mot · G5022547 · 1982-04-13 00:00:00 — Motion 1981/82:2547 m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /83, m.m. (kompletteringsproposition) (prop. 1981/82:150) DEN EKONOMISKA POLITIKEN Innehållsförteckning Den borgerliga regeringens politik 4 Sex är av borgerlig politik 4 Avstämning av 1980års långtidsutredning (80) 6 Reviderad finansplan 1982 9 Regeringens utbudspolitik: virkesförsörjningen och De borgerliga regeringarnas sparpolitik 14 Socialdemokraternas ekonomiska politik 19 Den socialdemokratiska synen på den ekonomiska politiken 19 Riktlinjer för den ekonomiska politiken 20 Tillvaratagande av vära resurser 30 Kamp mot inf lationen 32 Den borgerliga budgetpolitiken 35 Riktlinjer för budgetpolitiken 36 Det socialdemokratiska budgetalternativet 45 som gått sedan det borgerliga maktövertagandet 1976 har de ekonomiska problemen och obalanserna fördjupats i den svenska ekonomin. En viktig förklaring är givetvis den svaga ekonomiska utvecklingen internationellt sett och de kriser som bl. a. oljeprishöjningen skapat i svensk industri. Men utvecklingen i har varit sämre än i övriga i-länder. Den ekonomiska politik de borgerliga regeringarna fört har inte bara misslyckats med att motverka effekterna av de utifrån kommande störningarna. Deras politik har fördjupat och förvärrat ekonomiska problem. Denna har lett till låg tillväxt, hög inflation, rekordarbetslöshet och sjunkande investeringar. De offentliga finanserna har underminerats och bytesbalansen trendmässigt försämrats. En allvarlig vändning i den borgerliga politiken består i att man accepterar att arbetslösheten stiger. På arbetsmarknadspolitikens område har regeringen skurit ned AMS anslagskrav så att den reala ambitionsnivån inom arbetsmarknadspolitiken sänks, som arbetsmarknadsläget försämras. Den åtstramningspolitik som förts har dessutom lett till en ytterligare nedgång i det produktiva sparandet, till att tillväxten reducerats utöver vad som hade följt av den internationella lågkonjunkturen och till ökade inkomst- och förmögenhetsklyftor. När det gäller viktiga delmarknader som virkesförsörjningen och energiinvesteringarna står regeringen utan några konkreta förslag. Detta innebär att mycket betydande materiella resurser förblir outnyttjade. Den sparpolitik regeringen har bedrivit har minskat det produktiva sparandet i den svenska ekonomin. Den har vidare slagit hårdast mot de svagare grupperna i samhället. ställer regeringen helt sitt hopp till en expansion av den svenska exporten, till följd av ökad internationell tillväxt och förbättrad svensk konkurrenskraft. Man söker skapa intryck av att vi skulle vara på rätt väg, precis som de borgerliga påstod före valet . Därvid bortser regeringen från attde grundläggande obalanserna de låga investeringarna, den ökade arbetslösheten och det strukturella underskottet i bytesbalansen - inte undgår någon förändring till det bättre. När det gäller den avgörande faktorn för att föra oss mot samhällsekonomisk balans bekämpandet av inflationen - skapar regeringens politik risker för att läget allvarligt förvärras. Alla stora löntagarorganisationer varnar nu för att kommande avtalsrörelser blir utomordentligt svåra om förslaget om karensdagar genomförs. Socialdemokraterna avvisar denna inriktning av den ekonomiska politiken. Vi föreslår i stället en politik för ökad tillväxt, höjd sysselsättning och rättvis fördelning. Denna politik bygger på en aktiv arbetsmarknadspolitik till dess att en allmänt ökad aktivitet i ekonomin kan skapa tillräcklig sysselsättning. Vidare upprepar vi vårt förslag från om ett omfattande investeringsprogram för att motverka investeringsfallet och öka kapacitets utnyttjandet i ekonomin. Produktionsresurserna bör också utnyttjas bättre genom en politik för att öka virkesutbudet. Oljeberoendet bör minskas och effektiviteten i energianvändningen ökas genom investeringar i alternativa energikällor och energibesparande åtgärder. Den uppbromsning i fråga om försämringen av statsfinanserna som regeringen