiken måste prägla alla samhällsområden Vi har tidigare i framhållit att våra möjligheter att uppnå regionalpolitikens mål sist och slutligen blir beroende av vår förmåga att stärka den totala sysselsättningen i landet. har vi fått en handfast påminnelse om det riktiga i denna bedömning. Endast genom en framgångsrik, samlad sysselsättningspolitik kan tillgängliga arbetstillfällen värnas i landets olika delar, som nya arbetstillfällen tillskapas som genom lokaliseringspolitiska insatser kan fördelas över landet med hänsyn till de lokala och regionala sysselsättningsbehoven. En sådan politik förutsätter att samhällets åtgärder sätts in som väl avvägda delar i en samlad sysselsättningspolitisk strategi. En framgångsrik sysselsättningspolitik, grundvalen för förstärkt regional balans, förutsätter sålunda att enskilda politiska beslut konsekvent föregås av en prövning av deras såväl omedelbara som långsiktiga effekter på sysselsättningen. Först med en sådan politik kan målet Arbete åt alla förverkligas. krävs en målmedveten samordning av handlandet inom ett stort antal verksamhetsområden. Riktlinjerna för den ekonomiska politiken, finanspolitiken, närings- och branschpolitiken, energipolitiken, trafikpolitiken, investeringspolitiken inkl. byggnadsverksamheten samt forsknings- och utvecklingspolitiken måste formas med utgångspunkt i en framtidsinriktad strategi, där politiska ställningstaganden kan inordnas i ett system av samverkande åtgärder för utveckling, sysselsättning och regional balans. Den offentliga sektorn spelar en central roll i svenskt samhällsliv. Inte minst genom den kommunala självstyrelsen har det varit möjligt att decen tralisera beslutanderätten över viktiga delar av välfärdssystemet - skola, barnomsorg, sjukvård etc. - till regionala och kommunala organ. Genom detta har reformpolitiken fått en bred förankring hos de enskilda människorna. har utbyggnaden av den offentliga sektorn kommit att spela en allt viktigare roll för sysselsättningen i alla delar av landet. Detta har skett dels genom att samhället tillhandahåller nödvändig service för att människor skall kunna förvärvsarbeta, dels genom att nya arbetstillfällen skapas inom den offentliga sektorn. Den hårda åtstramningspolitik som den borgerliga regeringen nu har påböijat har därför inte bara inneburit att välfärdspolitiken har undergrävts utan också att basen för sysselsättningen har försvagats. Detta har inte minst drabbat de redan förut sysselsättningssvaga delarna av landet. Trots de försämrade yttre förutsättningarna är det viktigt att alla delar av den offentliga sektorn så långt möjligt engageras för att förverkliga de regionalpolitiska målen. Detta gäller såväl den statliga som den landstingskommunal och primärkommunala sektorn. Den statliga förvaltningen är ojämt fördelad i landet med en koncentration till . Strävandena till decentralisering har främst två utgångspunkter. Den ena är att föra ut besluten närmare medborgarna, dvs. låta läns- resp. kommunnivån besluta när så är möjligt. Den andra är att skapa sysselsättning i landsdelar med sysselsättningsproblem. I detta sammanhang tar vi upp sysselsättningsaspekterna på lokaliseringen av den statliga verksamheten. Den socialdemokratiska regeringen vidtog kraftfulla åtgärder för att sprida statliga förvaltningsuppgifter till olika delar av landet. Vi vill erinra om 1971 och riksdagsbeslut om omlokaliseringar av central, statlig förvaltning, varigenom 10000 arbetstillfällen flyttades från . 4000 av dessa arbetstillfällen har tillfallit skogslänen. Genom detta bidrog vi till att bygga upp ett antal starka och väldifferentierade arbetsmarknader i orter som har betydelse för utvecklingen i hela landsdelar. Av stor regionalpolitisk betydelse var också decentraliseringen av universitets- och högskoleorganisationen, som tillkom på socialdemokratiskt initiativ. Det är nödvändigt att nu slå vakt om de resultat som uppnåddes genom dessa insatser och som medförde att tillväxttakten i den statliga förvaltningen bromsades kraftigt . Någon ny samlad stor omlokalisering av statlig verksamhet omfattande hela myndigheter är inte aktuell. Däremot bör en fortlöpande prövning ske av lokaliseringen i samband med större omorganisationer och när nya myndigheter inrättas. Särskilt viktigt är det att pröva lokaliseringen av smärre nytillkommande nämnder o. d. som kan väntas växa. Ofta gör man felbedömningen att låta dessa smärre organisationer - vanligen i kommittéform - fritt välja lokalisering, dvs. När verksamheten vuxit och stabiliserats så att en mera permanent organisation skall inrättas blir en omlokalisering i allmänhet inte möjlig. Utflyttning av verksamheten från centrala, statliga myndigheter i kan ske på främst tre olika sätt: omlokalisering av en del av en myndighet, där myndigheten svarar för verksamheten även på den nya orten decentralisering av arbetsuppgifter till främst läns- och kommunnivå, vilket kan leda till sysselsättning i läns- och kommuncentra över hela landet utläggning av arbetsuppgifter till företag eller motsvarande som är lokaliserade i sysselsättningssvaga regioner. Vid omlokalisering och decentralisering av central statlig verksamhet måste en betydligt aktivare roll tilldelas decentraliseringsdelegationen. Delegationen, som