mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — 1981/82: 2018 av m. fl. Riktlinjer för den ekonomiska politiken, m. m. I denna sammanfattande partimotion redovisas, utan anspråk på fullständighet, moderata samlingspartiets syn på väsentliga frågor, aktuella dels under vårriksdagen 1982, dels under den kommande . Direkta yrkanden ställs i denna motion dock endast i anslutning till sådana krav som det ankommer på finansutskott att behandla. Övriga yrkanden framställs i särskilda följdmotioner, i vilka det hänvisas till vad som anförts i denna motion. 1981/82: 2018 De områden som behandlas i denna motion är följande: Sid. Det moderata alternativet 3 Säkerhetspolitik och försvar 24 Rättstrygghet och kriminalpolitik 47 Den ekonomiska politiken 56 Ett spritt ägande 107 Datorerna i samhället 140 Alkohol- och narkotikamissbruket 169 En skola för livet 181 Högre utbildning, forskarutbildning och forskning 198 Mark- och bostadspolitik 222 Jord, skog och fiske 247 Fritid i frihet 261 Energi för tillväxt 276 1981/82: 2018 Det står nu klarare än tidigare, att valet för 1980-talet står mellan en moderat och en mer eller mindre tydlig socialistisk politik. Detta vägval är av avgörande betydelse för utvecklingen av vår välfärd och vår industriella styrka, för den enskildes valfrihet och rätt att ta ansvar för sig själv och de sina samt därmed för vår demokratiska vitalitet. De frågor som vårriksdagen 1982 har att ta ställning till visar i många fall på betydelsen av detta vägval. Skall fortsätta att godta en statsfinansiell utveckling som leder till allt högre underskott? Eller skall den nu slå in på en kurs som genom sparsamhet och ökad tillväxt steg för steg kan få våra offentliga finanser i balans? Skall besluta om ett skattesystem som uppmuntrar den enskilde individen till arbete och sparande såväl genom sänkta marginalskatter som genom ett fullgott inflationsskydd? Eller skall ett urgröpt inflationsskydd och andra skattehöjningar tillåtas urholka de angelägna marginalskattesänkningarna och gradvis höja det totala skattetrycket? Skall satsa på att åter få till stånd en expansiv industriell utveckling som kan garantera morgondagens sysselsättning och genom framgång på exportmarknaderna åstadkomma balans i våra utrikes betalningar? Eller skall den låta en fortsatt offentlig utgiftsexpansion och en allt dyrare statlig industriell subventionspolitik underminera de framtidsinriktade delarna av näringslivet och hålla föråldrade branscher och företag under armarna? Skall vi kunna hejda central styrning, byråkrati och statliga detaljregleringar? Eller skall vi åter komma in i en utveckling där framsteg anses kunna mätas i antalet nya lagar, förordningar, regleringar och förbud? Skall besluta om en bostadsmarknad där det blir möjligt för den enskilde individen och familjen att med egna medel äga eller hyra den bostad de själva vill ha? Eller skall utvecklingen få fortsätta mot en bostadsmarknad där alltmer bestäms av myndigheter och organisationer, av statliga eller kommunala regleringar, lånebestämmelser och lagar? I alla dessa hänseenden står en moderat grundsyn mot socialdemokraternas socialistiskt inspirerade strävanden. Vårriksdagen 1982 utgör också inledningen till en valrörelse som kommer att avgöra vårt lands fortsatta utveckling . Det är inte minst mot denna bakgrund som vi strävat efter att sammanhållet redovisa moderata samlingspartiets syn på de viktiga frågor som kommer att spela en betydelsefull roll i valrörelsen. Denna partimotion är resultatet av dessa strävanden. Sedan valet har moderata samlingspartiet medverkat i de två trepartiregeringarna samt 1979-1981. 