mot · G5021921 · 1982-01-26 00:00:00 — Bilindustrin har överklagat dessa hos regeringen, som ännu inte avgjort ärendet. Tillsatser till motorbränslen regleras genom lagen (1973:29) om hälsooch miljöfarliga varor. Blyhalten i bensin har begränsats till högst /liter. Vår miljömotion 1978/79 I vår partimotion om miljövården (mot. 1980/81:1379 till 1980/) krävde vi ett åtgärdsprogram mot föroreningarna från bilismen. Programmet skulle enligt vårt förslag bl. a. innehålla förslag om skärpt avgaskontroll av såväl nya som äldre bilar, gränsvärden för avgasföroreningar i luften, åtgärder på trafikplaneringens område, ökad satsning på kollektivtrafiken samt tidsplan för övergång till helt blyfri bensin. Ett likartat motionskrav bifölls av 1979 (JoU 1978/79:22). framhöll då att utskottet finner starka skäl tala för att regeringen i lämplig ordning låter utarbeta ett samlat åtgärdsprogram mot bilavgasproblemen. De synpunkter som framförts i motion 1990 bör kunna tjäna som vägledning härvidlag. Det var därför förvånande att lämnade vårt motionskrav utan åtgärd trots att regeringen inte utfört de åtgärder krävt. Olika utredningar på området har lagt fram förslag. Det gäller bl. a. typbesiktningskommittén och bilavgaskommittén. har lagt fram ändrade föreskrifter för besiktning. Ändå har regeringen inte kunnat samla sig till att framlägga förslag vare sig om åtgärdsprogram eller tidplan för övergång till helt blyfri bensin. Bilindustrins motstånd gör tydligen regeringen handlingsoförmögen. I en av de viktigaste miljöfrågorna har regeringen underlåtit att presen tera ett program för hur de stora miljöproblem som bilismen ger upphov till skall lösas. Om bilindustrin uppfyllde de krav på avgasrening fr. o. m. modeller som gäller skulle luftföroreningssituationen i våra tätorter förbättras väsentligt. Det är därför upprörande att regeringen dröjt så länge med att fastställa de nya föreskrifter som lagt fram. Eller avser regeringen att mjuka upp de gällande men ej tillämpade bestämmelserna? Eftersom något åtgärdsprogram inte framlagts och det enligt vår mening är nödvändigt med kraftfulla åtgärder mot bilavgasernas miljö- och hälsoproblem upprepar vi vårt krav att regeringen utan ytterligare dröjsmål skall presentera det av oss begärda åtgärdsprogrammet samt tidplanen för övergång till helt blyfri bensin. beslöt 1975 (prop. 1975:32) med anledning av förslag från den dåvarande socialdemokratiska regeringen att obligatorisk insamling av tidningspapper från hushållen skulle vara genomförd i hela landet senast . Riksdagsbeslutet grundades på de slutsatser arbetsgruppen för avfallsfrågor (Ds Jo 1974: 10-11) presenterat. Enligt utredningen har den största förbrukningen av papper och papp per capita i . Den totala förbrukningen var 1973 då utredningen gjordes ca . Av denna förbrukning återinsamlades av återanvändbart papper eller . Den insamlade mängden avfallspapper motsvarar en råvaruförbrukning av eller motsvarande 4-5 miljoner normalstora träd . Utredningen uppskattade att denna återinsamlade volym skulle kunna öka påtagligt. Framför allt menade man att hushållen borde kunna bidra med betydligt större mängder än dittills. Utredningen beräknade att hushållen skulle kunna bidra med ytterligare papper medan industrier, kontor och affärer skulle kunna bidra med ungefär . Sedan riksdagsbeslutet fattades har pappersbruken investerat i anläggningar för att kunna ta hand om returpapper. För att klara råvaruförsörjningen till de bruk som byggt sin produktion på returpapper måste insamlingen öka väsentligt. ökade insamlingen av returpapper med ca som brukens behov ökade med . Därmed uppstod ett ökat importbehov på ca . ökade behovet av returpapper hos pappersbruken med ytterligare ca . Pappersbruken har också investerat i avsvärtningsanläggningar för att klara omhändertagandet av tidningspapper. Dessa investeringar har byggts på riksdagsbeslutet om den ökade insamlingen av tidningspapper från hushållen. Våra förslag till åtgärder Som framgår av riksdagsbeslutet