mot · G502376 · 1982-01-19 00:00:00 — m. fl. I 1 kap. 4 § kommunallagen stadgas att en kommun själv får vårda sina angelägenheter. Det som är statens, eller det privata näringslivets ansvarsområden får kommunen enligt huvudregeln inte befatta sig med. En kommun har rätt att vidta åtgärder som allmänt främjar näringslivet i kommunen, t. ex. iordningsställande av industrimark, vägar, va, stickspår. En kommun får uppföra lokaler för hantverk och småindustri om lokalerna är avsedda för ett flertal näringsidkare. Verksamhet som är av affärsmässig natur får kommunen bedriva om den tillgodoser ett allmänt intresse. Kommunalt stöd till ett visst företag är olagligt oavsett formen och stödet. Som undantag från denna regel gäller att kommunalt stöd är tillåtet vid arbetslöshet i kommunen, om sysselsättningssvårigheterna är av stor betydelse för kommunen som helhet och stödet från kommunen kommer att få avsevärd effekt på sysselsättningsläget. Kommunen har också i vissa fall rätt att fullfölja gjorda ekonomiska insatser med nya för att ekonomiska förluster skall undvikas. Eftersom kommunallagens stadganden är mycket kortfattade så har praxis och utslagen i kommunalbesvärsmålen kommit att i mycket stor utsträckning styra kommunernas möjligheter att engagera sig i näringslivs- och sysselsättningsfrågor. Bristerna i lagstiftningen har medfört att det inom snart sagt varje kommun utbildas en speciell filosofi eller policy när det gäller hanteringen av den lokala näringspolitiken. Olagliga beslut fattas för att kommunen skall värna om och bevara sysselsättningen. Besluten vinner i all sin olaglighet laga kraft om inte kommunalbesvärsinstitutet används av någon medlem av kommunen (fysisk eller juridisk person), vilket helt naturligt sällan sker. De politiska motiven för att trygga sysselsättningen är starkare än de rättsliga aspekterna på kommunens kompetens. Osäkerheten om kommunernas faktiska roller har lett till en icke önskvärd konkurrens mellan kommunerna om företagen och jobben. Praktiskt taget alla kommuner ställer upp med mark för företag till subventionerade priser. I hälften av landets kommuner finns särskilda industri- och hantverkshus. Kommunen förvärvar lokaler av företag och vidareuthyr dessa till företagen. Hyressubventioner är vanliga. Påtryckningar från storföretag har lett till att kommuner övertagit deras lokaler. En dylik tendens till ökning kan skönjas. Kommunala borgensåtaganden förekommer i allt större omfattning. Borgenslån används ofta till industrilokaler vid rekonstruktioner av företag. Den s. k. företagsraggningen som innebär att kommunen med överbudspolitik och marknadsföring försöker locka till sig företag från andra kommuner har kulminerat men pågår fortfarande. En fortgående tendens är att kommunerna i allt större utsträckning anställer särskilda tjänstemän med uppgift att handlägga näringslivsfrågor. Med näringslivskonsulten/sekreteraren ökar servicen gentemot företagen. En del kommuner har utrustat särskilda servicelokaler och erbjuder företagen kostnadsfri administrativ service. För att få ett effektivare instrument för handläggning av vissa näringsfrågor och i vissa fall för att kringgå den kommunala offentlighetsprincipen och minska insynen i verksamheten har kommuner bildat särskilda bolag (industri utvecklingsbolag). Bolagen används bl. a. för att äga lokaler, utveckla produkter, äga andelar i företag eller hela företag. Antalet bolag är ökande. Allt fler kommuner går in som ägare/delägare i företag. Ett trettiotal kommuner är delägare i företag. Ovan gjorda resumé visar en helt annan faktisk inriktning av den kommunala näringspolitiken än vad lagstiftningen de facto medger. Det är helt uppenbart att lagstiftningen på många punkter måste anpassas till dagens verklighet och morgondagens önskvärda utveckling. Enligt nuvarande formella rollfördelning mellan stat och kommun är det staten som i första hand bär ansvaret genom regional- och industripolitiken. Kommunerna måste dock själva ägna stor uppmärksamhet åt de näringslivs- och sysselsättningspolitiska frågorna därför att möjligheterna till arbete är av grundläggande betydelse för invånarnas ekonomiska, sociala och psykiska välfärd, därför att invånarna förväntar sig och kräver att kommunen verkar för en så god lokal arbetsmarknad som möjligt, därför att tillgången till arbete påverkar befolkningsutvecklingen och befolkningens lokalisering och sammansättning och därför är av stark strategisk betydelse för den långsiktiga totala kommunala utvecklingen. En del kommuner har utarbetat näringslivs- och sysselsättningsprogram, vilket kan ses som ett uttryck för kommunernas alltmer ökande engagemang i näringspolitiken. Mot bakgrund av det anförda föreslås 1. att begär att regeringen låter utreda frågan om formerna för en näringspolitik på lokal nivå, som ger kommunerna ökad frihet och självbestämmande i näringslivsfrågor, 2. att uttalar sig för att pågående utredning om kompetenslagstiftning breddas till en parlamentariskt sammansatt utredning som får i tilläggsuppdrag att presentera de förslag till åtgärder som erfordras för en anpassning av gällande lagstiftning rörande den kommunala kompetensen i näringspolitiken till dagens verklighet, 3. att uttalar sig för att förutsättningarna utreds för hur kommunala näringslivs- och sysselsättningsprogram skall kunna inpassas och bli en del av den löpande kommunala verksamhetsplaneringen, varvid syftet med programmen bör vara att inom kommunen utforma en aktiv närings- och sysselsättningspolitik innehållande konkret genomförbara åtgärder. () () () () () ()