mot · G502516 · 1982-01-21 00:00:00 — Inom ungdomsgenerationerna i vid bemärkelse har vittomfattande och svårlösta problem gjort sig gällande . Missbruks- och kriminalitetsutvecklingen bland ungdomar har stegrats. Utvecklingen inom skolan har varit synnerligen problemfylld med skadegörelse, mobbning, ohyfsat uppträdande och dålig studiedisciplin m. m. Ungdomens inträde på arbetsmarknaden har på grund av återkommande ungdomsarbetslöshetsskeden krävt stora insatser av samhället och orsakar alltjämt svårlösta problem bland ungdomen. På vilket sätt olika faktorer i samhällets utveckling påverkat den situation vi nu befinner oss i är föremål för olika mening bland forskarna. Dessa har gjort mångfaldiga försök att förklara varför vi har så stora ungdomsproblem och varför de har ökat så drastiskt . har man velat förklara utvecklingen med sociala orsaker. Otvivelaktigt spelar dåliga sociala förhållanden ofta en roll. Men när man skall försöka förklara t. ex. ungdomsbrottsutvecklingen i samhället som helhet, blir det svårare. Bilden av vad som skett i vårt samhälle som brottsligheten ökat så starkt, är mycket motsägelsefull. En svensk industriarbetare har mer än fördubblat sin realinkomst sedan . Andelen människor med högre utbildning har mångdubblats. Den genomsnittliga bostadsstandarden har höjts avsevärt. Arbetslösheten har under större delen av perioden varit förhållandevis låg. Ungdomsgenerationerna har vuxit fram som en av de mest köpstarka grupperna i samhället. har socialhjälpsutbetalningarna, särskilt , på sina håll närmat sig den omfattning de hade depressionsår. Alkoholkonsumtionen har mer än fördubblats. Utslagningen på arbetsmarknaden, speciellt av vissa grupper, har ökat kraftigt. Nya problem, som t. ex. narkotikan, har dykt upp. I stort sett förklarar de olika teorier som forskarna har ställt upp endast en liten del av orsakerna till ungdomsproblemen. Narkotikan fungerar inte i större utsträckning som brottsorsak, när man studerar brottsutvecklingen . I och för sig tycks narkotikamissbruket hänga samman med ökningen av förmögenhetsbrotten. Men kan man konstatera att tillgreppsbrotten ökade väl så kraftigt och , dvs. innan narkotikan vällde in i vårt land. 3 sami Nr 516 Strängt taget tycks det bara finnas två klassiska orsaker, som visar tydliga och höga samband med de problem de påstås förklara: - Sambandet mellan drogmissbruk och brottslighet - Sambandet mellan å ena sidan den ekonomiska tillväxten i ett industrisamhälle byggt på konsumtion och å den andra sidan tillgreppsbrott och Vi vet att ungdomar svarar för av de registrerade tillgrepps- och skadegörelsebrotten i vårt land. Därför finns det anledning att se litet närmare på hur vårt konsumtionsinriktade industrisamhälle vuxit fram och hur barnens roll i det har förändrats. Under bara en mansålder har vårt land genomgått stora förändringar i fråga om ekonomi, arbetsliv, bosättning och kulturmiljö. har familjeliv och arbetsliv skilts åt. Föräldrarna far i väg till sina, ofta avlägsna, arbetsplatser. Barnen går till skolan. När familjemedlemmarna ses vid middagsbordet har de inte många gemensamma erfarenheter att diskutera. Barnen har ofta svårt att se några förebilder för sitt framtida vuxenliv i sina föräldrar. Livsförhållandena för barn och ungdomar har alltså helt förändrats . Vuxna har inte längre, som fallet är i många , något ekonomiskt behov av barn. Man skaffar sig i vårt land barn av känslomässiga skäl, men barnen blir en ekonomisk belastning och ett hinder för de vuxnas egen rörlighet och karriär. Detta är en förklaring till bekymret med de sjunkande födelsetalen. I dagens samhälle ställer vi inte heller krav på att ungdomar skall ta ansvar. De får inte ens ta ansvar för sådana institutioner som finns till just för dem: skolor och fritidsgårdar. Det är de vuxna som har hand om sådana institutioner. De har mer utbildning, större erfarenhet och bättre omdöme. En sådan inställning leder till att vi tar ifrån ungdomarna möjligheten att