förutsatte att den obligatoriska insamlingen av tidningspapper från hushållen skulle vara genomförd i landets samtliga kommuner senast . När kommunerna hade byggt upp den erforderliga organisationen och var beredda för insamling av tidningspapper skulle kommunen anmäla detta till . Kommunen skulle därefter förtecknas i renhållningskungörelsens bilaga. F.n. är endast 1520 av landets kommuner upptagna i denna bilaga. Det är nu nödvändigt att regeringen vidtar omedelbara åtgärder för att se till att riksdagsbeslut genomförs. bör ge regeringen i uppdrag att uppta omedelbara överläggningar med kommunerna, insamlingsföretagen och pappersbruken så att den obligatoriska insamlingen av tidningspapper från hushållen kommer att omfatta landets samtliga kommuner. Det är så mycket mer nödvändigt som industrin nu gjort erforderliga investeringar och därmed har ett stort behov av returpapper. Det är också oförsvarligt ur råvarusynpunkt att den råvara tidningspapper representerar inte tas till vara. Regeringen bör vid dessa överläggningar också verka för att kommunerna får skälig ersättning för insamlingen av papperet. var returflaskan den dominerande förpackningsformen för öl och läskedrycker. är inom detaljhandeln när det gäller öl och när det gäller läsk förpackade i burkar. Den utvecklingen väntas fortsätta. 1966 tillverkades 80 miljoner returflaskor och 18 miljoner burkar. 1979 var antalet nytillverkade returflaskor 150 miljoner medan burkantalet närmade sig 500 miljoner. Returflaskan har ökat i antal s.k. tripper, dvs. 1973 var antalet tripper ca 10 medan antalet 1979 stigit till ca 20. Styrelsen för teknisk utveckling (STU) har i en rapport redovisat beräkningar av energiåtgången och förpackningskostnaderna för returflaskan och burken - den senare i två utföranden, plåt och aluminium. Energiåtgången för returflaskan vid 30 tripper är per Plåtburkens energiåtgång vid återtagning är per Aluminiumburkens energiåtgång vid återtagning är per . Eftersom plåtburken inte återvinns i någon nämnvärd omfattning är den verkliga energiåtgången för denna förpackningsform betydligt större. Detsamma gäller aluminiumburken, där en återtagning på är helt orealistisk. STU har beräknat förpackningskostnaderna för de olika alternativen penningvärde vid 15 returer för flaskan och återvinning av burkarna. Resultatet blev /st. för returglas, för plåtburk och för aluminiumburk. Om returflaskan returneras 20 gånger är förpackningskostnaden för flaskan ännu lägre än som redovisas ovan. har redovisat sammansättningen av skräpet efter vissa vägar. Mätningarna gjordes 1972 och 1975. Dryckesförpackningarna svarade för av den totala skräpmängden vid vägarna. Returglasen utgjorde 1,av skräpmängden och ölburkarna 4,. 1975 svarade burken för 7,och returflaskan för 0,. Nedskräpningen i miljön ger skador på djur, människor och maskiner. Kostnaderna för den städning som görs beräknas till totalt 30 milj. kr. Man kan med fog anta att städkostnaden ökar i samma takt som engångsemballagen ökar, framför allt dryckesförpackningar. Energiåtgången i förpackningsindustrin är ca 2,av hela energiförbrukningen i landet. Olika åtgärder beräknas kunna sänka energiförbrukningen med . Den stora besparingsmöjligheten är en ökad övergång till returflaskor eller annat returemballage. Utöver energivinster bör övergång till returförpackningar för öl och läsk också ge ekonomiska och miljömässiga vinster. 