nu räknar med är dessvärre främst en följd av inkomstförstärkningar av engångskaraktär. De statsfinansiella problemen kvarstår därför olösta. En summering av de socialdemokratiska förslagen under vårriksdagen ger vid handen att budgetunderskottet för /83 skulle bli ca lägre än enligt regeringens förslag och för / 84 lägre. Socialdemokraterna gör fyra bestämda åtaganden på det sociala området som, i händelse av att det blir en socialdemokratisk regering , förutsätts bli genomförda . o Vi avser att upphäva ett eventuellt riksdagsbeslut om att införa karensdagar i sjukförsäkringen, o Vi avser att eliminera den urholkning som skett av arbetslöshetsersättningen. o Vi avser att återställa värdesäkringen av pensionerna, o Vi avser att återställa statsbidragsnivån till barnomsorgen. I fråga om de övriga förslag som framförts gäller att vi inte kan binda oss för att dessa genomförs . Samhällsekonomiska och statsfinansiella hänsyn måste vägas in i bedömningen. Allmänt sett kommer budgetpolitiken under en följd av år att utmärkas av stark restriktivi tet. Den hårda utgiftsgranskningen behöver kompletteras med en lika noggrann kontroll av inkomstsidan och av de inkomstbortfall som uppstår av en rad olika skäl. Budgetprocessen bör koncentreras så att det blir möjligt att vid ett och samma tillfälle prioritera mellan alla olika krav med budgetmässiga konsekvenser. Det blir nödvändigt att återupprätta normer och disciplin i den ekonomiska politiken. De fördelningspolitiska aspekterna på olika ekonomisk-politiska åtgärder måste tillmätas större vikt med hänsyn till de ekonomiska perspektiven för . Detta kräver en höjd ambitionsnivå i fråga om de fördelningspolitiska studier som utförs. Socialdemokraterna vill på en rad sätt bygga ut och effektivisera budgetprocessen. Särskilda anvisningar bör utfärdas för myndigheternas anslagsframställningar, översynsarbetet av myndigheterna bör byggas ut, indexeringar och andra typer av automatik bör på många områden mildras, det statliga kommittéväsendet bör ses över. statens betalningsrutiner bör effektiviseras och kontrollen av s. k. utombudgetära utgifter bör stärkas. Den borgerliga regeringens politik I vår motion med anledning av årets finansplan belyste vi den ekonomiska utvecklingen i under de som de borgerliga partierna, i växlande regeringskombinationer, haft ansvar förden ekonomiska politiken. Tillväxten i den svenska ekonomin har varit lägre i än i övriga industriländer och lägre än i . Om vi hade haft samma tillväxt som vi hade , dvs. 2,tillväxt i stället för 0,, skulle vår samlade produktion varit högre. På arbetsmarknaden har läget under de borgerliga åren försämrats. Antalet arbetslösa har nått rekordnivåer som antalet personer utanför den reguljära arbetsmarknaden har ökat starkt. Inflationen i har varit högre under de borgerliga åren jämfört med såväl åren 19701976 som penningvärdeförsämringen i övriga i-länder efter 1976. Fördelningen av välfärden har blivit ojämnare under de borgerliga åren. Gigantiska belopp har förts över från sparare till låntagare. Förmögenheter i inflationssäkra tillgångar har stigit kraftigt i värde, som reallönerna sjunkit. Den regionala balansen har försämrats. Skogslänens andel av industrisysselsättningen har minskat. Det allmänt försvagade arbetsmarknadsläget i riket har slagit särskilt hårt i de svagare regionerna. Statsbudgeten har i snabb takt underminerats under de borgerliga åren och uppvisar nu alltmer gigantiska underskott. Detta speglar i sin tur den trendmässiga finansiella försvagningen av den offentliga sektorn. Investeringarna inom industrin beräknas bli lägre än 1976. Denna svaga utveckling av vår produktionsbas kommer att försvåra uppnåendet av balans i utrikesbetalningarna. Den svaga investeringsutvecklingen är desto allvarligare som underskottet i bytesbalansen under de borgerliga åren visat en trendmässig försämring. Den svaga investeringsutvecklingen i kombination med det ökande bytesbalansunderskottet innebär att sparkvoten i den svenska