mot · G5021007 · 1982-01-25 00:00:00 — Motion 1981/82:1007 m. fl. F r i tidsledar u tbildni ngen 1970-talets diskussioner om den nya högskolans inriktning och organisation har innehållit många viktiga moment. Ett av de viktigaste har varit frågan om hur de postgymnasiala yrkesinriktade utbildningslinjerna skulle knytas till högskolan och därmed få en kvalitetshöjning. Redan U 68:s betänkande (SOU 1973:2, s. 60) slog fast följande: Viktiga impulser kan gå från grundutbildning till forskning: krav på utbildning inom ett visst problemområde kan vara utgångspunkt för forskning inom området. Lärarna spelar här en viktig förmedlande roll. Nya slag av högskoleutbildning kan därför bidra till att problem ställs inom nya områden och att forskning initieras inom dessa. De framtida utbildningslinjernas i många fall tvärvetenskapliga och tillämpade karaktär gör det sannolikt att de nya forskningsfält som öppnas på detta sätt kan bli knutna till angelägna praktiska frågor. Detta problem har i stort sett lösts. Alla längre postgymnasiala utbildningar är nu högskoleutbildningar. Det finns bara ett undantag från denna regel - folkhögskolornas fritidsledarutbildning. Denna utbildning är helt förlagd till folkhögskolorna. Den tidigare kombinationsutbildningen, delvis anordnad inom högskolan, har lagts ned. Frågan om högskolekurser på folkhögskola diskuterades av folkhögskoleutredningen. I sitt slutbetänkande Folkhögskolan 2 (SOU 1977:8, s. 92 ff.) slog man fast att en sådan samverkan mellan de olika skolformerna i så fall inte uteslutande (kunde) ske på den ena skolformens villkor. På vissa punkter måste ömsesidiga jämkningar äga rum. Regeringen föreskriver att grundläggande högskoleutbildning kan anordnas av folkhögskola och i anslutning därtill utfärdar erforderliga bestämmelser som skall gälla för all sådan utbildning vid folkhögskola, oavsett vilken huvudman den anordnande skolan har. Utredningen arbetade i tidsnöd och kunde inte ta i beaktande de beslut i högskolefrågan som fattades av med anledning av H 75 :s betänkande. Frågan om möjligheter att på folkhögskola anordna högskolekurser kom därför att bli otillfredsställande utrett. I budgetpropositionen 1979 förklarade statsrådet att fritidsledarlinjen var av sådan karaktär att den skall anses jämställd med högskoleutbildning. Han gav SÖ i uppdrag att fastställa en gemensam vägledande utbildningsplan för denna utbildning. Därvid skulle iakttas att fritidsledarutbildningen även fortsättningsvis skall ligga på en jämförbar nivå med högskoleutbildning. I övrigt skulle arbetsförmedlingen mellan folkhögskola och högskola i vad gäller sådana högskolekurser på folkhögskola redovisas av SÖ efter samråd med UHÄ. SÖ tillsatte en utredningsgrupp bestående av enbart folkhögskolelärare. Dessa överlämnade till SÖ ett förslag till utbildningsplan. Denna remissbehandlades inom folkhögskolorna under endast /, en utomordentligt för en så viktig fråga. fastställde SÖ en sådan plan. Remissvaren, av vilka troligen de flesta på olika punkter var kritiska, publicerades aldrig, inte ens i sammanfattning. De huvudsakliga förändringar i utbildningen som denna utbildningsplan föreslår är att skolorna i stället för i veckotimmar undervisar enligt ett poängsystem. Vidare skall ett utbildningsråd inrättas på skolorna och i stort ges samma funktion som högskolans linjenämnder. Ingen koppling skall ske mellan fritidsledarutbildningen, styrd av folkhögskoleförordningen, och högskolans två regelsamlingar, högskoleförordning och högskolelag. Inte ens högskolelagens inledande 6 målsättningsparagrafer skall äga giltighet för folkhögskolans fritidsledarutbildning. Därmed inställer sig också frågor kring fritidsledarutbildningens vetenskapliga kvalitet och forskningsanknytning, både vad avser lärarkompetens och läromedel. fastslog i sitt yttrande (nr 20) om utbildning och forskning inom högskolan m. m., att högskoleutbildning skall ha anknytning till forskning. Forskning utgör en i flera avseenden mäktig förnyelsefaktor. Utvecklingsarbetet inom högskolan är en annan väg till förnyelse av utbildningen. Om nu folkhögskolornas fritidsledarutbildning enligt beslut är att betrakta som jämställd med annan högskoleutbildning måste denna koppling mellan utbildning och forskning också rimligen gälla fritidsledarutbildningen. Risken är annars uppenbar att fritidsledarutbildningen kommer, och det med rätta, att klassas som en andra rangens högskoleutbildning. Bristen på denna koppling mellan forskning och utbildning observerades också i UHÄ:s remissvar på den utbildningsplan som SÖ sände ut . UHÄ framhöll i detta svar (dat. I fråga om uppläggning, mål och innehåll vill UHÄ först peka på det - i och