mot · G5022110 · 1982-01-26 00:00:00 — m. fl. Fiske med handredskap, m. m. Målet för socialdemokratisk fritids- och rekreationspolitik är att skapa förutsättningar för alla oavsett ålder, kön, handikapp etc. att få uppleva en meningsfylld fritid. Sociala och ekonomiska skäl får inte vara ett hinder för den enskilde att utnyttja sin fritid för rekreation. Det finns en rad hinder som begränsar människors möjligheter att utnyttja fritiden. Utöver rent ekonomiska hinder finns också andra som otillräckligt utbyggd samhällsservice eller bristfälliga kommunikationer. Det blir en uppgift för samhället och folkrörelserna i samverkan att skapa ett fritidsutbud som står öppet för alla. På samhället ankommer att ställa resurser till förfogande - på folkrörelserna att forma verksamheten och ge fritidsutbudet innehåll. Samhället och folkrörelserna i samverkan måste också utgöra en motvikt mot de kommersiella intressen som, om inte kraftfulla motåtgärder sätts in, kommer att styra fritidssektorn. passivitet och ökande ojämlikhet I LO:s fritidsutredning, Semester-fritid inför 80-talet, visas hur ojämlika förhållandena är på fritidslivets område. Således har av LO:s medlemmar inte på något sätt tillgång till en fritidsbostad. Totalt tillbringar LOmedlemmarna semesterdygn i den egna bostaden. Människor har helt enkelt inte råd och möjlighet att utnyttja semestern så som de skulle vilja. Utredningen visar att var fjärde LO-medlem varken disponerade en egen stuga eller reste bort på semestern. De ensamstående, särskilt de med små barn, hade klart mindre resurser än andra. Småbarnsfamiljerna är enligt dessa uppgifter den grupp som i största utsträckning är hänvisad till att vara hemma under semestern. Många andra uppgifter pekar på att fritidslivet är det område där ojämlikheten mellan människor är som störst. Möjligheterna att ta till vara fritiden beror på att de aktiviteter som bjuds kostar pengar eller kräver dyr utrustning och dessutom är dåligt avpassade i förhållande till behoven. Det är höginkomsttagarna som, förutom att de har de bästa arbets- och bostadsförhållandena, dessutom har tillgång till ett brett utbud av olika aktiviteter genom hotell, fritidsstugor, andelsstugor, stugbyar, utlandsresor etc. Ojämlikheterna mellan olika inkomsttagargrupper förstärks av den snabba inflationen och de sjunkande reallönerna. Rekreationsberedningens utvärdering visar att utvecklingen gått stick i stäv med målen för samhällets rekreationspolitik. För att få tillgång till t. ex. de primära rekreationsområdena fordras det att man skaffar sig ett eget fritidshus, en fritidsbåt eller en campingvagn och att man har tillgång till bil. Trots den fysiska riksplaneringens intentioner inkräktar den enskilda fritidsbebyggelsen alltmer på den attraktiva rekreationsmarken. De primära rekreationsområdena tenderar alltmer att bli primära exploateringsområden. Svensk fritidspolitik har, i den mån den förekommit, utformats med utgångspunkt i att den dagliga fritiden och veckoslutsfritiden i första hand är en fråga för kommunerna på så sätt att de i bostadsområdena och befolkningscentra skall skapa möjligheter för olika former av rekreations- och friluftsliv. För den längre fritiden har staten sökt satsa på en utveckling av 25 primära rekreationsområden. Dessa satsningar har dessutom blivit mycket begränsade. Uppdelningen mellan kort och lång fritid är i huvudsak konstlad och har bidragit till att förstärka den allt ojämlikare utvecklingen. Insatserna för en utveckling av närrekreationen har blivit mycket begränsade. Möjligheterna för kommuner och folkrörelser att utveckla en aktiv närrekreation är som redovisas i det följande starkt beroende av en medveten och väl sammanhållen statlig rekreationspolitik. Utvecklingen har förstärkts av att kommunerna i alltför stor utsträckning satsat sina pengar på stora relativt dyrbara prestigebetonade anläggningar för idrott och sport, vilka i huvudsak kommit att utnyttjas av en liten grupp människor med redan förut goda möjligheter till fritidsliv. Internationell forskning visar mycket starkt att närrekreationen är av avgörande betydelse för stora grupper av tätortsbefolkningen, t. ex. kvinnor, äldre och barn. Det är männen som har mest fritid och är minst avståndsberoende och också den grupp som i huvudsak utnyttjar de stora centrala anläggningarna. För att bryta denna utveckling måste vi satsa mera på närrekreationen i boendemiljön och på närturismen. Storstädernas människor och fritiden Sammanfattas den utveckling som skildrats tidigare visar det