träna sig i att ta ansvar. Ungdomarna får inte delta i produktionen, de får inte ta verkligt ansvar för verksamheten de själva deltar i. De befinner sig utanför samhällsarbetet. Ungdomar får stå på tillväxt, gå i skolan, skaffa sig lämpliga teoretiska kunskaper medan de väntar på att få vara med. har de egentligen bara två roller att spela: elevens och konsumentens. Resten tar de vuxna hand om. Bristen på nära och fortlöpande vuxenkontakter är särskilt utmärkande för många ungdomar i dagens samhälle. I storstaden kan ungdomar i högre grad leva anonymt; risken att någon man känner skall upptäcka vad man har för sig är mycket liten. En del klarar inte av denna osäkra väntan på att bli vuxna. De kan hamna i gäng med attityder och normer som mer eller mindre starkt avviker från vad som kan accepteras i vårt samhälle. Detta kan leda till asocialitet, och dessa ungdomar får kanske aldrig en chans att bli fullvärdiga samhällsmedlemmar. Bilden av ungdomarnas situation i dagens är därför psykologiskt och socialt komplicerad. Ungdomarna kommer allt tidigare in i ungdomstiden, som är ett slags ansvarslöst tillstånd mellan barndom och vuxen ålder, och kommer allt senare ur . En del kommer aldrig ur detta tillstånd då man både har och saknar ansvar för sin egen och andras livssituation. Vid är många av våra ungdomar fysiskt helt utvecklade. avslutar många sin inlärning och har helt utvecklat sin intellektuella förmåga. Dessa på flera sätt fullt utvecklade individer måste sedan vänta tills de är , kanske betydligt längre, innan de upplever sig själva och accepteras av andra som vuxna, dvs. får en plats i arbetslivet. Under denna långa väntan då de har resurser för arbete och aktivitet men få möjligheter att utföra dem, hinner många säregna beteendemönster utvecklas. Ungdomskriminaliteten kan här ta sig groteska uttryck. Många ungdomar som begått brott och blir tagna av polisen förklarar också sina för utomstående ofta fullständigt meningslösa tilltag som underhållning, avbrott i tristessen eller helt enkelt ett sätt att umgås med kamraterna. Det räcker här med att påminna om det otäcka och meningslösa våld några ungdomar i gjort sig skyldiga till . Detta är tydliga symtom på att samhälle, föräldrar, skola och arbetsliv misslyckats med att ge barn och ungdomar en riktig start i livet. Den sociala kontrollen fungerar dåligt. Anonymiteten i kombination med de lösa kontakterna med föräldrarna skapar förutsättningar för ungdomsbrottsligheten. Vad skall vi göra? Alla vet att vi i samhället på olika områden har en utbredd normlöshet. Få politiker har vågat konkret diskutera vad man skall göra åt detta. Det har hos många av någon anledning inte ansetts politiskt möjligt att tala om och ställa krav på normer, moral, lag och ordning, ansvar. De politiker och samhällsdebattörer som talar om normer löpte tidigare en risk att klassificeras som oacceptabla bakåtsträvare. Debatten om normer är en viktig och accepterad del i den sociala diskussionen. Ingen torde mena att man skall eftersträva laglöshet och oordning. Diskussionen gäller metoderna för att skapa lag och ordning. Oklarheten i debatten och rädsla för att uppfattas som obekväm har medfört att många förhållit sig undanglidande, när det gäller diskussioner om normer och värderingar. Normbildning och normöverföring kan självfallet inte ske efter centrala direktiv; det är något som måste växa fram i dialog. 