tillkom på socialdemokratiskt initiativ, har under de senaste årens borgerliga regeringar fört en mycket tynande tillvaro. Tyvärr måste vi konstatera att delegationens åtgärder främst präglats av allmänna uttalanden beträffande värdet av decentralisering av statliga förvaltningsuppgifter. Konkreta åtgärder har praktiskt taget uteblivit. Därför är det naturligtvis tacknämligt att propositionen nu redovisar att vissa åtgärder kommer att vidtas för att bromsa ökningen av antalet sysselsatta i den statliga förvaltningen i . Enligt vår uppfattning är de föreslagna åtgärderna dock inte tillräckliga. Åtgärder måste också vidtas som tar sikte på en utläggning av statliga förvaltningsuppgifter till företag i sysselsättningssvaga regioner. För landstingskommunernas del är det framför allt en målmedveten decentralisering av sjukvården och omsorgsverksamheten som har den största regionalpolitiska betydelsen. Landstingen har också i hög grad uppmärksammat denna fråga och på många håll har det gjorts väsentliga insatser, bl. a. genom att förlägga en stor del av långtidssjukvårdens utbyggnad till lokalt belägna sjukhem i mindre orter. Trots det kärva ekonomiska läge som landstingen har hamnat i är det utomordentligt viktigt att decentraliseringsarbetet inom sjukvården fortsätter. Över huvud taget vill vi understryka att det finns skäl att öka uppmärksamheten på lokala sysselsättningsbehov vid organisation, utbyggnad och lokalisering av landstingskommunal och i större kommuner även primärkommunal tjänsteproduktion och förvaltning. Landstingen har också engagerats i den regionala trafikförsörjningen och som en av huvudmännen för de regionala utvecklingsfonderna. Genom dessa nya arbetsuppgifter spelar landstingen en allt aktivare roll i regionalpolitiken. Också primärkommunerna spelar en viktig roll för att förverkliga de regionalpolitiska målen. Kommunerna kan sålunda påverka utvecklingen genom att utforma den fysiska planeringen på ett sådant sätt att det leder till kortare avstånd mellan bostäder och arbetsplatser. Det är också en väsentlig uppgift att underlätta för arbetstagarna att nå de arbeten som finns i den egna regionen. Detta kan framför allt ske genom en aktiv medverkan i den regionala trafikplaneringen. Kommunerna kan också bidra till att undanröja förvärvshinder genom en utbyggnad av barnomsorgen som svarar mot efterfrågan. Detta är i stor utsträckning traditionella uppgifter som har ingått i den kommunala verksamheten. har allt fler kommuner ansett det nödvändigt att på ett alltmer aktivt sätt engagera sig i näringspolitiken. Enligt vår uppfattning är det naturligt att kommunerna i nära samverkan med utvecklingsfonderna undersöker hur man på bästa sätt skall kunna främja utvecklingen i kommunens industriföretag. Det är emellertid viktigt att de kommunala åtgärderna inte kommer i konflikt med reglerna för den kommunala kompetensen. Vi är medvetna om att vissa kommuner ibland vidtagit åtgärder som strider mot kommunallagen. Besluten blir därför ogiltiga om de överklagas av någon person i kommunen. sker detta, ibland inte. Följden härav blir en allmän osäkerhet om vilka åtgärder som är möjliga att utnyttja som ett medel i en politik för att påverka näringslivet. Detta är en klart otillfredsställande situation. Det är emellertid svårt att utan vidare analys och överväganden ta ställning till var gränsen för kommunernas handlingsmöjligheter bör dras. Värdet av att kommunerna engagerar sig i arbetet för att stimulera utvecklingen i näringslivet måste ställas mot risken att kommuner hamnar i utpressningssituationer. I vår motion om industripolitiken till årets riksdag har vi därför föreslagit att en översyn av ramarna för kommunernas insatser i näringspolitiken genomförs. Den privata tjänstesektorn är det av näringslivets områden som väger tyngst sysselsättningsmässigt. Den sysselsätter omkring 1,4 miljoner personer. är den en av de mest oöverskådliga eftersom den består av ett stort komplex av verksamheter. Hit hör sålunda varuhandel, hotell, banker, försäkringsbolag, fackliga, ideella och religiösa organisationer, uppdragsverksamhet, fastighetsbolag m.m. Flera av dessa delområden har haft en positiv sysselsättningsutveckling , men denna utveckling synes nu ha brutits. Redan på grund av sin omfattning är den privata tjänstesektorn självfallet av stort intresse ur regionalpolitisk synpunkt, och detta förstärks av att flera av delområdena är starkt överrepresenterade i storstadsområdena. riksdag beslöt därför att systemet med lokaliseringssamråd skulle utvidgas till att omfatta större företag inom den privata tjänste- och servicesektorn samt intresse- och ideella organisationer. Vi återkommer till denna fråga. En fundamental förutsättning för att förverkliga målet om regional balans är att politiken målmedvetet inriktas på att uppnå full sysselsättning i alla delar av landet. Härvid spelar arbetsmarknadspolitiken en central roll. Vi måste konstatera att de borgerliga regeringarnas misslyckade ekonomiska politik starkt har försämrat möjligheterna att driva en aktiv arbetsmarknadspolitik. Detta har medfört att den regionala balansen har utsatts för svåra påfrestningar i olika delar av landet, inte minst i de redan förut sysselsättningssvaga områdena.