ekonomin reducerats, dvs. den andel av våra löpande inkomster som vi avsätter för att trygga en tillfredsställande inkomstutveckling har minskat. Under de socialdemokratiska åren låg denna sparkvot på av nationalinkomsten. Under de borgerliga åren har den sjunkit först till och av s. k. sparpolitik till . Denna utveckling innebär ett direkt hot mot vår framtida välfärdsutveckling. Det är i ljuset av den ökande arbetslösheten och de växande samhällsekonomiska obalanserna som regeringens reviderade finansplan måste bedömas. Vi konstaterade att orsakerna till den negativa utvecklingen av den sven ska ekonomin i allt väsentligt står att finna i de borgerliga regeringarnas misslyckade ekonomiska politik. Visserligen internationella utvecklingen varit mycket svagare än tidigare . Men detta förklarar inte varför den svenska produktionsutvecklingen varit svagare och inflationen varit snabbare än i övriga industriländer. I stället för att motverka konjunktursvängningarna, har de borgerliga regeringarnas stabiliseringspolitik förvärrat dessa svängningar. Följden av detta har blivit en ökad inflation och därmed ökad arbetslöshet. Den resursanvändning som den borgerliga politiken lett till har inneburit att mycket stora finansiella resurser satts in i krisföretag och krisbranscher, utan att svensk ekonomi i någon större utsträckning tillförts ny, ekonomisk livsduglig produktionskapacitet. En otillräcklig andel av inkomsterna har avsatts till investeringar och förbättring av bytesbalansen. De sociala och ekonomiska kostnaderna för den anpassning av produktionsstrukturen som den internationella utvecklingen gjort nödvändig har i orimligt stor utsträckning fallit på arbetstagarna. Kapitalägarna har däremot i regel hållits skadeslösa. Fördelningspolitiken under de borgerliga åren har lett till ökade klyftor mellan olika grupper i samhället. Politiken har varit inriktad på konfrontation med löntagarna, i stället för att söka lösa landets problem genom konstruktivt samarbete. Den misslyckade stabiliseringspolitiken har man sökt skyla över genom att skylla svårigheterna på en förment drastisk försämring av arbetsmarknadens funktionssätt. Med denna illa underbyggda tes som redskap har regeringen angripit sådana viktiga inslag i den sociala tryggheten som lagen om anställningsskydd. Samma motivering används även i samband med förslaget om återinförande av karensdagarna. Nedskärningarna av de arbetsmarknadspolitiska ambitionerna, som ligger bakom den nuvarande rekordarbetslösheten, söker man likaså rättfärdiga som ett sätt att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt. Den borgerliga fördelningspolitiken har även i en rad andra avseenden fördjupat klyftorna i samhället. De olika sociala nedskärningarna har slagit hårdast på de grupper som har de lägsta inkomsterna. För de egna grupperna har man däremot ordnat stora favörer: för förmögna aktieägare har det starkt skattesubventionerade skattesparandet inneburit stora förmögenhetsökningar, för skogsägarna har den ena skattefavören beslutats efter den andra, som avverkningen sjunkit och landet tvingats att öka importen av virke för att tillgodose industrins behov. En avgörande orsak till att de stora obalanserna i samhällsekonomin har uppstått är den budgetpolitik som de borgerliga partierna fört. Denna har inneburit att man ökat statsutgifterna i snabbare takt än , som statsinkomsterna tillåtits minska i reala termer. Denna budgetpolitik är en logisk konsekvens av den starkt överbudsbeto nade ekonomiska politik som de borgerliga partierna stod för i oppositionsställning. Man lovade å ena sidan en rad ökningar av de statliga utgifterna utöver vad socialdemokraterna stod för, å andra sidan förespeglade man väljarna sänkta skatter. Denna överbudspolitik får nu folkhushållet i stort, och de svagare grupperna i synnerhet, bära bördorna av. Avstämningen av långtidsutredning (LU82) Den offentliggjorda avstämningen av långtidsutredning, som gjorts inom ekonomidepartementet, ger i allt väsentligt