mot · G502489 · 1982-01-19 00:00:00 — m. fl. Ökat kommunalt engagemang i näringspolitiken En kommun har vid rådande eller befarad arbetslöshet enligt gällande rättspraxis befogenhet att vidta åtgärder för att motverka eller avvärja arbetslöshet om denna är av icke obetydlig omfattning. Kravet är att den kommunala insatsen står i rimlig proportion till sysselsättningssvårigheterna och att den har avsevärd betydelse för att hindra arbetslöshet. Lagen och rättspraxis ger dock kommunerna mycket begränsade möjligheter att agera näringspolitiskt. Kommunerna får exempelvis inte ta över ett enskilt företag, hålla sysselsättningen i gång och bedriva verksamhet i egen regi även om detta uppenbarligen sker tillfälligtvis i avvaktan på annan intressent som köpare. Om en kommun anser det omöjligt att vara passiv och bara titta på när näringslivet rasar samman och kommunen beslutar att gå in med ekonomiska medel och därmed försöka klara fortsatt sysselsättning brukar skattebetalarnas förening vara på sin vakt och engagera några kommuninnevånare som ombud för att överklaga kommunens beslut. Det var vad som hände i . Fullmäktige i kommunen hade beslutat att ikläda sig borgen såsom för egen skuld för AB Industrilokalers lån på 15 milj. kr. Beslutet fattades i anslutning till en anmälan från det kommunala bolaget om förvärv av Emsfors bruk från . Företagets förutvarande ägare, , hade fattat beslut om nedläggning av bruket, och all personal hade blivit uppsagd vid bruket. Emsfors bruk är den dominerande industrin i samhället. , som prövade de inkomna besvären om beslutet gjorde en ingående utredning och fann att kommunens åtgärd att genom sitt bolag förvärva bruket tillkommit för att avvärja den nedläggning som hotade en inom kommunen betydelsefull industri vars bestånd är helt utslagsgivande för sysselsättningsmöjligheterna i Emsfors. Men hänsyn till det rådande arbetsmarknadsläget framstod det därför som fullt försvarligt att kommunen t. v. påtog sig ett ansvar för företagets fortsatta drift. I anledning härav lämnade de anförda besvären utan bifall. Målet fördes vidare till regeringsrätten. Där fann även föredragande regeringsrättssekreteraren vid sin genomgång av utredningsmaterialet att kommunens åtgärder i det rådande arbetsmarknadsläget måste anses som kompetensenliga. Föredraganden framhöll i sin promemoria bl. a. att en nedläggning av Emsfors bruk skulle innebära att ytterligare 110 personer friställs, att den kommunala insatsen uppgick till 15 milj. kr. riskbeloppet blir väsentligt lägre med hänsyn till de fasta tillgångarna i bolaget. Kommunen har därför visat att beslutet kan väntas få sådan betydelse för att motverka arbetslöshet att detsamma får anses avse en kommunens angelägenhet. Vid målets slutliga avgörande förklarade emellertid regeringsrättens majoritet att kommunens engagemang var omfattande och riskfyllt och att det var tveksamt om kommunens åtagande skulle komma att annat än tillfälligt få någon betydelse för sysselsättningen. Enligt regeringsrättens mening kunde det inte anses vara en kommunens angelägenhet att till motverkande av arbetslöshet göra insatser av det slag det här är fråga om. På dessa grunder upphävdes kommunfullmäktiges beslut. Såväl som föredragande regeringsrättssekreteraren jämte ett regeringsrättsråd har i fallet Emsfors bruk funnit att de av beslutade åtgärderna är väl förenliga med gällande rätt. Regeringsrättens majoritet har ändå undanröjt kommunens beslut med huvudsaklig hänvisning till att det ekonomiska ansvar som kommunen påtog sig skulle vara alltför omfattande och riskfyllt. Vi anser för vår del att en situation med vikande konjunkturer och starkt ökad arbetslöshet ställer särskilt höga krav på det allmänna att vidta lämpliga och ändamålsenliga motåtgärder - särskilt med hänsyn till de regionalpolitiska motiven att stödja existensen för en liten tätort. Det kan då inte undvikas att sådana åtgärder blir förenade med vissa risker och ett ökande ekonomiskt ansvar. Men detta borde inte ensamt kunna åberopas som skäl för ett underkännande av den kommunala kompetensen när kommunens insatser till sin omfattning står i rimlig proportion till de sysselsättningssvårigheter som måste övervinnas. Regeringsrätten har här fört ett resonemang som ställer krav på en mer eller mindre fullständig passivitet från en kommuns sida vid hot om industrinedläggning. Ett sådant krav är icke förenligt med statsmakternas uttalade intentioner beträffande kommunernas ansvar för sysselsättningen. Fallet Emsfors bruk aktualiserar på ett påtagligt sätt frågan om det är lämpligt att konjukturfrågor och ekonomiska risktaganden i ett ansträngt arbetsmarknadsläge skall prövas av domstol som främst är för en bedömning av judiciella spörsmål. Ett beslut som innefattar ett underkännande av den kommunala kompetensen att vidta åtgärder i en arbetslöshetssituation har i många fall så vittgående ekonomiska konsekvenser för den berörda kommunen att ev. överprövning av ett sådant beslut bör ske på annat sätt. En möjlighet vore att prövningen av besvär över kommunala beslut innefattande åtgärder till motverkande av arbetslöshet och allvarliga regionalpolitiska konsekvenser helt eller delvis överflyttas från regeringsrätten till i detta fall speciellt kompetent organ eller särskild instans. En annan möjlighet vore att det kommunala beslutet för sin giltighet skall underställas regeringen då insatserna från kommunens sida uppnår en viss ekonomisk nivå, medan insatser av mer begränsad omfattning prövas och fastställs av . Under alla omständigheter anser vi att lagen måste ändras så att kommun som aktivt och under demokratiskt ansvar vill agera för att klara sysselsättning ej skall hindras av en stelbent juridisk bedömning. Kommunerna måste få större möjligheter att gripa in i näringspolitiken. Kommunallagen är också i denna del föråldrad och måste anpassas till dagens verklighet. Med hänvisning till det anförda föreslår vi att beslutar att hos regeringen begära förslag om sådan ändring i kommunallagen att kommunerna, för att motverka arbetslöshet, ges möjligheter att aktivt gripa in i näringspolitiken. () () () ()