mot · G60299 · 1982-11-25 00:00:00 — m. fl. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder m. m. 1982/83:50) Balansbristema i den svenska ekonomin är stora. På grund av den socialdemokratiska politiken växer underskotten i statsbudget och bytesbalans. Inflationen ökar och arbetslösheten stiger. Regeringen är emellertid inte beredd att angripa de grundläggande balansbristerna i svensk ekonomi. Dessa brister sammanhänger främst med den alltför stora och snabbt växande offentliga sektorn och de alltför höga skatterna. Krisplanen innebär tvärtom en omläggning av den ekonomiska politiken i riktning mot ökade offentliga utgifter och höjda skatter. Regeringens förslag motverkar därigenom nästan undantagslöst en nödvändig expansion i näringslivet. De omöjliggör därmed också att devalveringen lyckas. På område efter område innebär propositionens förslag att man inleder en process som uppenbart syftar till att förvrida eller förstöra mer eller mindre väl fungerande marknader. Den långsiktiga betydelsen av dessa förslag får inte underskattas. Detta gäller t. ex. näringslivets kapitalförsörjning där förslagen om trippelbeskattning av aktieutdelningar och en första neddragning av skattereduktionen i aktiefondsparandet markerar inledningen till en gradvis strypning av den enskilda aktiemarknaden som utdelningsskatten markerar inledningen till en kollektivt styrd riskkapitalförsöijning. Det gäller också bostadsmarknaden, där extraskatter på privata hyreshus och bostadsrätter nu används för att subventionera icke konkurrenskraftiga delar av bostadsbeståndet. Propositionen är fylld av motsättningar och flertalet förslag illa underbyggda. Utredningsmaterial saknas helt eller är ytterst torftigt. Berörda myndigheter och andra berörda har icke haft möjlighet att yttra sig. Regeringsformens föreskrifter har inte efterlevts. En devalvering hade kunnat undvikas med en annan ekonomisk politik. Detta hade förutsatt oförändrade eller något sänkta arbetsgivaravgifter, fortsatta besparingar i de offentliga utgifterna och uteblivna skattehöjningar. En sådan politik förordades i valrörelsen av moderata samlingspartiet. Socialdemokraterna har valt motsatt väg. Den kraftiga devalveringen leder på kort sikt till en förbättrad konkurrenskraft i stora delar av näringslivet. Kostnaden för detta är dock en två till så hög inflationstakt som i våra viktigaste konkurrentländer. 1 1982/83. Den nödvändiga åtstramningen drabbar ensidigt den privata sektorn. De yrkesaktivas reallöner efter skatt beräknas minska . En så stor reallönesänkning hade kunnat undvikas om regeringen i stället valt att spara i de offentliga utgifterna. För föreslår regeringen skattehöjningar på netto . Det motsvarar nästan . Till detta kommer kommunala skattehöjningar. Enbart den skatteomläggning som genomförs innebär att nästan alla får lägre realinkomster efter skatt. Moderata samlingspartiet föreslår att fullständig indexreglering av skatteskalorna åter införs samt att beslutet om begränsning av underskottsavdragen rivs upp. Vi avvisar samtliga av regeringen föreslagna nya skatter och avgiftshöjningar. I stort sett samtliga förslag till utgiftsökningar avvisas. För de förslag som godtas anvisas finansiering. Vi anser att de offentliga utgifterna måste frysas på nuvarande nivå för att bevara vår politiska handlingsfrihet och för att bördan på framtida generationer inte skall bli alltför stor. Regeringens förslag medför ett budgetunderskott för innevarande budgetår på . /82 var underskottet . Ökningen av underskottet med är den största ökningen någonsin under ett enskilt budgetår. Om inte budgetunderskottet nedbringas kan vi inte komma till rätta med obalansen gentemot omvärlden. Budgetunderskottet innebär också en stor börda på framtida generationers levnadsstandard genom den gigantiska räntebörda som skickas vidare till nästa generation. Att budgetunderskottet ökar så dramatiskt med regeringens politik är mycket allvarligt genom de finansiella spänningar som uppstår när