1981/82: 2018 Politiskt samarbete inom en koalitionsregering ställer krav på lojalitet och kompromissvilja. För moderata samlingspartiet var det naturligt att sätta omsorgen om trepartisamarbetet före det egna partiets uppfattning i många sakfrågor. Att skapa ett långsiktigt hållbart regeringsalternativ till socialdemokraterna har varit och är fortfarande ett av de viktigaste målen för vårt partis arbete. I många betydelsefulla hänseenden lyckades trepartiregeringarna vända den tidigare politiska och ekonomiska utvecklingen i vårt land. Visst fanns det inte sällan bland oss moderater en otålighet över den tröghet som utmärkte regeringsarbetet och mot den obenägenhet att markera en ny politisk kurs som ibland kunde spåras hos de övriga regeringspartierna. Men i allt väsentligt har till följd av regeringssamarbetet blivit en öppnare nation och en mer livaktig demokrati med ett friare näringsliv än vad fallet skulle ha varit om socialdemokraterna fått behålla regeringsmakten efter valen 1976 och 1979. Under den första trepartiregeringen 19761978 skedde den delvis dramatiska omläggning av den ekonomiska politiken som förmådde bryta den närmast katastrofala ekonomiska kurs som befann sig . Avvecklingen av löneskatten och införandet av full inflationssäkring av den statliga inkomstskatten var betydelsefulla inslag i en politik ägnad att stimulera till nya arbetsinsatser och initiativ. Trots en besvärlig ekonomisk situation lyckades regeringen motverka en fortsatt höjning av skattetrycket. Politiken var emellertid icke odelat positiv. En starkt selektiv och med tiden oerhört dyrbar industristödspolitik belastade statskassan och hindrade andra mer offensiva industriella satsningar. Svårigheter att få ett fast grepp om de statliga utgifterna ledde också till att den utveckling mot allt större budgetunderskott som pågått accelererade på ett oroande sätt. På vissa områden t. ex. då det gällde avvecklingen av regleringarna på bostadsområdet - gick reformarbetet alltför långsamt. Sedan den första trepartiregeringen avgått på grund av oenighet i kärnkraftsfrågan och en ny trepartiregering bildats efter valet var dess omedelbara uppgift att förbereda den folkomröstning som skulle avgöra kärnkraftens roll i vår framtida energiförsörjning. Det gällde därefter att återknyta till den ekonomiska politik som förts 1977 och 1978 och att bemästra inte bara de strukturproblem i den svenska ekonomin som inte hunnit angripas med tillräcklig kraft utan också de nya ekonomiska problem som tillkommit till följd av nya oljeprishöjningar och den alltför expansiva ekonomiska politiken fram till valet. Genom folkomröstningen kunde kärnkraftsfrågan föras fram till de avgörande beslut som fattades av . hade regeringen att hantera starka motsättningar på arbetsmarknaden, som resulterade i en storkonflikt . Det avtal som träffades och de kompletterande åtgärder som regeringen sett sig tvingad att utlova försvårade ansträngningarna att få balans i ekonomin. 1981/82: 2018 Regeringens sparprogram inledde en ny ekonomiskpolitisk offensiv. Kraftfulla sparinsatser och en klar vilja att stimulera ekonomins utbudssida markerade en delvis ny ekonomisk-politisk inriktning. Därmed ökade emellertid påfrestningarna på samarbetet inom regeringen. Först efter segslitna förhandlingar kunde den ena sig om det program för en offensiv ekonomisk politik som lades fram . Dess viktigaste inslag var strök regeringen under - en sänkning av marginalskatten till för den helt dominerande andelen heltidsarbetande inkomsttagare med början . valde emellertid likväl de två mittenpartierna att överge februariprogrammets skatteöverenskommelse till förmån för en skattepolitik som i sina väsentliga beståndsdelar dikterats av socialdemokraterna. Därmed omöjliggjordes fortsatt trepartisamverkan i regeringsställning. En närmare belysning av de avgörande skillnaderna mellan trepartiregeringens eget skatteförslag och det som blev följden av samarbetet med socialdemokraterna lämnas i denna motions skattepolitiska avsnitt. Det kan hävdas att den andra trepartiregeringen lyckades sämre än den första motsvara trepartisamarbetets förutsättningar. Detta berodde inte på att den ekonomiska politiken ställde större krav utan på att förmågan brast då det gällde att göra härav betingade helhetsbedömningar. Visserligen accepterade regeringen den uppläggning av den ekonomiska