1* 1981182. Normer är alltså främst inte kunskap utan värderingar som har sin förankring i vår personlighet. Den nya debatten om normer är en reaktion mot samhällets överslätande tolerans. I den debatten framhålls alltmer människors behov av att själva ta ansvar för sitt liv, av att styra och påverka sin egen framtid. Ett behov som därför kommit i blickpunkten är behovet av att ha insikt i sin situation, att kunna kontrollera vad som kommer att hända och kontrollera omgivningens reaktioner. Undersökningar har visat att människor blir initiativlösa och deprimerade då belöningar och bestraffningar kommer slumpmässigt och inte som naturliga, förutsedda konsekvenser av ens eget handlande. En följd av att känna sig ha kontroll över sin situation är att man då upplever sig ha ansvar. Om människor kan förutse vad som skall hända och själva får ta konsekvenserna av sitt handlande, kommer de också att ta ansvar och engagera sig i vad som händer. Genom att de upplever att de kan påverka sin situation kommer de spontant att ta mer ansvar. Detta leder i sin tur till att man kan minska övervakning och kontroll och ge människor förtroende. I den svenska samhällsdebatten, där man ofta schablonartat söker placera idéer på en vänster-höger-skala, kommer de progressiva idéerna i förslag om ökat ansvar och inflytande för ungdomarna på vänsterskalan medan de konservativa idéerna om normer eller restriktiva åtgärder gentemot ungdomar som offentligt brukar alkolhol eller på annat sätt bryter mot den allmänna ordningen kommer på den högra delen. Detta att allting betecknas som progressivt eller reaktionärt, vänster eller höger är kanske ett av de allra största hindren för en konstruktiv debatt om dessa problem i . Av någon outgrundlig anledning förknippar man uppfattningen att ungdomarna skall ha större ansvar och medinflytande i skolan, och i arbetslivet med vänsterståndpunkter, medan uppfattningen att ungdomarna genom social träning skall ta större ansvar för sitt eget beteende anses vara högerståndpunkter. Denna typ av frihet under ansvar har naturligtvis ett sammanhang med hur vi ser på frihet och ofrihet i vårt demokratiska samhälle. Både frihet och ofrihet har mänskliga pris. Ingrepp, social kontroll och tvång har mänskliga pris. Tvånget att gå under, att låta medmänniskor löpa vidare mot narkotikaberoendets ofrihet, mot fängelsets ofrihet är också ett högt mänskligt pris. Att finna en balans mellan dessa storheter tillhör det demokratiska samhällets eviga dilemma. Allt fler människor torde uppleva att denna balans inte är helt rätt avvägd och att våra ungdomsproblem t. ex. är ett uttryck för en missriktad samhällelig tolerans. Det är därför nödvändigt att vi som samhällsmedlemmar bestämmer oss för vad vi tycker är rätt och vad vi tycker är fel, vad som är allvarligt och vad som är ovidkommande och sedan reagerar därefter. Om en norm skall bli efterlevd måste vi också vara tydliga i våra reaktioner på normbrott. Skall en norm upprätthållas, måste den vara förankrad i folks rättsmedvetande och angå människor, så att majoriteten medborgare i samhället reagerar, inte bara polis eller andra myndigheter som ofta får en svår uppgift om de inte känner sig ha medborgarnas stöd. De normer är förankrade i människors medvetande där man direkt ser konsekvenserna av normöverträdelser, helst direkt och påtagligt. Detta underlättas då följderna av brott mot lagen är synliga, påtagliga eller kännbara. Om är ett utslag av grundläggande värderingar som alla omfattar är möjligheterna stora för att normer också skall kunna upprätthållas hos människorna med egen inre kontroll. Men många behöver också stöd av den sociala kontrollen, stöd i att människor i omgivningen reagerar. Tycker man något är fel och vet att andra också tycker det, så reagerar man mot normbrott. Den yttre kontrollen som består av övervakning, polis och myndigheters reaktioner blir verkningsfull och ett yttersta stöd för laglydnaden om lagen känns befogad. Förutom att vi måste omfatta värderingarna måste vi också handla efter dem. För det första krävs att reaktionerna på ett normbrott kommer i nära anslutning till händelsen och att reaktionen är konsekvent gång från gång. När något händer utanför hemmets väggar kommer reaktionen sällan snabbt och sällan konsekvent därför att människor ofta undandrar sig ansvaret och inte vill lägga sig i. En ofta förbisedd faktor i detta sammanhang är den positiva reaktionen på laglydnad, att uppmärksamma när människor gör något bra. Den bästa motivationen är att handla så att man själv och omgivningen är