underskottet skall finansieras. En ökad del av underskottet kommer att finansieras genom upplåning i företagen - samma företag som genom sin expansion skall föra ur krisen. Företagens vilja att investera kommer att hämmas när de i stället kan köpa högavkastande statspapper. Om inte budgetunderskottet kan bringas under kontroll faller hela den socialdemokratiska ekonomiska strategin. Våra ställningstaganden ger ett budgetunderskott på ca /83. Om godtagit de besparingar som moderata samlingspartiet föreslog hade budgetunderskottet stannat på ca . Regeringens s. k. investeringsprogram är i stort sett ett traditionellt temporärt stöd till sysselsättningen inom byggsektorn. I likhet med många andra anläggningsarbeten innebär programmet typiskt lågeffektiva beredskapsarbeten. Ett bra sätt att öka byggnadsinvesteringarna i små- och fritidshus vore i stället att återta beslutet om begränsning av underskottsavdragen. Moderata samlingspartiet avvisar samtliga föreslagna projekt i det s. k. Regeringen bör i stället i budgetpropositionen återkomma med sådana projekt som kan bidra till en positiv utveckling av samhällsekonomin. Att, som regeringen gör, isolera arbetsmarknadspolitiken från den ekonomiska politiken och göra arbetstillfällen inom AMS-verksamheten till ett självändamål är föråldrat. Arbetsmarknadspolitiska åtgärder kan lindra arbetslösheten vid en tillfällig konjunktursvacka och underlätta strukturomvandlingen, men de kan aldrig bota djupgående strukturella problem och bli en huvudingrediens i sysselsättningspolitiken. Vi avvisar därför regeringens förslag i detta avseende. Den höga ungdomsarbetslösheten är särskilt allvarlig. Moderata samlingspartiet lägger därför fram ett program för att minska speciellt ungdomsarbetslösheten. Programmet kostar mellan 100 och 200 milj. kr. Regeringen föreslår flera nya stödformer inom energi-, industri- och bostadssektorerna. Moderata samlingspartiet avvisar samtliga förslag. En energipolitik som tar till vara möjligheter att ändra energisystemet i en mer konkurrenskraftig riktning kan inte åstadkommas genom ytterligare manipulerande med subventioner och skatter utan endast genom att lyfta av de blockeringar som omöjliggör utnyttjandet av kunnande och inhemska energiresurser. Hyreshusskatten syftar till att kompensera för bruksvärdessystemets effekter på hyresmarknaden. Systemets olägenheter kan aldrig motivera ytterligare statliga regleringar inom bostadssektorn. Bostadspolitiken måste i stället avreglera och marknadsanpassa bostadsmarknaden. Moderata samlingspartiet föreslår att hyressättningssystemet utvärderas och ses över. Införandet av skatt på äldre hyreshus avvisas. För att delvis finansiera de fyra prioriterade löftena - återtagande av beslut om besparingar i vad gäller sjukförsäkring m. m. - samt höjning av bl. a. barnbidragen tillgriper regeringen en momshöjning. Momshöjningen leder emellertid till lika stora eller större utgiftsökningar för de enskilda hushållen som de påslag på förmåner och bidrag som föreslås. Vi motsätter oss bestämt förslaget om höjning av mervärdeskatten. Om momsen inte höjs bibehåller hushållen i motsvarande mån sin köpkraft. Därmed bortfaller motiven för förbättrade pensionsförmåner, allmänna barnbidrag, förlängda barnbidrag, studiebidrag och studiemedel. Vi avvisar därför dessa förslag. Vi hälsar dock med tillfredsställelse regeringens nu vunna insikt om flerbarnsfamiljernas utsatta situation. Det nuvarande regeringspartiet har tidigare konsekvent motsatt sig moderata initiativ till flerbarnsstöd. Vi anvisar finansiering av stödet genom minskade livsmedelssubventioner. Den internationella ekonomiska utvecklingen Den tendens till en internationell konjunkturuppgång som fanns har inte bekräftats under sommarens och höstens lopp. Utvecklingen utomlands präglas i stället av fortsatt stagnation. De enda ljuspunkterna i den internationella bilden har varit den avtagande inflationstakten och den räntesänkning som i viss mån följt efter. Räntenedgången