samma bild av hur allvarlig den strukturella försämringen av den svenska ekonomin varit under de borgerliga åren. Trots att utredningen utgår från samma allmänna ekonomisk-politiska filosofi som de borgerliga regeringarna baserat sin politik på, tvingas man konstatera att utvecklingen i avgörande avseenden varit otillfredsställande. ILU 80 presenterades dels ett huvudalternativ, alternativ 1, som representerade en utvecklingsväg som skulle föra den svenska ekonomin mot samhällsekonomisk balans , dels ett alternativ 2, som innebar att de samhällsekonomiska obalanserna skulle fördjupas. I LU 82 gör man jämförelser mellan LU 80:s två alternativ och utfallet under åren 1979-1981.1 allt väsentligt har utfallet följt alternativ 2, det s. k. katastrofalternativet. Att utvecklingen har denna inriktning blir ännu mera uppenbart om man, med hjälp av regeringens egna prognoser, utvidgar utvärderingen till att omfatta även . LU 80:s två alternativ och utfallet 19791982 -1,8 -1,1 Export, varor och tjänster -0,5 -0,6 -1,9 1 Den totala procentuella förändring som skulle ha erhållits om utvecklingen under dessa år motsvarat den genomsnittliga årliga förändringen enligt LU80:s resp. alternativ. LU 80:s framskrivningar utgick från att ökad tillväxt och förbättrad samhällsekonomisk balans skulle uppnås genom exportledd expansion av produktionen. För att denna skulle bli möjlig erfordrades en mycket återhållsam konsumtionsutvecklingoch sjunkande reallöner. Detta skulle möjliggöra en sänkning av våra relativa exportpriser, varigenom det skulle bli möjligt att öka exporten av varor och tjänster i snabbare takt än vad världsmarknaden expanderade. Av tabell 1 framgår att utvecklingen hitintills har inneburit att uppoffring arna i form av en återhållsam konsumtionsutveckling, och i ännu högre grad i form av minskade reallöner, har varit större än vad som krävdes i LU80:s alternativ 1, det alternativ som skulle leda till balans. Likväl har resultaten när det gäller tillväxt, export och investeringar varit klart sämre än t. o. m. i LU 80:s alternativ 2, katastrofalternativet. När det gäller att förklara varför den faktiska utvecklingen blivit sämre än alternativ 2 i LU 80, hänvisas i LU 82 dels till den svaga internationella utvecklingen, dels till de strukturella svagheterna och trögheterna i den svenska ekonomin. Stort utrymme ägnas åt att diskutera den bristande anpassningen av vår industristruktur till den förändrade internationella efterfrågan. Den under de borgerliga åren starkt ökade subventioneringen av näringslivet lyfts fram som en förklaring till denna bristande strukturella anpassning. Viare ägnas de ökade budgetunderskotten och den offentliga sektorns ökande finansiella underskott omfattande utrymme. Slutligen återkommer den från LU 80 välkända teorin om den avtagande rörligheten på arbetsmarknaden som ett hinder för industriell expansion. Den äger i och för sig sin riktighet att det sämre utfallet för exporten till en del förklaras av att den internationella ekonomin utvecklas svagare än vad som antogs i LU 80. exportmarknader har således expanderat med 4,i stället för beräknade 5,. kan man konstatera att den del av exportutvecklingen som förklaras av vår egen konkurrenskraft, dvs. utvecklingen av våra marknadsandelar, förklarar en väsentlig del av den sämre exportutvecklingen. Tillväxten på exportmarknader och marknadsandelar 1979-1982 -3,1 -0,4 -1,4 Källa: LU 80, reviderad nationalbudget 1982 och economic outlook . Hade de svenska företagen förmått återvinna marknadsandelar i den takt som i LU 80 ansågs vara möjligt, skulle vår export ha varit bortåt högre i volym än vad den är. Den ökade konkurrenskraften på exportmarknaderna hade motsvarats av en starkare ställning även på hemmamarknaden. Sammantaget skulle det varit möjligt att uppnå en högre tillväxt och ett lägre bytesbalansunderskott än vad som blivit fallet. De olika strukturella trögheterna kan delvis förklara den svaga produktionsökningen, den sämre utvecklingen. Som påpekas