1979 kom aluminiumburken i blickpunkten genom PLM:s och beslut om tillverkning av aluminiumburkar för öl och läsk. Driften vid PLM:s nya fabrik i har påbörjats. Vid full drift kommer fabrike. att ha en kapacitet på 1 200 miljoner burkar. Framställningen av aluminiumburkar är mycket energikrävande. Till detta kommer att aluminiumburkar är oförstörbara i naturen. I vår miljömotion till 1979/(mot. 1979/80: 1760) krävde vi att regeringen skulle låta utreda möjligheterna för en successiv övergång till användningen av endast returförpackningar för öl och läskedrycker samt att Systembolaget skulle införa pantsystem på alla vin- och spritförpackningar och därmed återta alla sådana förpackningar. instämde i sitt betänkande 1979/80:40 i våra förslag, vilket genom beslut gavs regeringen till känna. lämnade utredningen om återvinning av dryckesförpackningar sina förslag. Regeringen kommer enligt den till lämnade propositionsförteckningen att lämna förslag om Återvinning av dryckesförpackningar. Vi kommer då att återkomma med ytterligare förslag. Vi vill dock redan nu framhålla att de krav vi framförde i den ovannämnda miljömotionen ligger fast. De energi-, miljö- och resursvinster som kan nås vid en successiv övergång till användning av enbart returförpackningar gör det nödvändigt att frågan prövas ingående och skyndsamt. Våtmarker är den samlande beteckningen för myrar, kärr, mossar, träsk, sumpmarker, flyt, strandängar m. m. Våtmarkerna är en naturresurs av stort vetenskapligt, kulturellt, rekreativt och ekonomiskt värde. Våtmarksmiljöerna är oftast biologiskt högproduktiva delar av landskapet. Genom dem garanteras en uthålligare och jämnare vattenföring i vattendragen. Våtmarkerna är som regel värdefulla viltmiljöer och har vanligtvis rikt växt- och djurliv. De grunda vattnen svarar ofta för stor produktion av fisk. Många av människans verksamheter har inneburit bestående ingrepp i våtmarkerna. Torrläggning eller dränering för uppodling eller skogsodling har påverkat stora arealer värdefull våtmark. Genom dikningsföretag i våtmarker har stora arealer påverkats. 1970 var dikeslängden . 1975 var motsvarande längd , vilket innebär att 29000 ha påverkas. Anspråk på mark för odling av s.k. energiskog kan också utgöra ett hot mot våtmarkerna. Våtmarkerna har ofta använts som soptippar. Genom oplanerade ingrepp har betydande våtmarksområden ödelagts. Hotet mot våtmarkerna är också ett internationellt problem. beslöt därför om en våtmarkskampanj . Genom kampanjen ville man öka förståelsen för våtmarkernas betydelse. undertecknade en internationell överenskommelse för skydd av våtmarker. Genom den har vi förbundit oss att genomföra särskilda åtgärder till skydd för våtmarkerna. I den särskilda lista som presenteras finns bl. a. och upptagna. 4 1981/82. Vår miljömotion 1980/81 1 vår miljömotion till 1980/(mot. 1980/81: 1379) krävde vi bl. a. åtgärder för att förbättra skyddet av våtmarkerna. I betänkandet JoU 1981/82:15 med anledning av vår motion framhöll jordbruksutskottet att gällande rättsregler endast ger viss möjlighet att bevaka miljöintressen m. m. i samband med t. ex. markavvattningsföretag inom skogsbruket. I den nya vattenlagen sägs att tillstånd skall inhämtas om det föreligger sannolika skäl att företaget skadar allmänna eller enskilda intressen. Mot bakgrund av detta avslog vårt förslag om tillståndsplikt för markavvattningsåtgärder. Enligt vår mening är de skyddsbestämmelser utskottet hänvisar till otillräckliga. Vi upprepar därför våra förslag. Vårt förslag til) åtgärder Vi föreslår att det i naturvårdslagen införs bestämmelser om tillståndsplikt för markavvattningsåtgärd, när åtgärden avser översilningsmark, strandäng, kärr, mosse eller annan våtmark. Med markavvattning avses i första hand dikning. Men även andra åtgärder såsom årensning, sjösänkning och invallning innefattas i uttrycket markavvattning och omfattas således av tillståndsplikt. Åt uttrycket markavvattning bör ges samma innebörd som uttrycket har i 1 kap. 1 § förslaget till ny vattenlag (SOU 1977:27). I likhet med vad som enligt 18 § naturvårdslagen gäller i fråga om täkter bör tillståndsprövningen av markavvattningsåtgärd handhas av . Enligt vår bedömning bör länsstyrelserna kunna klara denna uppgift utan tilldelning av ökade resurser. Till ledning för prövning bör särskilda tillåtlighetsregler införas. Som huvudregel bör gälla att en markavvattningsåtgärd som avser ett våtmarksområde inte bör tillåtas, om åtgärden medför olägenhet av större betydelse från naturvårdssynpunkt. Härav följer inte att t. ex. en dikning som bedöms medföra en