mot · G5022163 · 1982-02-16 00:00:00 — m. fl. Hälso- och sjukvårdslag, m. m. 1981/82:97) Det mest väsentliga i regeringens förslag till hälso- och sjukvårdslag är att man vill genomföra en s. k. ramlagstiftning på området. Landstingen får ansvaret för hälso- och sjukvården, men man tar bort alla regler som styr verksamheten i detalj och ger riktlinjer för på vilken kvalitetsnivå vården skall bedrivas. Motivet till detta sägs vara att öka demokratin och åstadkomma en decentralisering från statliga verk till de enskilda landstingen. Det bör emellertid klargöras att de riktlinjer uttalar sig för helt saknar rättslig betydelse, så länge de inte ges uttryck direkt i lagtext. Förslaget om att införa en ramlagstiftning är inget unikt för sjukvården. På område har genomförts en likartad lagstiftning som dock mer i detalj reglerar vilka krav enskilda människor kan ställa på kommunen. Socialtjänstlagen fastställer i motsats till HSL ett yttersta vårdansvar. Också på omsorgsvårdens område har man föreslagit en ramlagstiftning. Kritiken mot idén med ramlagstiftning på vårdområdet har blivit alltmer uttalad och bärs bl. a. upp av de omsorgsbehövandes och handikappades organisationer. De vackra mål som ställs upp i en ramlag visar sig vara föga förpliktande i praktiken. Det blir svårt för vårdbehövande grupper att med framgång ställa krav på samhället. Detta gäller särskilt när det är fråga om långvariga och sammansatta vårdbehov som överskrider gränserna mellan olika vårdområden. Det gäller också i särskilt hög grad de grupper i samhället som har små ekonomiska och politiska resurser. I en period av åtstramning av de offentliga utgifterna visar sig en ramlagstiftning innebära särskilda risker. Genom att man inte definierar vad som är en godtagbar vårdstandard underlättas i praktiken en social nedrustning. Regeringens förslag när det gäller HSL synes innebära särskilt stora risker i detta avseende, i och med att det inte fastslås någon skyldighet för landstingen att tillgodose de vårdbehov som finns bland dem som vistas i landstingskommunen. I förordet till propositionen talas enbart om att den nya lagstiftningen inte får innebära några ökade utgifter för landstingen däremot talas inte om någon skyldighet för landstingen i relation till behoven. med att propositionen läggs genomförs i budgetsammanhang åtgärder som urholkar landstingens skatteunderlag och reella möjligheter att tillgodose olika vårdbehov. Hälso- och sjukvårdsutredningen, , vars förslag till största delen ligger till grund för HSL, föreslog en mer förebyggande inriktning av hälsooch sjukvården. Denna strävan fanns alla skäl att understödja. I propositio1* 1981182. nen har landstingens förebyggande ansvar urholkats. Det talas nu enbart om att medicinskt förebygga sjukdomar och skador. Kravet på att uppspåra sjukdomar har tagits bort. De förändringar som gjorts innebär att man också i fortsättningen vill ge sjukvården en passiv roll inför de viktiga orsakerna till sjukdom och ohälsa. Kraven på en offensiv hälsopolitik tillgodoses inte av det aktuella lagförslaget. Helt följdriktigt har man slopat kravet på att landstingen skall delta i samhällsplaneringen i syfte att förebygga sjukdom och ohälsa. Kravet på att landstingen skall ansvara för hälso- och sjukvården borde ha följts upp med ett krav på att all hälso- och sjukvård skall ske i landstingens eller andra samhällsorgans regi. Detta är en grundläggande förutsättning för att en verklig planering skall kunna ske. Propositionens skrivning innebär att man i praktiken lägger grunden för en ytterligare privatisering av vården i takt med att samhällets åtaganden minskar. Trots att antalet läkare ökat , kvarstår bristen på läkare. Framför allt finns det stora regionala skillnader, när det gäller tillgången på läkare. Enligt är fortfarande nästan var tionde läkartjänst obesatt. Inom långvården har antalet läkartjänster ökat snabbare än tillgången på läkare, och antalet vakanta tjänster är därför stort. Man räknar med att var femte läkartjänst inom långvården är helt vakant utan ens vikarie på tjänsten. Det är viktigt att har kvar