mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — Utöver detta måste huvudmålet vara att ge universitet och högskolor möjligheter att utveckla sin särart och omsätta de politiska målen efter sina egna förutsättningar. Förutsättningarna för högre utbildning En undersökning vid över studerande antagna /78 visar bl. a. att av 1167 antagna till linjer inom AES-sektorn (exkl. förvaltningslinjen) hela 562 inte lyckats klara av mer än mellan 0 och 40 poäng efter sex terminer! På linjerna inom f. d. matematisk fakultet hade 93 av 197 presterat lika litet. För kulturvetarlinjen och religionsvetenskapliga linjen var siffrorna 67 av lil. Andelen studerande som efter sex terminer klarat av mellan 81 och 120 poäng (normalstudietakten skall motsvara 120 poäng) rör sig i samtliga fall om under eller väsentligt , och i samtliga fall är andelen studerande som klarat studierna i normalstudietakt lägre än . En annan undersökning vid samma universitet redovisar studieresultaten för samtliga studerande på enstaka kurser vid 1979/80. Andelen godkända en termin efter kursperiodens slut anges för enstaka kurser inom det humanistiska området till (både hel- och deltid), inom det teologiska området till för dem som läst på heltid och för dem som läst på deltid. Inom det samhällsvetenskapliga området är andelen 45 resp. . Det finns ingen anledning att tro att i dessa hänseenden skiljer sig från övriga högskolor i någon avgörande grad. SCB har utfört en enkätuppföljning av nybörjarna på enstaka kurs i hela landet . Av uppföljningen framgår t. ex. att av dem som läste företagsekonomi och matematik resp. avbrutit eller gjort uppehåll i sina studier. Orsakerna till ovan redovisade resultat kan vara skiftande. Naturligtvis spelar bl. a. de otillräckliga studiemedlen en stor roll. Det borde dock inte vara orimligt att anta att en stor del av de studerande som avbrutit sina studier eller endast klarat en liten del av dem inte har tillräckliga förkunskaper för att kunna fullfölja studierna. Detta trots att undervisningsnivån knappast höjts snarare tvärtom. Det vidgade tillträdet till högskolan har medfört att de studerandes kunskapsbakgrund blivit heterogen och att den gemensamma kunskapsbasen har minskat. De allmänna förkunskapskraven om minst två årskurser engelska och svenska från gymnasieskolan syftar visserligen tillsammans med de särskilda förkunskapskraven till att garantera en gemensam grund och ge möjligheter att följa högskolestudierna framgångsrikt. Kraven är dock i många fall alltför knappt tilltagna eller enbart av rekommenderande karaktär. Det kan inte vara riktigt eller uppfattas som ett jämlikhetsmål att människor på grund av förkunskapskravens utformning skall lockas påbörja en högre utbildning som de inte har förutsättningar att kunna slutföra. 1981/82: 2018 därför övervägas om inte två olika allmänna behörighetsnivåer skall införas, en för mer krävande utbildningsvägar som bör bygga på kunskaper i nivå med de tre- eller fyraåriga gymnasielinjernas och den andra för övrig högskoleutbildning, vilken kan bygga på den nuvarande allmänna behörigheten. Den lägre kunskapsstandarden hos de studerande är naturligtvis inte avhjälpt enbart genom skärpta tillträdeskrav. Kunskaperna är självfallet beroende av kvaliteten på de underliggande skolformerna. och gymnasieskolan måste lägga större vikt vid kunskapsinlärningen. Ytterst gäller det att skapa en ny hållning till studier och till kraven för studier. Viljan att söka kunskaper måste uppmuntras redan hos förskolebarnen. För att förbättra möjligheterna för studerande utan föregående gymnasieutbildning eller med enbart den tvååriga gymnasieutbildningen skulle en förberedande utbildning kunna inrättas för dessa kategorier. Utbildningen skall kunna ge behörighet för högskoleutbildning och till olika ämnen och utbildningsvägar i högskolan. Kursindelningen kan konstrueras så att två eller tre ämnespaket av olika omfattning beroende på de studerandes förkunskaper för fram dem till en nivå jämförlig