mindre olägenhet än den angivna skall tillåtas. En avvägning måste här göras mellan det intresse som ligger bakom dikningen och naturvårdsintresset. Framstår det sistnämnda intresset som starkare, får dikningen inte tillåtas. En sådan avvägning bygger på en tillämpning av 3 § naturvårdslagen, enligt vilken en myndighet vid prövning av en naturvårdsfråga skall ta tillbörlig hänsyn till övriga allmänna och enskilda intressen som berörs av frågan. Även om en markavvattningsåtgärd bedöms medföra olägenhet av större betydelse från naturvårdssynpunkt, bör tillstånd i vissa fall kunna medges. I likhet med vad som gäller enligt 2 kap. 3 § vattenlagen och 6 § miljöskyddslagen för vattenbyggnadsföretag resp. miljöfarlig verksamhet bör markavvattningsåtgärd få tillåtas, om den är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt. Härigenom blir det möjligt att genomföra t. ex. en dikning som bedöms vara av särskilt stor betydelse för jord- eller skogsbruket inom viss ort eller från energiförsörjningssynpunkt, trots att inverkan på naturmiljön blir så kraftig att företaget egentligen inte borde tillåtas. Av 1 § tredje stycket naturvårdslagen följer att den som utför en markavvattningsåtgärd är skyldig att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada som markavvattningen kan orsaka. Som en erinran härom bör i anslutning till bestämmelserna om tillståndsplikt för markavvattningsåtgärder i fråga om våtmarker tas in en bestämmelse enligt vilken får förena tillstånd till markavvattning med de föreskrifter som behövs för att begränsa eller motverka skada på naturmiljön. De av oss nu föreslagna bestämmelserna om tillståndsplikt för markavvattningsåtgärder bör tas in i naturvårdslagen som en ny paragraf med beteckningen 18 a §. Som en konsekvens härav måste en mindre justering göras i 20 § första stycket. För att den föreslagna tillståndsplikten skall iakttas måste införas en möjlighet att bestraffa den som bryter mot tillståndsplikten. Detta bör ske genom en ändring av 37 § första stycket 4 naturvårdslagen så att den som vidtar en markavvattningsåtgärd i strid mot 18 a § eller mot föreskrift som är förenad med ett tillstånd i ansvarshänseende likställs med den som enligt nuvarande lydelse utför täkt under motsvarande förhållanden. Ett beslut om införande av obligatorisk förprövning i fråga om avvattning av våtmarker är ett uttryck för uppfattningen att dessa åtgärder i allmänhet medför sådana olägenheter från naturvårdssynpunkt att det måste tillkomma samhället och inte som markägarna att avgöra huruvida en markavvattningsåtgärd av aktuellt slag får komma till stånd. Med hänsyn till att ett förfarande som är generellt tillståndspliktigt regelmässigt anses innebära en ändring i pågående markanvändning får ett beslut i enlighet med vårt förslag anses innefatta också ett ställningstagande till frågan om ersättning till markägare när tillstånd vägras. Detta följer av de ställningstaganden i frågor om ersättning till markägare som gjorde vid behandlingen av proposition 1972: lil. Då ett vägrat tillstånd således inte utgör hinder i pågående markanvändning, uppkommer inte någon rätt till ersättning för markägaren. Några ersättningsregler har därför inte tagits upp i vårt lagförslag. Den nu föreslagna regleringen, som enligt vad vi tidigare förordat bör träda i kraft , bör ses som en temporär lösning. Slutlig ställning till frågan om utformningen av skyddet för våtmarkerna bör tas när behövliga inventeringar har genomförts och utvärderats. Det är i enlighet med nu gjorda överväganden som vi har utarbetat ett förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964:822) utom 7 § som behandlas i följande avsnitt. Lagförslaget bifogas motionen som bilaga 2. Naturen är en grundläggande del av vår miljö. Sedan urminnes tid gäller i vårt land förhållandet att naturen skall vara tillgänglig för alla - allemansrätten. I detta ligger ett stort värde men också ett stort ansvar i första hand för den som äger marken att vårda och sköta den på