sig att utvecklingen eller bristen på utveckling har lett till att storstädernas människor har blivit de som drabbats särskilt hårt. Det är i landets storstadsområden som det är längst till oexploaterad natur och rekreationsmöjligheter. Där finns det största antalet inkomsttagare med begränsade ekonomiska möjligheter, där finns de flesta kvinnorna, de flesta barnfamiljerna, de flesta ensamstående försörj arna och de flesta handikappade. slår de kommersiella krafterna hårt i fritidsutbudet, de attraktiva närbelägna naturområdena har utsatts för hårdhänta spekulationsintressen understödda av bl. a. en moderat planminister som gett ett ökat utrymme för spekulanter och exploatörer. Den statliga rekreationspolitiken har i stort bortsett från behovet av överordnade insatser för att klara rekreationsbehoven i exempelvis . Den statliga rekreationspolitikens nära samband med regional- och sysselsättningspolitik har helt utestängt storstadsområdena från nödvändigt statligt stöd. Denna utveckling är så mycket allvarligare som den sammanfallit med en period i storstadsregionernas utveckling då dubbelarbetet, de långa pendlingsresorna, de bristfälliga samhällsmiljöerna och ett ökat inslag av allt fler nationaliteter satt sin prägel på utvecklingen. har också ett stort antal människor flyttat från glesbygder och mindre tätorter till storstadsområdena. Denna omflyttning har bl. a. medfört att den tidigare naturliga och spontana kontakten med orörd natur gått förlorad för många människor. Utslagningsmekanismerna har blivit fler och slagit hårdare. Den splittrade kommunstrukturen och bristen på en övergripande regional rekreationspolitik får i storstadsområdena allt allvarligare konsekvenser på rekreationsområdet. Inte minst har detta gällt det i borgerligt styrda . Vi måste få en social rekreationspolitik! Vi har i ett dåligt kunskapsunderlag för utformningen av en social rekreationspolitik. Vi vet i förbluffande liten utsträckning hur och av vem det nuvarande fritidsutbudet utnyttjas. Vi har ett dåligt underlag för att planera framtiden. De enda undersökningar av betydelse som finns på detta område har utförts av i . Det finns däremot mera av internationell forskning. De undersökningar som skett visar dock på bl. a. följande resultat. Bland vuxna är det framför allt tätortsbor, äldre, nyinflyttade, vissa kvinnogrupper samt socialt utslagna som har svårt att ägna sig åt fritidsaktiviteter. De aktiviteter som bäst passar dessa gruppers motiv och önskemål är efter rangordning: utflykter, skogspromenader, arbete i trädgård eller kolonilott, fiske, djuraktiviteter och båtsport. Avstånden har stor betydelse. De angivna exemplen visar att det som efterfrågas är områden, där även begränsade ekonomiska insatser kan ge betydande resultat vilket är värdefullt i ett ekonomiskt kärvt samhällsklimat. Som redovisas i fortsättningen kräver de erforderliga satsningarna på dessa områden samspel mellan samhälle och folkrörelser över alla nivåer från stat via landsting och kommuner. I denna motion utvecklas behovet av rekreationspolitiska insatser för storstadsområdena på framför allt tre avsnitt: fritidsfisket, båtsporten och trädgårdsodlingen. Dessutom ingår ett avsnitt om konsekvenser för den statliga fritidspolitiken och dess administration. I en socialdemokratisk utskottsgruppsmotion till årets riksdag redovisas den stora sociala betydelse som fritidsfisket kan erbjuda storstädernas män Dessa möjligheter är speciellt lämpliga därför att alla tre storstadsområdena ligger i omedelbar anslutning till hav och kust. Två av områdena kan därutöver erbjuda lämpliga insjövatten i bostadsbebyggelsens omedelbara närhet. Avstånden behöver därför inte innebära något problem. De behov som framför allt ett utökat fritidsfiske kräver i storstadsområdena är tillgång på lämpliga fiskevatten. I Göteborgs- och Malmöområdena är fisket i havet allmänt tillgängligt medan det i hindras av en föråldrad fiskelagstiftning som innebär att fiskerätten intill strand och i huvuddelen av skärgårdsområdet är enskild. Mot denna bakgrund bör den enskilda fiskerätten utefter inlösas och handredskapsfisket frisläppas. Det är vidare angeläget att organiserandet av fiskevårdsområden och fiskekortförsäljningen samordnas för att skapa så stora och lättöverkomliga kortfiskeområden som möjligt i samtliga tre storstadsområden. I detta sammanhang gäller det att samordna vatteninnehav ägda av stat, landsting, kommuner och enskilda. Det är här naturligt att fritidsfiskets organisationer får ett huvudansvar för att administrativt