politiken som vi moderater hävdat i bl. Detta var en framgång. Men regeringen i sin helhet insåg inte att en sådan politik i längden inte gick att förena med en politisk strategi som förutsatte socialdemokraternas stöd och samverkan i avgörande frågor. När konflikten mellan mål och möjligheter blev uppenbar, valde mittenpartierna att knyta an till socialdemokraterna framför fortsatt borgerlig trepartisamverkan. En betydelsefull reformverksamhet skedde dock på många andra områden. Inom försvarspolitiken igångsattes arbetet med det för vår framtida säkerhets- och industripolitik viktiga . Inom skolpolitiken förbättrades kvaliteten i undervisningen och underströks vikten av normer i skolarbetet. På det handelspolitiska området fördjupades kontakter med EG, och utvidgade exportansträngningar gjordes på nya och betydelsefulla marknader. På kommunikationsområdet fullföljdes den betydelsefulla lågprissatsningen på inrikesflyg och tåg och strävanden efter att göra järnvägen mer konkurrenskraftig fick en ny inriktning. Markpolitiken började läggas om till förmån för den enskildes intressen. När det gällde prövningen av enskilda bygg- och planärenden ändrades regeringens politik dramatiskt i positiv riktning. På sjukvårdssidan togs betydelsefulla steg för att förbättra omsorgen i vården. Inom rättsväsendets område har ökade insatser skett mot särskilt våldsbrottsligheten, narkotikabrottsligheten och den ekonomiska och den organiserade brottsligheten. Det förblir moderata samlingspartiets uppfattning, att en icke-socialistisk trepartisamverkan skapar de bästa förutsättningarna för en gynnsam politisk 1981/82: 2018 och ekonomisk utveckling i . Varje annan politisk konstellation innebär att det blir socialdemokraterna som utifrån sina socialistiska värderingar blir den avgörande politiska kraften i landet. Därför kommer moderata samlingspartiet att, med hänsyn tagen till de skiftande erfarenheter som vunnits av trepartisamverkan , verka för ett så nära, omfattande och varaktigt samarbete som möjligt mellan de tre icke-socialistiska partierna. Om socialdemokraterna vunnit 1976 och 1979 . . . Hade socialdemokraterna vunnit valen 1976 och 1979, skulle ekonomiska och politiska utveckling ha fått en helt annan inriktning än vad som blev fallet. Tydligast är detta på den ekonomiska politikens och näringspolitikens område. Under den första trepartiregeringens år motsatte sig socialdemokraterna varje åtgärd i den kursomläggning som ägde rum och 1978. Kostnadsproblemet i det svenska näringslivet förnekades helt. De motsatte sig såväl de sänkta skatterna som de nödvändiga devalveringarna. förordades dramatiskt höjda arbetsgivaravgifter, högre inkomstskatt och starkt ökade statsutgifter. Under den andra trepartiregeringens period började socialdemokraterna gradvis godta huvuddelen av de åtgärder som vidtagits av den första trepartiregeringen. riktades motståndet främst mot de borgerliga strävandena att komma till rätta med den lavinartade offentliga utgiftsökningen och de snabbt växande statliga underskotten. Utom då det gällde försvaret motsatte de sig varje försök att minska statsutgifterna. På flera områden förordade de i stället ökade utgifter. Deras budgetalternativ skulle, trots förslag om skatteökningar, ha medfört större underskott än regeringens. Om en regering skulle ha fört den politik som den socialdemokratiska oppositionen förordat, hade vi varit ett land med en utslagen industrisektor, väldig sysselsättningskris, ett än mer tyngande skattetryck och en finansiell situation för staten som fått den politiska konkursen att framstå som ett näraliggande hot. Vi skulle också ha varit ett land där de fackliga organisationerna redan övertagit ägandet av en betydande del av vårt näringsliv. hade stått mitt uppe i en strukturomvandling från ett fritt marknadsekonomiskt system till ett alltmer slutet fondsocialistiskt samhälle. I såväl 1976 som valrörelse begärde socialdemokraterna mandat att påbörja marschen in i ett fondsocialistiskt . De