nöjda med en. En avgörande utgångspunkt är också att det är handlingen man skall värdera, inte personen. Det är sannolikt lättare att ändra sig om man får veta vad man skall göra än om man får veta hur man är. Samhällets grundläggande och gemensamma värderingar kan bara få gehör och gensvar om de förs fram och praktiseras på ett sådant sätt att de blir igenkända, att barn och ungdomar upplever att det ytterst är deras egna värderingar det handlar om. Vi måste försöka främja barns och ungdomars förståelse för det sociala normsystemet. Vidare måste det till ett starkt känslomässigt engagemang från de vuxnas sida för att barn och ungdomar skall hjälpas att fördjupa sina egna värderingar. Enligt vår uppfattning är kanske det största problemet i dagens samhälle att många människor - och främst ungdomar - inte längre naturligt känner vad som egentligen gäller. Vad är rätt? Vad är fel? I det stora utbudet av korsande och inkonsekventa beteendemönster, modeväxlingar, livsstilar, värderingar och normer har vissa grundläggande regler för mänsklig samlevnad trängts tillbaka. Inte därför att de är felaktiga eller att de inte skulle omfattas av de flesta utan därför att de inte får tid och möjlighet att göra sig gällande. Traditionellt har ansvaret för uppfostran av individen legat på föräldrarna. Familjen har under århundradenas lopp haft den avgörande betydelsen för den enskilda individens fostran och utveckling. I familjegemenskapen fostrades barnen till självständighet och tro på sig själva som de fick lära sig vikten av att ta hänsyn till andra och visa omsorg om äldre generationer. Samhället har emellertid socialt utvecklats därhän att denna föräldrarnas fostrargärning avsevärt försvårats. Vi har tidigare pekat på de snabba sociala förändringarna i vårt samhälle. Föräldrarnas tid för gemenskap med barnen är begränsad, och barnen lämnas alltmer åt sig själva att utforma sin värld och på egen hand skapa sina ideal och förebilder. Barn och ungdomar blir historielösa och kulturfrämmande för den äldre generationen. Den lilla familjen saknar ofta närstående vuxenreserver som ställer upp både i vardagssituationer och i krissituationer. Den yngre generationens vilja att söka sig fram till nya vägar för samlevnad och samhällsliv upplevs ofta av en äldre generation som olustig och ibland kanske som destruktiv. Vårt samhälles snabba utveckling har därför medfört att generationerna på olika sätt fjärmats från varandra. Detta har medfört svårigheter att skapa förståelse för generationernas olika problem. Vi finner det viktigt att en yngre generation upplyses om hur vårt komplicerade samhälle fungerar. Den måste emellertid också få insikter om den föregående generationens betydelse för samhällets framväxt och lära sig hysa respekt för de äldres värderingar. Klyftan mellan generationerna är oroande. Förhållandena kan bli än värre med nuvarande samhällsutveckling. För att råda bot på detta och skapa större harmoni mellan samhälle och individ behövs bättre kontakter mellan generationerna. Individens frihet i samhället måste grunda sig på tolerans och respekt för medmänniskorna och de givna lagbundna samlevnadsreglema. Bäst uppnås detta om människorna redan från tidig barndom av föräldrar - eller andra vårdnadshavare - bibringas grunderna för våra samlevnadsregler samt att de får respekt för dem. Vi är övertygade om att en god uppfostran är den bästa förebyggande åtgärden mot kriminalitet. Det är detta som är fostrarnas största uppgift gentemot barnen som samhällsvarelser. Av föräldrarna, vårdnadshavarna, krävs då kunskap och gott föredöme. Kravet på vårdnadshavarna måste då också vara högt ställt. Vi måste alltså se till att skapa ett samlevnadsvänligt och barnvänligt klimat. Samhället måste stödja och underlätta föräldrarnas och familjens arbete i dessa hänseenden. Allt som samhället kan göra för att förbättra föräldrarnas möjlighet att verkligen ägna sig åt att ta hand om och fostra sina barn är betydelsefullt för barnens