lösa frågan om så enhetliga kortområden som möjligt. Detta bör förankras i en och regional planering. Fiskeadministrationen bör få i uppdrag att ta upp överläggningar med berörda parter i detta syfte. Den socialdemokratiska regeringen tillsatte fritidsbåtutredningen som 1974 avlämnade sitt betänkande. Detta kompletterades 1977 med en utredning i registreringsfrågan. har ingenting hänt på området då de borgerliga regeringarna inte förmått formulera ett förslag till utformning av en statlig fritidsbåtspolitik. Under föregående år lades inga förslag om en båtavgift för att finansiera de angelägna åtgärderna trots att en sådan stöddes av båtsportens organisationer. har antalet fritidsbåtar mer än fördubblats från 1974 till över 800000. För en riktig utveckling av fritidsbåtverksamheten fordras insatser inom framför allt fem områden: båtlivsanläggningar, miljö, säkerhet, utbildningsoch ungdomsverksamhet och organisationsstöd. Det faktiska behovet av båtlivsanläggningar är svårbedömbart. Dock är det uppenbart att det finns ett utomordentligt stort behov av hamnanläggningar särskilt inom storstadsområdena. Det fordras hemmahamnar, gästhamnar, uthamnar och sjösportcentra. Ett allt större antal fritidsbåtar medför risk för miljöeffekter som inte är önskvärda. Merparten av dessa kan minskas genom ökad kunskap och riktade åtgärder. För fortsatt utbyggnad av s. k. sopmajor erfordras anläggningsoch driftbidrag. Planerings- och utvecklingsarbete måste bedrivas. Miljöinformation måste lämnas till båtlivets utövare. En god sjösäkerhetsmiljö måste upprätthållas för fritidsbåtar. väsentligt att satsa på information i säkerhetsfrågor och sjörätt, sjökortens utformning, sjömärken och enslinjer, väderleksrapportering, bemanning av vissa lots- och fyrplatser, provning av fritidsbåtar ur säkerhetssynpunkt. Genom en omfattande och aktiv ungdomsverksamhet formas morgondagens båtlivsutövare och deras värderingar. Utbildning i sjövett och praktisk båtkunskap inom ramen för SIA-skolans fria timmar är en angelägen komplettering till båtorganisationernas eget arbete. Den teoretiska och praktiska båtförarutbildningen måste anpassas till nutida krav. Det är nödvändigt att organisationsstödet till båtlivets organisationer byggs ut för att dessa skall bli skickade att bredda och utveckla sin verksamhet. Med hänsyn till den långa tid som förflutit sedan fritidsbåtutredningen avlämnade sina förslag och den snabba utvecklingen är det angeläget att de åtgärder som är nödvändiga för en samhällelig fritidsbåtspolitik blir föremål för en ny översyn. Med hänsyn till det material som redan föreligger bör den dock kunna ske på departementsnivå och bli relativt snabb. Det är naturligt att representanter för båtlivets organisationer får tillfälle att delta i detta arbete. Efterfrågan på koloniträdgårdar är mycket stor. I så gott som varje kommun finns det en registrerad efterfrågan, antingen hos kommunen eller hos den lokala koloniföreningen. Den verkliga efterfrågan är minst dubbelt så stor som den registrerade. Det beräknar att det behövs minst 30 000 nya kolonilotter för att någorlunda tillgodose efterfrågan. De som efterfrågar en koloniträdgård är människor i alla åldersgrupper, inte minst unga barnfamiljer. Det är ett flertal faktorer som ligger bakom det stora intresset för koloniträdgårdar. Vi anger här de faktorer som är mest förekommande och som återfinns i praktiskt taget alla fall. Den sociala gemenskapen människor emellan inom ett koloniträdgårdsområde och dess förening. Ett allmänt intresse för odling, inte minst för en giftfri sådan. Önskan om att inom rimliga ekonomiska ramar kunna skapa ett bostadskomplement för rekreation och för en meningsfull fritid. Resorna mellan bostad och koloniträdgård är inte särskilt tidskrävande och inte heller ekonomiskt betungande. Ur samhällets synpunkt finns det enligt vår mening all anledning att kraftigt stödja koloniträdgårdsrörelsens utveckling. Både staten och kommunerna bör på ett mera aktivt sätt än planera för nya koloniträdgårdsområden. Såväl ekonomiska som sociala skäl motiverar detta. Genom en mera kraftfull satsning på koloniträdgårdar uppnås det målet att även de stora löntagargrupper som befinner sig i de mest vanligt förekommande inkomstskikten kan skaffa sig en replipunkt för rekreation. Ur såväl arbetsmarknadssynpunkt som med tanke på förebyggande hälsovård har det ta en utomordentligt stor betydelse. Nationalekonomiskt sett är investeringarna i nya koloniträdgårdsområden endast en bråkdel av vad som under satsats på stora