har emellertid avstannat. Trots avtagande inflation och ökande arbetslöshet bibehålls överlag en restriktiv politik. I , det enda land som fört en expansiv politik , har den socialistiska regeringen nu tvingats strama åt politiken. I , vår viktigaste handelspartner, innebär den nya regeringens ekonomiska program ytterligare budgetåtstramningar. Även i de övriga europeiska länderna pekar konjunktursignalerna på en fortsatt låg tillväxt. I och har den ekonomiska utvecklingen varit svagare än väntat. Situationen i dessa länder ter sig dock något gynnsammare än i . Världsekonomin genomlever f. n. inget normalt konjunkturförlopp. En del av nedgången kan förklaras av strukturella skäl. Den långsiktiga tillväxttrenden tycks ha brutits i många ekonomier, som flertalet västländer är villiga att acceptera en inflationsgenererande stimulanspolitik. Ute i världen talas det allt oftare om att vi kan stå inför en depression av 1930-talskaraktär. Den snabba inflationen utgör en återhållande faktor på den ekonomiska tillväxten. Eftersom låg inflationstakt är en förutsättning för att varaktigt komma till rätta med strukturella brister, öka tillväxten och trygga sysselsättningen, ges kampen mot inflationen högsta prioritet i de stora industriländerna. Det finns ingen anledning att räkna med en stabil tillväxt i världsekonomin så länge inflationen inte långsiktigt bemästras. De fyra ungefär lika stora nordvästeuropeiska länderna , , och har haft problem med en alltför stor och snabbt växande offentlig sektor och en permanent alltför hög kostnadsnivå. I tre av dessa sjuka välfärdsländer , och för nu borgerliga koalitionsregeringar en politik inriktad på att åtgärda sjukdomsorsakerna. I däremot vill den socialdemokratiska regeringen i stället föra en politik med ständigt ökande offentliga utgifter som huvudbeståndsdel. Detta kan enbart förvärra vår redan tidigare mycket besvärliga situation. Det är vidare anmärkningsvärt att regeringen inte uppmärksammat det hot mot världsekonomin som det växande antalet länder med betalningssvårigheter utgör. Flera statshandelsländer, däribland , har stora problem med att betala räntor och amorteringar på sina utlandslån. Även vissa utvecklingsländer (, , m. befinner sig i en utsatt position. Ett tjugotal länder omförhandlar sina krediter. Dessa länders betalningssvårigheter minskar kreditutrymmet. Detta verkar i sin tur nedhållande på världshandeln. Ett möjligt men långt ifrån säkert konjunkturförlopp är en långsam uppgång i och till följd av ökad privat konsumtion, understödd av en positiv lagerutveckling. I bästa fall skulle även de europeiska länderna kunna dra fördel av en sådan uppgång. Vi ansluter oss i huvudsak till den internationella prognos som presenteras i regeringens proposition. Denna förutsätter att utvecklingen blir svagare än vad som tidigare förutsetts. BNP i sjunker med 1/att jämföra med tidigare antagna ökning med 1/. väntas tillväxten enligt regeringen bli I %. Detta förutsätter dock att det ovan skisserade konjunkturförloppet verkligen äger rum. Detta är emellertid mycket osäkert. Världshandeln förväntas bli oförändrad, vilket enligt vår bedömning kan vara alltför optimistiskt. kan endast en mycket svag ökning i världshandeln förväntas till följd av den låga tillväxten och de alltmer tilltagande protektionistiska tendenserna. Devalveringen är huvudelementet i den nya regeringens ekonomiskpolitiska strategi. Den framtvingades enligt socialdemokraterna av ett alltför stort valutautflöde. I huvudsak vill dock regeringen framställa devalveringen som en offensiv åtgärd för att förbättra näringslivets konkurrenskraft och därmed bytesbalansen. Detta är inte en riktig verklighetsbeskrivning. Devalveringen var inte ofrånkomlig. Den redan inträffade kostnads- och relativprisutvecklingen gentemot omvärlden motiverade inte någon nedskrivning av kronan. Däremot fanns det risk för att lönekostnadsökningarna skulle bli alltför höga. Med den arbetsgivaravgiftshöjning på , som socialdemokraterna gick