för sig självklara - förhållandet att det föreligger en grundläggande skillnad mellan å ena sidan målen för och syftet med folkhögskoleutbildningen enligt folkhögskoleförordningen och å den andra högskolans uppgifter och målen för högskoleutbildningen enligt högskolelagen och högskoleförordningen. Att med beaktande av folkhögskoleförordningens målparagrafer söka uppnå en med högskoleutbildning jämförbar nivå är därför i sig motsägelsefullt. Ett sätt att skapa och upprätthålla en högskolemässig nivå på fritidsledarutbildningen är att de lärare och läromedel som anlitas har en god vetenskaplig utbildning resp. är av god vetenskaplig kvalitet. för sin del endast rekommendera, att de folkhögskolor som anordnar fritidsledarutbildning i så stor utsträckning som det är görligt - bl. a. genom samarbete med universitet och högskolor - söker engagera vetenskapligt kompetenta lärare för utbildningen. UHÄ har således inte ställt sig bakom den av SÖ utarbetade utbildningsplanen. Fritidsledarlinjen är inte upptagen i gällande högskoleförordning som en allmän utbildningslinje om 80 poäng. Därmed ger linjen inte heller någon behörighet till forskarutbildning. Därvid skiljer sig fritidsledarlinjen negativt från t. ex. fritidspedagog- och socionomutbildningarna, vilka annars ligger nära fritidsledarutbildningen. Över huvud taget är de kurser som läses på fritidsledarlinjen inte på något sätt poänggivande inom högskolan. Vissa enstaka folkhögskolor praktiserar visserligen det systemet att eleverna på folkhögskolorna läser in vissa högskolekurser för att sedan bege sig till högskolan och tentera av dem. Detta system är i och för sig fullt möjligt , men det tillhör ändå undantagen. Fritidsledarlinjen är fortfarande inte främst avsedd att leda till fortsatta studier, vilket redan folkhögskoleutredningen slog fast (SOU 1976:16). Detta förhållande är klart otillfredsställande. Folkhögskolorna har monopol på den enda fritidsinriktade utbildningen som finns för arbeten både inom folkrörelsen och offentlig fritidsförvaltning. Därmed följer också ett särskilt ansvar både för utbildningens innehåll och för de uppåt 1 700 elever som kan delta i utbildningen. Det kan inte vara rimligt att denna tvååriga utbildningslinje även ensam får stå helt utanför högskolesystemets vidare utbildningsmöjligheter. Det kan inte heller vara rimligt att en sådan postgymnasial utbildning står helt utan en etablerad forskningsanknytning. Inom UHÄ-området finns det ingen instans som uttalat intresserar sig för fritidsforskning i en vidare mening. Det utgör ett forskningsområde som helt har hamnat mellan stolarna. Den försöksverksamhet med en seminarieserie för fritidsforskning på akademisk nivå som startades på fyller ännu inte måttet. Ett centrum för fritidsforskning måste, gärna efter utländska förebilder, på lämpligt sätt inrättas inom UHÄ-området. SÖ har således inte fullföljt det uppdrag som utbildningsministern gav SÖ i uppdrag budgetproposition. Fritidsledarutbildningen är inte ens jämställd med annan högskoleutbildning och kommer än mindre att bli det , i den händelse att senare beslutar om kvalitetsförbättringar inom högskoleutbildningen. Det är beklagligt att SÖ inte fortsatte de resonemang om högskoleutbildningar på folkhögskola som fördes i folkhögskoleutredningens slutbetänkande. Så vitt vi kan se är detta resonemang det enda rimliga att föra om man vill försöka förena folkhögskolans och högskolans regelsystem. Går inte detta bör frågan övervägas om folkhögskolorna även i fortsättningen skall ha monopol på fritidsledarutbildningen. I de diskussioner som SÖ har haft med olika avnämarkategorier, fackliga organisationer m. fl. har också andra problem med utbildningen vid sidan om högskoleproblematiken tagits upp. Det har gällt frågor om utbildningens dimensionering, om avsaknaden av en gymnasieutbildning inom området - vilket drabbar de lågutbildade fritidsledarna som inte kan komma in på folkhögskolans ledarutbildning, m. fl. Vpk kräver därför att hela fritidsledarutbildningen ses över. De utredningar som har gjorts om utbildningen är för gamla eller för ofullständiga för att ge riktlinjer för en så stor och omfattande utbildningslinje inför 1980-talets . I den utredning vi begär måste ingå representanter från folkhögskolan, högskolan, avnämargrupper som folkrörelser och offentlig fritidsförvaltning samt från fackliga organisationer. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen hemställer om en utredning angående forskningsorganisationen inom fritidssektorn samt förutsättningarna för en forskningsanknytning till fritidsledarutbildningen enligt vad i motionen anförs. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)