ett övergripande ansvar när det gäller att tillsätta tjänster. bör också ha det yttersta ansvaret när det gäller att fördela läkarresurserna. Propositionen underminerar landstingens möjligheter att planera hälsooch sjukvården genom att inte tillfredsställande lösa problemet om det medicinska ledningsansvaret. Ett ansvar för vården förutsätter ett sammanhållet politiskt, administrativt och medicinskt ansvar. tilldelas läkarna hela det medicinska ansvaret. Också önskemålet att detta ansvar skall kunna delegeras har strukits i lagförslaget. Ett sammanhållet ledningsansvar för vården kan mycket väl förenas med att enskilda yrkesgrupper bibehåller sin professionella kompetens och fattar beslut inom ramen för denna. I praktiken kan man inte skilja mellan olika typer av grundläggande ledningsansvar. Ekonomiska faktorer och tillgången på resurser influerar på medicinska beslut. Medicinska avgöranden påverkar i mycket hög grad vårdens mer långsiktiga planering. Av denna anledning måste landstingen ta ett sammanhållet ansvar för vården, men detta förutsätter i sin tur att normer utfärdas om på vilken lägsta kvalitetsnivå vården får bedrivas. Detta underlättar också för patienter att göra sin rätt gällande gentemot sjukvårdshuvudmannen. Största möjliga ansträngning måste göras inom sjukvården för att stärka patienternas ställning. Den anonymitet och avpersonifiering som många människor känner när de besöker sjukvården för måste ersättas av en respekt för varje enskild patient och av ett personligt bemötande från all personal inom sjukvården. I vården möter patienten många olika slag av personal. Det kan vara svårt att som patient veta vem som har ansvar för de olika delarna av vården. Patienten skall orienteras om detta, och framför allt skall patienten ha rätt att få veta vilken bestämd läkare som har totalansvaret för vården. I socialtjänstlagen har föreskrivits att vård och behandling skall vara avgiftsfri. Motsvarande regel bör gälla sjukvården då alla andra principer äventyrar utsatta gruppers rätt till vård och står i motsättning till en förebyggande inriktning av arbetet. Nuvarande avgiftssystem har i första hand syftet att minska efterfrågan på vård. En förebyggande inriktning måste i stället innebära att man vill främja tidiga kontakter med sjukvården, vilket knappast kan förenas med avgiftsfinansiering. I propositionen görs ett upprörande avsteg från alla patienters lika rätt till vård när man fastställer att s. k. utförsäkrade patienter skall erlägga inkomstprövade avgifter. Detta innebär i praktiken att man utnyttjar en utsatt grupps medicinska nödsituation till att ta ut vårdavgifter som för med sig att man förmenar en stor grupp rätten till egen bostad och rimlig ekonomisk standard. Enligt vpk:s mening kräver en hälso- och sjukvårdslagstiftning att man klarare deklarerar hälso- och sjukvårdens målsättning. En god vård måste infogas i ett bredare hälsopolitiskt sammanhang. Viktiga utgångspunkter för en offensiv hälsopolitik är följande: - Landstingsinsatser i syfte att delta i saneringen av dåliga arbetsmiljöer. Detta innebär att landstingen bör bli huvudmän för företagshälsovården och åläggs att bygga ut yrkesmedicinsk verksamhet. - Effektiva insatser för att bekämpa arbetslöshet, särskilt då bland ungdomar. Långvarig arbetslöshet och ungdomsarbetslöshet ger enorma framtida vårdkostnader. - Insatser för att minska användningen av alkohol och andra droger. Enbart vårdkostnaderna för alkoholskador ligger i storleksordningen 10-20 miljarder. Med tanke på detta bör landstingen tilldelas en aktivare roll i drogpolitiken och få del av statens skatteinkomster av alkohol. - Ett aktivare landstingsdeltagande i trafikpolitiken med tanke på trafikskadornas stora betydelse. - Insatser för att förebygga sjukdom och ohälsa på grund av gifter i den yttre miljön och skadliga tillsatser i livsmedel. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att beslutar avvisa proposition 1981/82:97 och hemställa hos regeringen om nytt förslag i enlighet med vad som anförs i motionen, - därest ej beslutar avvisa proposition 1981/82:97 att beslutar anta följande förslag om ändring i propositionens förslag till hälso- och sjukvårdslag: Regeringens förslag Inledande bestämmelser Med hälso- och sjukvård avses i denna lag åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälsooch sjukvården hör sjuktransporter. I fråga om omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda finns bestämmelser i lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda. I fråga om tandvård finns särskilda bestämmelser. Motionärernas förslag Inledande bestämmelser Med hälso- och sjukvård avses i denna lag åtgärder för att medicinskt förebygga, uppspåra, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör sjuktransporter. I fråga om omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda finns bestämmelser i lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda. I fråga om tandvård finns särskilda bestämmelser. All sjukvård skall bedrivas i samhällets regi. Mål för hälso- och sjukvården Mål för hälso- och sjukvården Målet för hälso- och sjukvården är Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. villkor för hela befolkningen. Vården skall utgå från en helhetssyn på människors behov. Den landstingskommunala hälsooch sjukvården Landstingskommunen skall planera hälso- och sjukvården med utgångspunkt i befolkningens behov av hälso- och sjukvård. Planeringen skall avse även den hälso- och sjukvård som erbjuds av annan än landstingskommunen. Den landstingskommunala hälsooch sjukvården Landstingskommunen skall planera hälso- och sjukvården med utgångspunkt i befolkningens behov av hälso- och sjukvård. Landstingskommunen skall ha ett totalansvar för vårdens planering. I planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården skall landstingskommunen samverka med samhällsorgan, organisationer och enskilda. I planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården skall landstingskommunen samverka med andra samhällsorgan och organisationer. Landstingskommunen skall delta i samhällsplaneringen i syfte att främja en god hälsa hos befolkningen. En särskild läkare skall finnas som ansvarar för ledningen av den medicinska verksamheten inom det verksamhetsområde som landstingskommunen bestämmer. En sådan läkare benämns överläkare ifråga om verksamhet pä sjukhus och distriktsläkare i fråga om verksamhet utanför sjukhus. En överläkares verksamhet kan omfatta även verksamhet utanför sjukhuset. Vid utövandet av denna ledning skall läkaren i frågor som inte rör värden av enskilda patienter följa de föreskrifter som landstingskommunen kan meddela. Landstingskommunen kan förordna en annan läkare att fullgöra viss del av en överläkares eller distriktsläkares åligganden enligt första stycket. Regeringen eller efter regeringens bemyndigande får för särskilt fall medge undantag från bestämmelsen i första stycket. Landstingskommunen skall ha ett sammanhållet ansvar för ledningen av all sjukvårdande verksamhet. Inom ramen för detta ansvar kan ansvaret delegeras till olika befattningshavare beroende pä deras yrkesmässiga kompetens. För vården öv enskild patient ansvarar en läkare. Av patienterna får tas ut vårdavgifter enligt grunder som landstingskommunen bestämmer, i den mån inte annat är särskilt föreskrivet. Patienter som är bosatta inom landstingskommunen skall därvid behandlas lika. När sjukhusvård meddelas en pensionär i fall där rätten till ersättning för vården upphört enligt 2 kap. 12 § lagen (1962:381) om allmän försäkring, skall vården vara avgiftsfri vid varje vårdtillfälle. Vårdavgiften för tid därefter får bestämmas med hänsyn till pensionärens betalningsförmåga. I sådant fall skall endast pensionärens egna inkomster efter skatt läggas till grund för avgiften. Vårdavgiften skall alltid bestämmas så att pensionären förbehålls tillräckliga medel för sina personliga behov. Regeringen meddelar ytterligare föreskrifter om sådana avgifter. En fordran på vårdavgift preskriberas efter tillkomsten. I övrigt gäller preskriptionslagen (1981:130) i fråga om sådana fordringar. Hälso- och sjukvården skall vara avgiftsfri. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) INGA (vpk)