icke-socialistiska majoriteterna i blev en garanti för att den marschen hejdades. Enbart detta har varit en insats av avgörande betydelse för vårt öppna samhälles fortbestånd. Dagens djupgående problem i det svenska samhället är i allt väsentligt en 1981/82: 2018 följd av den socialdemokratiskt inspirerade utveckling som ägt rum under . kännetecknas av den socialdemokratiska utvecklingsmodellens strukturkris. Efterkrigstidens utbyggnad av ett omfattande socialt trygghetssystem och ett bredare skol- och utbildningssystem var en naturlig och riktig följd av en politik syftande till att ge varje individ större möjligheter i livet. Det ledde till en utbyggnad av den offentliga sektorn som var gemensam för alla utvecklade industristater under dessa decennier. Men i denna utveckling låg också fröet och 1970talets kriser. Den snabba expansionen av de offentliga utgifterna medförde krav på skatteintäkter, vilka i sin tur förutsatte snabb ekonomisk tillväxt. Men även om en sådan tillväxt hade kunnat åstadkommas, vilket visade sig vara omöjligt, bl. a. därför att incitamenten därtill försvagades i takt med skattehöjningarna, skulle de stora utgiftsökningarna förr eller senare ha behövt bromsas upp om inte själva basen för välfärden skulle skadas. När statsapparaten byggdes ut och myndighetsutövningen ökade, blev byråkratisering och centralstyrning en naturlig följd. Utvecklingen mot ett alltmer politiserat och överbyråkratiserat samhälle blev närmast oundviklig, när den statliga och kommunala byråkratins tillväxt blev något av en ideologisk grundsats för socialdemokraterna. Det är självklart att det moderna samhället har ett kollektivt ansvar för att hjälpa och stödja de människor som under någon del av sitt liv kan möta svårigheter och problem. Denna självklara utgångspunkt får emellertid inte bli liktydig med att kollektivet gradvis skall överta ett samlat ansvar för de enskilda individernas, familjernas och företagens tillvaro och verksamhet. När politiker, myndigheter och ämbetsmän ser som sin uppgift att även i detalj lösa de mest skiftande problem för enskilda medborgare och näringsliv, leder detta alltför lätt till att initiativ och självklara ansvarstaganden skjuts i bakgrunden. Kommande generationers välfärd äventyras. När politiken på detta sätt starkt inriktas på att kvantitativt utveckla kraven på det allmänna i olika hänseenden, skjuts de kvalitativa aspekterna i bakgrunden. Särskilt tydligt blev detta på skolans område. Strävan efter att ge så många som möjligt utbildning ansågs förutsätta minskade krav på kvalitet. Därmed lades en grund för de senaste decenniernas djupgående skolproblem. På motsvarande sätt utgör också betydande delar av bostadspolitiken exempel på vart en utveckling med tyngdpunkten lagd på kvantitet kan leda. Gradvis blev vårt samhälle alltmer statiskt. Det förlorade en stor del av den dynamik som varit en av de avgörande förutsättningarna för utvecklingen mot ökad välfärd. Central planering, styrning och myndighetsutövning kom att prägla utvecklingen mera än den enskildes oberoende och företagsamhetens förmåga till förändring och förnyelse. Nätet av förbud och förordningar, fördomar och fackliga restriktioner blev allt finmaskigare. Öppenheten, initiativkraften och förmågan till förändringar försvagades. 1981/82: 2018 En strategi för att lösa det kommande decenniets problem måste därför präglas av en liberal frigörelse. Politiken måste syfta till att stärka den enskilde och familjen i stället för att stärka staten och politikerna. En sådan ny reformpolitik måste inriktas på att åstadkomma en gradvis avreglering och avpolitisering av samhället - att göra det friare och öppnare. Den enskilde individen måste ges ökat inflytande över och ansvar för sin egen och sin familjs tillvaro. Det är denna i grunden liberala strategi som utgjort utgångspunkten för moderata samlingspartiets politiska handlande . Det är i en sådan politik som vi ser den enda möjliga lösningen på de strukturproblem som den socialdemokratiska