ett sådant sätt att den kan utnyttjas både av nuvarande och kommande generationer. Men det åvilar också den som utnyttjar marken för rekreation och andra ändamål att visa omsorg och hänsyn till naturen. Utgångspunkten för handlandet måste vara ett starkt hänsynstagande till naturresurser och naturmiljö. Ingen har rätt att handla på ett sådant sätt att oersättliga naturvärden förstörs. Därför är det nödvändigt att samhällets inflytande över utnyttjandet av våra naturresurser stärks. Allemansrätten är en urgammal sedvanerätt. Den ger oss rätt att vistas i skog och mark. Den ger oss skyldighet att vara aktsamma i vårt umgänge med naturen. Vid olika tillfällen har allemansrätten attackerats. Allemansrätten är för socialdemokratin av omistligt värde. Vi avvisar alla krav på en uppmjukning av allemansrätten och kommer att ständigt göra allt för att slå vakt om och värna den. Naturvårdslagen trädde i kraft . Lagen ändrades i väsentliga avseenden (prop. a. ändrades bestämmelserna om strandskyddet så att det numera omfattar land- och vattenområden vid alla stränder som har betydelse för allmänhetens friluftsliv intill från strandlinjen eller när det behövs högst från denna. Vidare infördes allmänt tillståndstvång för täkt av matjord och torv. Ett nytt av markområden infördes, naturvårdsområde. Avsikten är att det skall användas när ändamålet kan uppnås utan att längre gående restriktioner i pågående markanvändning för jordoch skogsbruk skall behöva införas. Ersättning skall inte utgå till markägare när ett område förklaras som naturvårdsområde. Möjligheten att säkerställa mark genom att göra ett område till naturreservat kvarstår. Då utgår ersättning. Vidare beslöts att privata förbudsskyltar som kan leda till inskränkning i allemansrätten skulle förbjudas. Kommunernas ställning inom naturvården stärktes och allemansrätten skrevs in i lagen. Bestämmelser av betydelse på naturvårdsområdet finns också i byggnadslagen, byggnadsstadgan, väglagen, vattenlagen, miljöskyddslagen, skogsvårdslagen och kommunala renhållningslagen. Totalt har omkring 800000 ha mark avsatts som naturreservat och 615 000 ha som nationalpark. Den möjlighet som avsättande av naturvårds område ger för säkerställande av värdefulla markområden har utnyttjats i liten utsträckning. 1981 fanns 20 naturvårdsområden i hela landet sammanlagt omfattande ca 23000 ha. Det kan jämföras med 800000 ha naturreservat. Enligt beslut med anledning av proposition 1974: 166 skall kunna förklara ett område som naturvårdsområde inom vilket särskilda åtgärder behövs för att skydda eller vårda naturmiljön. De inskränkningar som detta kräver skall vara av mindre beskaffenhet. I den mån särskilda åtgärder behövs för att det nödvändiga skyddet skall erhållas skall markägaren vara skyldig att tåla att sådana åtgärder genomförs utan att markägaren berättigas till ersättning. Som exempel anfördes röjning, renhållning, plantering, anläggning av stigar, rastplatser o. d. Jämfört med naturreservat har institutet naturvårdsområde den fördelen att det inte inkräktar på förvaltningen av den berörda fastigheten. Däremot, framhölls i propositionen, borde institutet naturreservat användas i de fall då skyddet av markområdet krävde mera långtgående föreskrifter eller där pågående markanvändning avsevärt skulle försvåras. Bestämmelser om naturvårdsområde finns intagna i naturvårdslagens 19 §. Enligt redovisning har endast ett fåtal förordnanden av naturvårdsområden gjorts då institutet infördes. Enligt beror detta bl. a. på att markägare hellre accepterar naturreservatsförordnande med möjligheter till ersättning. Från administrativ synpunkt har det därför varit lättare för att arbeta med institutet naturreservat. Det är enligt vår mening beklagligt att möjligheten att säkerställa mark genom att förklara ett område som naturvårdsområde inte utnyttjats mer. Det är än mer beklagligt att borgerliga majoritet inte stödde de krav på åtgärder för att förbättra förhållandena, som vi förde fram i vår miljömotion (mot. 1980/81:1379) till föregående års . Behovet av att säkra för rekreation, vetenskap och kultur väsentliga markområden är stort. De anslag har till sitt förfogande för att betala de ersättningar som krävs när ett markområde förklaras som naturreservat är begränsade. 