till val på, stod det klart för omvärlden att våra lönekostnader redan före avtalsmässiga löneökningar skulle stiga med , dvs. väsentligt mera än i omvärlden. Dessutom var risken uppenbar att den av socialdemokraterna utlovade offentliga expansionen ytterligare skulle förvärra obalanserna. En devalvering hade kunnat undvikas. Men detta hade förutsatt oförändrade eller något sänkta arbetsgivaravgifter, fortsatta besparingar i de offentliga utgifterna och uteblivna skattehöjningar. I valrörelsen förordade socialdemokraterna en rakt motsatt politik. Moderata samlingspartiet lade däremot fram ett program som inte skulle ha behövt medföra en devalvering. Beskrivningen är devalveringen som en offensiv ekonomisk-politisk åtgärd är också felaktig. En devalvering är aldrig offensiv. Inte ens till den del den kan utgöra ett försök att skapa en undervärderad krona är den att betrakta som offensiv på grund av effekterna på inflationen, statens och företagens skulder, budgetunderskott etc. Den bekräftar endast att landet kommit i otakt med den internationella utvecklingen. Dess politik har inte anpassats efter dess produktionsförmåga och den internationella konkurrensens krav. problem är huvudsakligen strukturella. Det är dessa problem som måste angripas. Om så inte sker kvarstår svårigheterna hur många och hur stora devalveringar än genomför. Devalveringens storlek visar att regeringen kapitulerat inför svårigheterna att klara en rimlig lönekostnadsutveckling och att man velat fa till stånd en undervärderad krona genom att sänka reallönerna på det politiskt mest lättframkomliga sättet. Den kraftiga devalveringen leder på kort sikt till en förbättrad konkurrenskraft i stora delar av näringslivet. Kostnaden för detta är dock en två till så hög inflationstakt som i våra viktigaste konkurrentländer. I beräknas inflationen bli och i 5 . Det innebär att mer än halva devalveringsvinsten är förbrukad . Om ingen omläggning av den ekonomiska politiken sker är risken uppenbar att resterna av den förbättrade konkurrenskraften äts upp av den inflation som uppstår genom det växande budgetunderskottet och de ökade skatterna. En ytterligare följd av devalveringen är ett minskat internationellt förtroende för den svenska kronan både utomlands och här hemma. Devalveringen innebär i praktiken att statsmakterna befriar arbetsmarknadens parter från deras ansvar för produktion och sysselsättningsutveckling. Därigenom förstärks återigen den rådande föreställningen att den fulla sysselsättningen endast är regeringens ansvar. Allmänheten och arbetsmarknadens parter lockas att se växelkursförändringar som bekväma konfliktlösare. Eftersom regeringen ändå alltid griper in behöver löntagarnas organisationer inte hålla tillbaka lönekraven. För arbetsgivarna framstår det som enklare att acceptera höga lönekostnader, vilkas effekter på lönsamheten ändå devalveras bort, än att riskera konflikt på arbetsmarknaden. För att en devalvering skall lyckas krävs att den betraktas som en engångsåtgärd. Med tanke på att detta nu är den femte växelkursjusteringen torde denna förutsättning inte kunna anses vara för handen. Genom det s. k. offensiva momentet viljan att skapa en undervärderad krona skiljer sig denna devalvering från de devalveringar som vidtogs 1977 och 1981. Dessa godtogs av de internationella samarbetsorganisationerna och fick ett gott betyg. Den nu aktuella devalveringen betraktas däremot som en konkurrensdevalvering, vilken fått ersätta inhemska insatser för att hålla priser och löner nere. Därigenom är risken uppenbar att bidrar till instabilitet i det internationella betalningssystemet. De internationella reaktionerna påverkar också våra exportmöjligheter. har redan tvingats devalvera. EG har svarat genom att införa tull på svenskt papper, vilket inte skedde gentemot . protesterar mot orättvisa konkurrensfördelar för svensk stålexport. Att jämföra devalveringen med 1931 och devalveringar är ingenting annat än nostalgi. saknas de ekonomiska och politiska