i flera av socialdemokraternas motioner har den borgerliga näringspolitiken inte förmått styra in resurserna så att de bidragit till att öka vår ekonomiskt livskraftiga produk I andra avseenden är LU 82:s diskussion av statliga subventioner missvisande. Exempelvis inkluderar man subventionerna till bostadsbyggandet och boendet bland de subventioner som skulle ha hindrat en expansion av den konkurrensutsatta sektorn. Till stor del utgörs ju dessa subventioner av rena inkomstöverföringar (främst bostadsbidrag och räntesubventioner till boendet), vars syfte är att möjliggöra för de breda grupperna att efterfråga en god bostad. I och för sig kan det vara välmotiverat att diskutera i vilken utsträckning dessa transfereringar uppnår de uppsatta fördelningspolitiska målen. Någon sådan diskussion av den fördelningspolitiska effektiviteten hos dessa transfereringar sker dock ej i LU 82. Att stödet till boendet däremot i större utsträckning skulle ha reducerat vår potentiella produktionskapacitet visas inte på något övertygande sätt. Snarare får denna kritik ses som en invändning mot de fördelningspolitiska ambitionerna bakom stödet till boendet. Om man således kan och fortlöpande bör diskutera effektiviteten och inriktningen av samhällets stödpolitik, så lider LU 82:s tes om trögheterna på utbudssidan som förklaring till den sämre utvecklingen av en avgörande svaghet. som utvärderingen avser har nämligen företagen själva angivit efterfrågan, och inte några andra faktorer, som den faktor som begränsat produktionen (se diagram). Diagram Trång sektor enligt konjunkturbarometern Procent Efterfrågan på företagets produkter tlristen pä arbetskraf t 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 I motsats till utbudssidan ägnas efterfrågeutvecklingen och den ekonomiska politiken en utomordentligt blygsam plats i LU 82. Visserligen belyser man på olika sätt hur subventionsgraden i ekonomin har ökat och hur finanspolitiken haft en expansiv verkan på efterfrågan. I fråga om finanspolitikens effekter på konjunktursvängningarna och därmed dess betydelse för inflationsutvecklingen nöjer man sig dock med följande konstaterande: Detta avspeglar en utveckling där finanspolitiken vissa år blivit för expansiv i den meningen att den drivit fram ett kapacitetsutnyttjande som verkat inflationsdrivande Men huvudförklaringen läggs likväl på den bristande strukturella anpassningen i ekonomin. Inget sägs därmed om vad effekterna kan tänkas vara av att, som fallet var 1979, stimulera ekonomin i en takt av av BNP, som den internationella efterfrågan och lagerinvesteringarna vände uppåt. Därmed förbigår LU 82 med tystnad den kanske viktigaste orsaken bakom den svaga utvecklingen i den svenska ekonomin: den höga inflationen under de borgerliga regeringarna, som har medfört försämrad konkurrenskraft för svensk industri på såväl export- som hemmamarknaderna. Från den relativprisnivå som uppnåddes genom devalveringarna 1977, steg de svenska relativpriserna med mera än . Följden blev också att vi under dessa år tappade av våra marknadsandelar i volym räknat. Hade vi bara kunnat hålla oförändrade relativpriser skulle vår export ha kunnat vara avsevärt högre än vad den är. Det är mot bakgrund av de djupa balansbristerna i den svenska ekonomin, så som de beskrivits i de socialdemokratiska motionerna och även i allt väsentligt bekräftats av LU 82, som den borgerliga regeringens ekonomiska politik i reviderad finansplan bör bedömas. Denna politik bygger huvudsakligen på tre element: fjolårets devalvering, förhoppningar om att den inhemska inflationen skall avta och en fullständigt otillräcklig arbetsmarknadspolitik. I övrigt ger den reviderade finansplanen uttryck för samma åtstramningspolitik som förs i en rad västliga ekonomier. Bakom denna politik ligger en ideologiskt motiverad motvilja mot att från statens sida påverka det ekonomiska skeendet. De ekonomiska problemen skall överlåtas till marknadskrafternas fria spel. Enligt denna syn är det faktum att