politiken steg för steg fört in vårt land i. I denna vår politik förenas liberalismens frihetspatos och reformsträvanden med konservatismens ansvarskänsla och krav på samhällsgemenskap. Motsättningen till socialismens dogmatiska kollektivism blir därmed självklar. Därför är det med den moderata politiken som grundval som förutsättningar skapas att möta socialismen och att åstadkomma det ansvarstagande och den initiativkraft som 1980-talets behöver. Varje utvecklat samhälle behöver en stark, målmedveten och folkligt förankrad statsmakt. En sådan är inte möjlig utan en regering utgående från och stödd av en majoritet i . I vissa speciella lägen kan minoritetsregeringar temporärt bli ofrånkomliga. Men i längden försvagar minoritetsregerande statsmakten och riskerar därmed att vara till skada för tilltron till det parlamentariska systemet. Politiken blir alltför lätt ett spel mellan partierna om kortsiktiga taktiska vinster. I ett sådant läge brister alltför lätt förmåga och vilja att ta ansvar för de åtgärder som kan behövas för att garantera en sund samhällsutveckling i överensstämmelse med väljarmajoritetens krav. Väljarna har rätt att kräva att deras i val lagda röster skall respekteras och att den majoritet som framkommer vid valet skall vara avgörande för innehavet av regeringsmakten. Det är därför vår bestämda övertygelse att en majoritetsregering bör bildas i vårt land val. Det är bara en regering som är fast förankrad i som i längden kan förverkliga medborgarnas önskemål och krav. behöver en majoritetsregering för att säkerställa statens styrka i samhället och tilltron till den politiska demokratins arbetssätt. Moderata samlingspartiet avvisar följaktligen minoritetsparlamentarism. Bevara det öppna samhället Perioden 19821985 kommer att bli avgörande för om vi skall bevara ett samhälle med fri och öppen ekonomi, som ger förutsättningar för att trygga den fortsatta välfärden och att stärka den enskildes valfrihet och oberoende, eller om vi skall föras in i ett annorlunda samhällssystem präglat av central 1981/82: 2018 styrning och planering, kollektivt beslutsfattande, ökad byråkratisering av skilda samhällsfunktioner samt väsentligt vidgad makt för fackliga och andra korporationer. Denna motion anger hur en politik för att bevara och stärka vårt öppna och fria samhälle kan utformas. Socialdemokraternas program och deras krav på samhällsomvandling genom kollektiva tvångsfonder visar hur ett motsatt alternativ ser ut. Det är mellan dessa två vägar valet står. innebar stora förändringar för det svenska statsskicket. Enkammarriksdagens införande, ny utskottsorganisation i och gemensam valdag är viktiga exempel på de reformer som genomförts. Flera viktiga grundlagsfrågor är dock fortfarande aktuella. har en statlig utredning, grundlagskommittén, föreslagit bl. a. fyraåriga mandatperioder och skilda valdagar. Någon politisk enighet har emellertid inte kunnat uppnås kring detta förslag. Socialdemokraterna har t. v. vidare stannat för att behålla det nuvarande systemet med gemensam valdag och treåriga mandatperioder. förekom partiledaröverläggningarom möjligheterna att trots allt arbeta vidare med de frågor som grundlagskommittén behandlade. Det överenskoms att en grupp under ledning av justitieministern skulle bereda frågan ytterligare. a. skulle informationsmaterial framställas för att användas inom bl. a. partiorganisationerna och bland andra politiskt intresserade. Om enighet kan uppnås mellan de politiska partierna om nya reformer skall dessa kunna framläggas för för ett första beslut före valet . Moderata samlingspartiet anser att arbetet bör inriktas på två huvudfrågor. Den ena är frågan om den gemensamma valdagen. Den gemensamma valdagen har lett till att de kommunala frågorna i valrörelserna ofta kommit i skymundan av rikspolitiken. Detta är olyckligt. Det finns all anledning att uppmuntra till självständiga kommunala valrörelser och till en livligare offentlig debatt. Detta sker bäst genom att kommunalvalen görs