förutsättningarna för att lyckas med en kraftig devalvering. Dessutom var det huvudsakligen andra tillväxtfaktorer som förklarade uppryckningarna . En devalvering gynnar åtminstone på kort sikt de företag som har framtiden bakom sig, t. ex. krisföretagen i basindustrin. Dessa företag arbetar ofta på en marknad med ett världsmarknadspris i utländsk valuta. Devalveringen innebär då att intäkterna och därmed vinsterna ökar. missgynnas de företag som har en stor andel utlandsfinansiering. Nya teknologiintensiva företag, som vuxit fram och därefter snabbt expanderat, har i relativt stor omfattning finansierat sin expansion på utländska kapitalmarknader. Dessa företag får uppleva devalveringseffekterna huvudsakligen på sin skuldsida. Enbart företagens medel- och långfristiga skulder till utlandet ökade genom devalveringen med ca . Regeringen har valt en tidpunkt för devalveringen då företagens utländska marknader snarare krymper än växer. Det minskar företagens benägenhet att sänka sina priser. Relativprissänkningen på svenska produkter riskerar därför att bli mindre än om devalveringen hade kommit i en uppåtgående konjunktur. Regeringens s. k. krispian har fyra mål: att bekämpa arbetslösheten, att återställa den ekonomiska balansen genom att stärka den industriella basen, att fördela bördorna rättvist och att bekämpa inflationen. Att dessa mål är inbördes motstridiga uppmärksammas inte i propositionen. Den nödvändiga åtstramningen lägger regeringen ensidigt på den privata sektorn. Åtstramningen motverkas av en expansion i de offentliga utgifterna. Den inhemska åtstramningen går ensidigt ut över de löntagare som måste arbeta ur krisen. Förhållandet mellan arbetsinsats och ersättning försämras ytterligare. Den ensidiga åtstramningen av den privata sektorn innebär en kraftig omfördelning från producerande till icke producerande människor. De yrkesaktivas reallöner efter skatt beräknas minska . ökar bidrag och förmåner till de icke yrkesaktiva. En del av denna kraftiga reallönesänkning hade kunnat undvikas om regeringen i stället valt att spara i de offentliga utgifterna. Propositionens förslag motverkar nästan undantagslöst en expansion i näringslivet. De omöjliggör därmed också att devalveringen blir framgångsrik. Krisplanen innebär framför allt en omläggning av den ekonomis ka politiken i riktning mot ökade offentliga utgifter. Denna nya inriktning av politiken innebär att de borgerliga besparingsansträngningarnas positiva effekter riskerar att snabbt förskingras. Regeringen är inte beredd att angripa de grundläggande balansbristerna i svensk ekonomi: bytesbalansbristen, budgetunderskottet, arbetslösheten samt inflationen. Dessa brister sammanhänger främst med den alltför stora och snabbt växande offentliga sektorn och de alltför höga skatterna. De fyra centrala balansbristema kommer samtliga att förvärras . Obalansen i den svenska ekonomin visar sig framför allt genom att vi har stora strukturella underskott i statsbudget och bytesbalans. Bytesbalansunderskottet, som i den reviderade finansplanen spåddes bli ca , ökar till . har underskottet beräknats öka till hela . Underskottet i utrikesbetalningarna närmar sig av BNP. Detta är det största underskottet i modern tid. Huvuddelen av underskottet är strukturellt betingat. Ett förbättrat konjunkturläge kommer inte att avhjälpa obalansen. En ökad inhemsk efterfrågan skulle snarare via en importökning förstora underskottet i bytesbalansen. Bytesbalansen försvårar möjligheterna att avskärma oss från utländsk inflation. Underskottet hindrar oss också från att uppnå en tillfredsställande sysselsättningsnivå genom att en självständig konjunkturpolitik omöjliggörs. Om det strukturella bytesbalansunderskottet inte åtgärdas kommer arbetslösheten att ständigt öka. Budgetunderskottet återspeglar till en mindre del den nedgång i skatteintäkter och ökning av offentliga utgifter som följer av det låga kapacitetsutnyttjandet i ekonomin. Den helt dominerande delen av budgetunderskottet