1 den svåra ekonomiska situation, som de borgerliga regeringarnas ekonomiska politik försatt landet, blir det svårt att anslå erforderliga medel för bildande av naturreservat. Det blir då än mer nödvändigt att söka säkerställa den för rekreation och friluftsliv nödvändiga marken utan att ersättning utbetalas. I all synnerhet som det i flertalet fall torde vara fullt möjligt att utnyttja ett markområde för t. ex. rekreation utan att normalt jord- och skogsbruk hindras. I sådana fall bör det vara självklart att naturvårdsområdesinstitutet används. Vi upprepar därför våra förslag. Vårt förslag till åtgärder De svårigheter som på grund av enskilda markägares inställning till naturvårdsområdesinstitutet kan uppkomma för länsstyrelserna får inte tas till intäkt för att länsstyrelserna faller undan och i stället väljer att avsätta ett område som naturreservat i fall där detta institut egentligen inte behövs. Det finns anledning att i detta sammanhang påpeka att samtycke från berörda markägare inte utgör en förutsättning för att meddela förordnande om naturvårdsområde. För att inskärpa vikten av att institutet naturreservat inte används när institutet naturvårdsområde lika gärna kan användas behöver 7 § naturvårdslagen enligt vår mening kompletteras med en bestämmelse som innebär att inte får avsätta ett område som naturreservat, om syftet med åtgärden i allt väsentligt kan tillgodoses genom att området i stället förklaras som naturvårdsområde. Vi föreslår sålunda att antar vårt förslag till ändring i 7 § naturvårdslagen. Lydelsen av författningsförslaget framgår av bilaga 3 till denna motion. Men vi föreslår också att ger regeringen till känna att den bör meddela sådana rekommendationer och anvisningar till ledning för länsstyrelsernas arbete att ett ytterligare utnyttjande av institutet naturvårdsområde främjas. b) Jordbruket och naturvården Naturen är, som vi tidigare framhållit, en grundläggande del av vår miljö. Många människor upplever oro över det moderna jordbrukets effekter på hälsa och miljö. Uppmärksamheten har bl. a. riktats mot de kemiska bekämpningsmedlen och den stora användningen av handelsgödsel. Men det är inte bara effekterna på människors hälsa och den yttre miljön som är oroande. I en rapport som utarbetats inom , Hushållning med mark och vatten 2, pekar utredarna på att det även finns tecken som tyder på att jordbruksmarkens förmåga och lämplighet är på väg att försämras som en följd av bl. a. tillförseln av tungmetaller, användningen av tunga jordbruksmaskiner, ensidig stråsädesodling och bruk av kemiska bekämpningsmedel. Borttagande av s.k. brukningshinder i samband med jordbrukets rationalisering är ett annat naturvårdsproblem. Stenmurar, odlingsrösen, åkerbackar och andra impediment i , t. ex. våtmarker och kärr av olika slag, är ofta inte bara tilltalande inslag i landskapsbilden utan har också stor allmänekologisk betydelse. Mot denna bakgrund är det rimligt att det ställs krav på jordbruket att verksamheten skall bedrivas med utgångspunkt i en ekologisk grundsyn. Därför bör en allmän hänsynsregel för naturvården införas i jordbrukets lagstiftning som ett komplement till naturvårdslagen på motsvarande sätt som redan finns inom skogsvårdslagen. Regeringen bör ges i uppdrag att pröva formerna för detta. Människan har tidigare oanade möjligheter att bruka naturens krafter och förfoga över dess tillgångar. Genom utnyttjandet av tekniken har industrisamhället byggts upp. Det har i grunden förändrat vår tillvaro. Med dess hjälp har frigörelsen från nöd och djupt beroende varit möjlig. Men vet vi att priset för det materiella välståndet varit ett hårt utnyttjande av naturresurserna. Vi vet nu att världens och våra egna resurser är begränsade.