fristående. I samband därmed skapas förutsättningar för att lösa den andra huvudfrågan i sammanhanget, nämligen en förlängning av mandatperioderna. De nuvarande treåriga mandatperioderna är icke tillräckligt långa för att ge möjligheter till önskvärd planering och genomförande av viktiga uppgifter. Det är i hög grad önskvärt med en förlängning. En återgång till de fyraåriga mandatperioder som tidigare fanns bör därför ske. Detta innebär att kommunal- resp. riksdagsval kan ske var för sig 1981/82: 2018 nät år med fyraåriga mandatperioder. Beredningsarbetet under justitieministerns ledning bör inriktas på att genomföra en sådan reform och arbeta med ett sådant tidsschema att de två riksdagsbesluten kan fattas före och val. I samband med frågan om den kommunala demokratin bör understrykas det angelägna i att den proportionalitet som finns på såväl riks- som landstingsplanet också införs i primärkommunerna. Med det nuvarande systemet uppnås inte alltid en tillfredsställande proportionalitet. En majoritet i väljarkåren behöver inte motsvaras av majoritet också i kommunfullmäktige. Detta bör lösas genom att tilläggsmandat införs vid val till kommunfullmäktige. Den kommunala självstyrelsen i vårt land har en internationellt sett unik ställning. Hundratusentals människor har genom den engagerats i praktiskt kommunalpolitiskt arbete och fått kunskap om och tagit ansvar för sin egen bygds politiska problem. Det är en självklar uppgift att bevara och utveckla den kommunala självstyrelsen. Den kommunala verksamheten har expanderat kraftigt. Den gemensamma valdagen har emellertid lett till att de kommunala frågorna ofta kommit i skymundan av rikspolitiken. En återgång till ett system med skilda valdagar skulle uppmuntra till självständiga kommunala valrörelser där de lokalpolitiska frågorna mer uppmärksammades och till en livligare offentlig debatt. Genom att kommunalvalen görs fristående skapas förutsättningar för att åstadkomma en förlängning av mandatperioderna. Genom kommunsammanslagningarna har de förtroendevaldas antal kraftigt minskat. Många förut självständiga kommunala enheter saknar egen representation och därmed fullgott lokalt inflytande. Det är viktigt att få en bättre lokal förankring av kommunala avgöranden. Det är därför positivt att kommunfullmäktige numera kan inrätta s. k. lokala organ. Dessas kompetens bestäms och ledamöterna utses av fullmäktige. De lokala organen bör inte utses i direkta val utan ha samma politiska fördelning som kommunfullmäktige. Kommunallagen har öppnat möjlighet för kommunfullmäktige och landsting att besluta om folkomröstning. Rådgivande folkomröstningar bör anordnas när behov föreligger av en aktuell avläsning av medborgaropinionen i viss fråga. Det är särskilt viktigt då kommunala skattehöjningar kommer i fråga. spelar en central roll i vårt politiska liv. Dess effektivitet i olika avseenden, t. ex. förmågan att grundligt men ändå behandla olika frågor, är avgörande för många typer av ärenden. 1981/82: 2018 Enkammarriksdagen har funnits . Det är hög tid att dra slutsatser av dess förmåga att lösa sina uppgifter. arbetsformer är inte bara en fråga för ledamöterna själva utan har betydelse för det politiska arbetet i stort. Genomgående har varit en ökning av plenitiden, vilken jämfört med tvåkammarriksdagen varit kraftig. Vidare har arbetet kommit att kännetecknas av ett stort antal voteringar, ofta i rena detaljfrågor. Möjligheterna att hålla uppgjorda arbetsscheman har därigenom minskats med åtföljande problem för ledamöterna att sköta andra viktiga uppgifter med anknytning till riksdagsarbetet. Försök har gjorts att rätta till dessa förhållanden, men den arbetsgrupp som tillsattes 1980 av har inte fått gehör för sina förslag. Det är emellertid av största vikt att detta arbete fortsätter. Härvid bör ånyo frågan om mera samlade voteringar tas upp. I syfte att göra debatterna mer intresseväckande bör utredas möjligheterna att tidsbegränsa anförandena som möjligheterna till flera korta repliker ökas.