framtid. Den fysiska, psykiska och sociala utvecklingen formas av den miljö människan växer upp i. formar i en rad grundläggande avseenden människan. Både under förskoleåren och under barnets år i skolan har hemmet och familjen det primära ansvaret för barnets fostran och vård. Förskola och skola ser vi som komplementmiljöer till hemmet och familjen. Undersökningar har tydligt visat att inkonsekvens i uppfostran och bristande kontroll och tillsyn leder till att barn bryter mot normer när det leder till en omedelbar personlig tillfredsställelse. De som hela sin uppväxt bemötts med motstridiga reaktioner på sitt handlande har inte så lätt att dra lärdom av vad som är rätt eller fel. De vuxna har en avgörande betydelse också under de senare barnaåren och ungdomstiden. Ungdomar behöver de vuxna för att pröva attityder, värderingar och normer. De behöver de vuxna som auktoriteter och deras kunskaper, erfarenheter och upplevelser för att kunna utveckla sin kreativitet och sitt kunskapssökande. I puberteten är det oundvikligt att unga opponerar sig, försöker frigöra sig, bli vuxna. Men de måste ha identifikationsobjekt. Det är de vuxna som formar deras vuxenideal. Att fostras till ansvarstagande .innebär inte full ansvarsfrihet utan en kontinuerlig uppföljning. Det viktigaste är inte att göra som man vill, utan att kunna planera, genomföra och förutse resultatet. Föräldrarna i dagens samhälle är unga och ofta osäkra i sina föräldraroller. Den unga föräldern saknar ofta riktmärken för sin barnuppfostran och sitt liv som förälder. Men också vuxna i skola, daghem, fritidshem etc. är osäkra om vilken grad av engagemang i de ungas uppfostran som de får, bör och vill ha i förhållande till barnets föräldrar och familj. Är de ett komplement till föräldrarna, eller skall de konkret ersätta föräldrarna av dygnet som de har ansvar för barnen? Det existerar skilda värderingar hos individer och grupper vid sidan av en samlad värdegemenskap. Till dessa får institutionerna inte ta ställning. Däremot får fostran aldrig vara värdeneutral. Barn och ungdom får inte bringas att tro att alla värderingar är lika goda, att man inte kan komma till någon bestämd åsikt om vad som är rätt eller orätt. När hemmen och skolan, i missriktad omsorg om barnets fria uppväxt, avstår från att påverka i positiv riktning, innebär detta att barnet utlämnas till att påverkas av vilka krafter som helst. Detta är vad som i stor utsträckning har skett. I praktiken upplever många barn och ungdomar starkt antingen ointresse eller konflikter mellan hemmets och skolans normsystem, en brist på samsyn och gemensamma normer. Bland de vuxna växlar normuppfattningarna så att inte heller skolan ger barnen konsekventa förebilder. Barn och ungdomar blir då förvirrade över bristen på gemensamma värderingar och handlingsmönster eller utnyttjar situationen till att vinna fördelar för stunden. 1** 1981182. är, som tidigare framhållits, föräldrarnas situation i många avseenden svårare . Föräldrarnas faktiska möjligheter att påverka barnens utveckling minskar. Familj och arbetsliv är nästan helt åtskilda. Barn och ungdomar ser inte längre på ett naturligt sätt hur vuxnas roller i familjeliv och arbetsliv kompletterar varandra. Överblicken över människors handlingar, där var och en ansvarar för ett delbidrag, är starkt begränsad. Barn och ungdomar upplever därför inte att föräldrarna är inlemmade i samarbetsmönster med andra människor. Mycket i samhällslivet blir nästan obegripligt och utan sammanhang från barnets synpunkt. Följden har ofta också blivit att hemmen anser att skolan misslyckas i fostran av deras barn, medan skolan anser att föräldrarna inte anstränger sig tillräckligt. Mot bakgrund av den beskrivning som givits är det inte märkligt att dagens ungdomar känner sig vilsna. Många förstår inte vad de utbildas för, de vet inte vad som förväntas av dem, eftersom det inte kan åskådliggöras för dem. Ofta har de ingen vuxen i sin närhet som vågar eller kan formulera vare