beror dock på att vi haft en trendmässig automatisk ökning av de offentliga utgifterna som inte finansieras med skatter och avgifter. Det stora budgetunderskottet skulle alltså bestå även vid ett fullt kapacitetsutnyttjande. Av propositionen framgår att vi inte har någon brist på finansiellt sparande i den privata sektorn i ekonomin. Sparandeunderskottet återfinns helt och hållet inom den offentliga sektorn. Detta är knappast förvånande. Man kan förvänta sig att investerings- och konsumtionsbeslut i den privata sektorn, dvs. företag och hushåll, fattas med hänsyn till att budgeten på måste gå ihop. Ett sparandeunderskott kommer att uppvägas av ett överskott . I den offentliga sektorn finns däremot inte någon budgetrestriktion över tiden. Eftersom ett sparandeunderskott i den offentliga sektorn inte automatiskt leder till ett sparandeöverskott i den privata sektorn förefaller det ofrånkomligt att det strukturella offentliga sparandeunderskottet leder till ett permanent underskott i bytesbalansen. Vi kan med andra ord inte komma till rätta med obalansen gentemot omvärlden om vi inte kan rätta till obalansen i statens finanser. Budgetunderskottet reducerar dessutom framtida generationers levnadsstandard. Detta sker främst på två sätt. Den offentliga sektorns ökade upplåning tränger ut privata investeringar, vilket på reducerar bruttonationalprodukten per invånare. Budgetunderskottet omfördelar dessutom konsumtionsutrymmet från kommande generationer till dagens generation. Räntekostnaderna för statsskulden tvingar nästa generation att antingen sänka de offentliga utgifterna vid en given skattenivå eller höja skatterna vid en given utgiftsnivå. Den statsskuld som framtida generationer ärver av oss begränsar därmed deras konsumtionsmöjligheter. Det strukturella sparandeunderskottet i den offentliga sektorn lägger därför en direkt börda på framtida generationer. Även den del av det offentliga sparandeunderskottet som påverkar bytesbalansunderskottet har en omedelbar effekt på kommande generationers välfärd. En ökning i utlandsskulden för att öka de offentliga utgifterna leder till ränteutbetalningar till utlandet . Dessa ränteutbetalningar måste täckas ur den framtida bruttonationalprodukten och minskar därför konsumtionsmöjligheterna . Både statsskulden och utlandsskulden belastar därför framtida generationers konsumtionsutrymme. Dagens generation håller alltså genom det permanenta underskottet i budget- och bytesbalansen till följd av ovilja och oförmåga att dra ned de offentliga utgifterna på att genomföra en gigantisk inkomstomfördelning från kommande generationer till sin egen generation. Teoretiskt är det möjligt för nästa generation att skicka kedjebrevet, dvs. skuldbördan, vidare till sina efterkommande. I praktiken leder dock den kraftiga expansion av stats- och utlandsskulden som regeringen nu påböijat till att kedjebrevsprocessen måste avbrytas . Ju längre underskotten består desto mer ökar risken för att den internationella kapitalmarknaden inte längre står till vårt förfogande. Risken för att IMF föreskriver vilken politik måste föra är uppenbar. Regeringen satsar på en kraftig expansion av de statliga utgifterna. De fyra vallöftena kostar staten (helår), stödet till de statliga företagen ökar med ca , varav 6 miljarder innebär en ökning av utgiftsnivån, AMS-paketet kostar ca och investeringsprogrammet ökar utgifterna med ca . Dessutom skall bostads- och livsmedelssubventionerna, barnbidragen och studiestödet öka. Redan innevarande budgetår kalkylerar regeringen med ökade statsutgifter på . Trots höjda skatter ökar budgetunderskottet med jämfört med den tidigare prognosen. Regeringens krispian saknar konkreta besparingsförslag. som stora utgiftsökningar signaleras säger regeringen att dess strategi raseras om man inte får bukt med budgetunderskottet: Det största hotet mot en låg inflationstakt utgörs av den likvidi sering av kreditmarknaden som de senaste årens stora och ständigt ökande budgetunderskott medför.