och dyra fritidshus, ofta i attraktiva markområden. Denna kostnadskrävande utveckling med dyra fritidshus måste brytas, och i stället bör samhällets resurser satsas på en utbyggnad av närrekreationen och det tätortsnära fritidsboendet. I ett sådant program är koloniträdgården i högsta grad ett levande och aktuellt alternativ. För koloniträdgården talar även den årliga driftkostnaden och att koloniträdgårdarna är ett energisnålt alternativ. Enligt vår mening har koloniträdgårdarna ur såväl samhällets som den enskildes synpunkt så stora fördelar att regeringen genom en särskild beredning eller genom annat bemyndigande skaffar sig resurser och överblick för att leda en aktiv samhällsplanering av nya koloniträdgårdsområden. I ett sådant arbete intar naturligtvis och fritidsbyar en central ställning. Detta förbund organiserar de lokala koloniföreningarna i landet, och förbundets verksamhet har genomgått stora förändringar. Förbundet utför på ideell basis stora insatser som kommer bl. a. kommunerna till del. Företrädare för förbundet bistår kommunerna med erfarenhet och synpunkter vid planering av koloniträdgårdsområden. Förbundet har också att svara på ett stort antal kommunala remisser. Genom en omfattande studie- och konferensverksamhet har förbundet utbildat medlemmar som i sin tur kan föra överläggningar i kommunerna. Skall förbundet lyckas att även i fortsättningen bistå olika myndigheter med råd och erfarenheter behöver förbundet få ett utbyggt samhällsstöd. är det statliga anslaget ytterst blygsamt. 1 den utveckling av det tätortsnära fritidsboendet som enligt vår mening förestår bör planeringen ske i samarbete med det för att därigenom dra nytta av de kunskaper och den erfarenhet som där finns samlad. Detta kan ske på de sätt vi har angeri i motionen. I nuvarande samhällsekonomiska läge kräver uppbyggnaden av en social rekreationspolitik att nya medel kan ställas till förfogande. Det är därför nödvändigt att kostnaderna för denna utbyggnad i huvudsak bärs av nyttjama genom avgifter. Avgiftsbördan bör fördelas efter bärkraft. Det är vidare nödvändigt att de privilegierade grupper som redan i stor utsträckning tillgodosett sitt rekreationsbehov är med och delar kostnaderna. I olika sammanhang har flera slag av avgifter diskuterats, båtavgift, fiskevårdsavgift etc. Redan förut finns jaktvårdsavgift. Det är rimligt att beredning sker av frågan om vilka och hur stora avgifter som skall utgå inom fritidslivet och hur administration etc. skall byggas upp för att bli så lätthanterlig och obyråkratisk som möjligt. Detta bör ske av regeringen. I årets budgetproposition har regeringen föreslagit att ett statligt rekreationsråd skall inrättas genom övertagande av arbetsuppgifter från och rekreationsberedningen. Detta trots att TUREK och hälften av remissinstanserna förordat att ett slutligt ställningstagande till administrationsfrågoma skall tas först sedan TUREK:s kartläggning av turist- och rekreationsfrågorna redovisats samt en bedömning gjorts av det rekreationspolitiska innehållet för framtiden. Vid en genomläsning av förslaget får man känslan av att regeringen vill söka dölja passiviteten och kraftlösheten i rekreationspolitiken genom en administrativ skenreform, som inte löser några problem men däremot riskerar att föregripa och låsa handlingsfriheten vid utformningen av de administrativa resurserna för en social rekreationspolitik. Av dessa skäl bör regeringens förslag avvisas av . Det föregående har starkt understrukit behovet av en social rekreationspolitik för framför allt storstädernas människor. Innehållet i en sådan politik blir radikalt annorlunda än vad som inbegrips i begreppet rekreationspolitik. Särskilt starkt avviker denna ifrån vad som vanligen betraktas som turistpolitik. Både rekreations- och turistfrågorna torde vinna på att bättre särskiljas där turismen blir i huvudsak en näringspolitisk fråga med ett visst samband men ändå artskild från rekreationspolitiken. Under hänvisning till ovanstående föreslås* 1. att beslutar att som sin mening uttala att staten löser in och frisläpper handredskapsfisket i och utefter , 2. att beslutar att ge regeringen till känna vad i motionen anförts om samordning av upplåtelserna av statliga, kommunala och enskilda fiskevatten med hjälp av fritidsfiskets organisationer, 3. att beslutar att hos regeringen begära förslag om statliga åtgärder för att utveckla koloniträdgårdsverksamheten i enlighet med vad som anförts i motionen. () () () () () () () () () () () () * Se även motionerna 1981/82:2111-2113.