investeringarna sjunker och arbetslösheten stiger inte skäl nog för statsmakterna att ingripa för att påverka utvecklingen. Denna politik, som förts och som drivs vidare , har bidragit till att sänka kapacitetsutnyttjandet i den svenska ekonomin på ett sådant sätt att betydande välfärdsvärden gått till spillo. Allvarligast är givetvis att arbetslösheten tillåtits stiga till de nuvarande rekordnivåerna. Men den ekonomiska politiken har likaså lett till att näringslivets investeringar och i synnerhet industri investeringarna drabbats mycket hårt. I stället för att underlätta, försvårar en dylik utveckling den nödvändiga strukturomvandlingen. Till bilden av den borgerliga ekonomiska politiken hör att man, trots mycket tal om behovet av ett mera flexibelt utbud i ekonomin, inget gör åt utbudet på för svensk produktion och bytesbalans avgörande delmarknader. Inom arbetsmarknadspolitiken skärs ambitionsnivån ned, vilket minskar arbetskraftens rörlighet och möjlighet att anpassa sig till förändringar i efterfrågan. På energipolitikens område har man underlåtit att stimulera de investeringar som krävs för att göra mindre olje- och energiberoende. På skogspolitikens område vidtas inga åtgärder alls för att öka virkesutbudet, vilket betyder att landet i dess nuvarande obalans medvetet avstår från exportinkomster motsvarande mellan Vi och lA av bytesbalansunderskottet. I stället ger regeringen uttryck för en glättig syn på våra balansbrister genom att bl. a. uttrycka tillfredsställelse över att bytesbalansunderskottet reducerats, trots att detta till helt övervägande del förklaras av lågkonjunkturen. Eller som t.o.m. LU82 konstaterar: Trots den svaga exportutvecklingen har bytesbalanssituationen förbättrats något . Detta beror på en mycket kraftig nedgång i importen, som förklaras av en svag hemmamarknadsefterfrågan, sjunkande investeringar och en betydande lageravveckling främst på oljesidan. Detta innebär att man huvudsakligen måste betrakta förbättringen i bytesbalansunderskottet 1981 som en konjunkturell företeelse. Man kan knappast dra slutsatsen att vårt strukturella underskott minskat . förväntas den inhemska efterfrågan inte öka jämfört med . sjunker investeringarna ytterligare, varför den underliggande samhällsekonomiska obalansen i själva verket ytterligare fördjupas. har de fackliga organisationerna, arbetsmarknadsmyndigheterna och socialdemokraterna krävt snabba och kraftfulla åtgärder för att förebygga en kommande arbetslöshetskris. I första hand har efterlysts en radikal omläggning av den ekonomiska politiken inriktad på att bryta nedgången i industriinvesteringarna och öka den ekonomiska aktiviteten för att stärka statsfinanserna och undvika en påtvingad nedrustning av de sociala trygghetssystemen. Vid upprepade tillfällen har man klargjort sambanden mellan å ena sidan stagnerande industriproduktion, fallande investeringar och minskad inhemsk efterfrågan och å andra sidan den ökande arbetslösheten. Varningssignalerna blev och allt tydligare. Kraven på åtgärder återupprepades från allt flera håll. Eftersom den allmänna aktiviteten i ekonomin tilläts fortsätta att falla, fann sig arbetsmarknadsverket föranlåtet att gång på gång 1981 göra regeringen uppmärksam på lägets allvar. Likafullt valde regeringen att konsekvent pruta ned arbetsmarknads verkets krav på omedelbara insatser mot den öppna arbetslösheten. Det faktiska skeendet styrks av följande fakta. tra medel för beredskapsarbeten med totalt 6300 milj. kr. o Med anledning av dessa krav beviljade regeringen milj. kr. Resultatet av regeringens handlande kan nu avläsas i offentlig arbetslöshetsstatistik. Sålunda steg arbetslösheten och upp till rekordnivåer. uppgick antalet öppet arbetslösa till i genomsnitt 137000 personer eller av arbetskraften. Detta är de högsta tal som noterats i modern arbetslöshetsstatistik. steg den dolda arbetslösheten snabbt. Den ofrivilliga deltiden ökade som utbudet av arbetskraft snabbt försvagades allt fler fann det lönlöst att söka efter arbete.