sig beröm, krav eller förväntningar. När ingen ger beröm, ställer krav och ingen har förväntningar, innebär det att ingen bryr sig om dem. Ur dessa psykiska och sociala bristtillstånd växer fram kamratkretsar, gäng och olika ungdomskulturer som mer eller mindre starkt tar avstånd från de vuxna. ger sådana grupper i en viss mening stöd och tröst åt medlemmarna. När föräldrar och andra vuxna lämnar dessa ungdomsgäng utan vuxeninflytande, utvecklar de ofta normer som vänder sig mot vuxensamhället. Vilka åtgärder kan mot denna bakgrund verka förbättrande och vara politiskt rimliga? Skall man satsa på generella åtgärder som arbetstidsförkortning, meningsfull fritidssysselsättning, stöd åt barnfamiljer, utbyggd uppsökande verksamhet etc. eller skall man satsa på den grupp som är socialt störd och hårt kriminellt belastad? Att man måste ägna den sist nämnda gruppen stark uppmärksamhet är självklart. Men vi vill också framhålla att flera varierande resurser bör sättas in i den förebyggande verksamheten bland barn och ungdom. På detta område bedrivs ett omfattande arbete som det dock är svårt att få en helhetsbild av. Enbart har lagts fram närmare fyrtiotalet statliga betänkanden som rör barns och ungdomars förhållanden. Till detta kommer annan forskning, utredningsarbete och försöksverksamhet. Den barn- och ungdomsinriktade forskningen ger i hög grad intryck av splittring, och det torde vara ytterligt svårt att få grepp om vad forskningsresultaten faktiskt ger. Klientelundersökningen Unga lagöverträdare I-V visar klart att sociala bakgrundsfaktorer såsom lägre socialgruppstillhörighet, bruten familj och andra negativa faktorer som t. ex. familjens kriminalitet måste tillmätas en rimlig del i en multifaktoriell förklaringsmodell av kriminalitet. också så, att psykiska förhållanden och relationsmönster mellan föräldrar och barn har sin del av förklaringen. I klientelundersökningens material visar sig psykiska variabler och relationsvariabler bidra med en större del av förklaringen än sådana sociala bakgrundsfaktorer som socialgrupp, splittrad familj, socialhjälp till familjen, kriminalitet eller alkoholmissbruk hos föräldrar etc. Det finns alltså goda skäl att i en mer nyanserad debatt ställa frågor som: hur skall vi ordna samhället i stort, så att föräldrar kan ge maximalt av kärlek, stöd och förtroende åt sina barn? Hur stärker vi föräldrafunktionen bäst? Hur ser den optimala balans ut mellan familj, förskola och skola som bäst främjar barnens utveckling? Andra stora frågor som borde studeras är: vilka normer föreligger och är verksamma i samhället i stort ? I olika subkulturer? Det går enligt vår mening inte att komma förbi dessa frågor med låt-gå-hållningar. Barn som inte får en chans att under sin uppväxt ta över föräldrarnas normer genom både identifikation och gränssättning blir förvirrade, inte bara när det gäller vad som är rätt och fel, utan när det gäller dem själva, deras identitet och deras roll i samhället. Massmedias roll i normbildningen torde ofta vara underskattad. Det finns understundom en tendens hos massmedia att rikta uppmärksamhet på enskildheten i brottslighetsstrukturen som, tvärtemot vad som kan ha varit avsikten, glorifierar eller positivt framhäver även grava normbrott. Vi är medvetna om att forskningen rörande massmedias, särskilt TV:s, roll i normbildningen hos unga människor inte kommit så långt och dessutom är ytterligt kontroversiell. Icke desto mindre kan vi inte bortse från denna faktor. Vi ser det som ytterligt angeläget att de ansvariga för programverksamheten i i ökande utsträckning också bedömer programmens roll i dessa avseenden. Särskilt angeläget framstår kravet att inte framhäva enskilda brottslingar på bekostnad av både den gärning de gjort sig skyldiga till och de brottsoffer som drabbats av gärningen. Vi är vana att i hög grad se problemet med brottslighet som ett ungdomsproblem. Den uppfattningen har också stöd av statistiken. Det har emellertid inte alltid varit så.