med de tre- eller fyraåriga gymnasielinjernas. Kunskapsredovisningen bör ske i form av prov och betyg. Den förberedande utbildningen skulle med fördel kunna förläggas till nu existerande vuxengymnasier och till de mindre högskolorna. I mån av tillgång till kvalificerade lärarkrafter skulle undervisningen också kunna kompletteras med decentraliserad universitetsutbildning. En parlamentarisk utredning bör tillsättas för att utreda möjligheterna att införa en förberedande utbildning av ovan skisserat slag. I sammanhanget bör också frågan om två olika behörighetsnivåer analyseras. Urvalsfrågorna och antagningssystemet tillhör med rätta de mest kritiserade delarna av högskolereformen. Om man inför den ovan föreslagna förberedande utbildningen kan den kvotering mellan olika sökande som används vid antagningen till högskolan avskaffas. Vid vägning mellan presumtiva studerande bör dessa bedömas efter sina meriter och förutsättningar och inte värderas som representanter för en grupp som de av någon anledning anses tillhöra. Under den andra trepartiregeringens tid har stora ansträngningar gjorts för att få till stånd förändringar av tillträdesreglerna samt urvals- och antagningssystemet. Regeringen har lagt fram två propositioner i dessa frågor. Bland de riksdagsbeslut som fattats kan följande nämnas: en tredjedel av utbildningsplatserna på en linje garanteras sökande som kommer direkt från eller genomgått gymnasieskolan, - arbetslivserfarenhetens betydelse som urvalsgrund minskas kraftigt genom dels en begränsning av poängtalet för sådan erfarenhet, dels en högre 1981/82: 2018 värdering av den första tidens arbetslivserfarenhet jämfört med senare sådan erfarenhet, uppdrag har getts till UHÄ att utreda möjligheterna att indela de enstaka kurserna i olika grupper med hänsyn till kursernas syfte, möjligheter att uppställa betyg i enskilt ämne som särskilt förkunskapskrav införs. De förändringar som genomförts har undanröjt de mest orimliga konsekvenserna av det tidigare systemet. Detta är emellertid inte tillräckligt. Ett första steg i ett förändrat antagningssystem bör vara att förbättra möjligheterna för de ungdomsstuderande att få tillträde till högskoleutbildning. Detta är viktigt inte minst med tanke på den s. k. ungdomspuckeln, vilken nu når även högskolan. Garantin för direktövergång bör höjas till . är ett litet land. Det är därför nödvändigt att ha en relativt stark koncentration och specialisering av den högre utbildningen och forskningen. har därför bl. a. fattat beslut om att en fast organisation för forskning och forskarutbildning får finnas endast vid de sex universitetsorterna och i . För att kunna erbjuda en kvalitativt högtstående högskoleutbildning krävs ett nära samband med forskning. Kvaliteten kan inte upprätthållas om de tillgängliga resurserna sprids ut på alltför många högskoleenheter. Det är dock angeläget att den högre utbildningen blir tillgänglig för så många som möjligt. Högskolereformen har lett till att de mindre högskolorna fått möjlighet att erbjuda traditionell universitetsutbildning - framför allt i form av enstaka kurser och lokala linjer och inom de förutvarande filosofiska fakulteternas område - förutom den postgymnasiala utbildning som gavs på dessa orter även före reformen. De lärare som används har sällan någon erfarenhet eller i varje fall sällan någon aktuell erfarenhet från forskningsarbete. En fördel vore om denna utbildning i stället organiserades i form av decentraliserad undervisning med lärarna hämtade från någon av forskningshögskolorna. På detta sätt kan också många nya orter temporärt erhålla högskoleutbildning utan att stora investeringar i fasta anläggningar och i personal behöver göras. Dessutom gynnas forskningsanknytningen vilket också kommer att inverka positivt på utbildningens kvalitet. har genom sina direktiv fått i uppdrag att bl. a. utreda hithörande frågor. Kommittén förväntas presentera ett betänkande . Förkunskapskraven är av stor betydelse för möjligheterna att upprätthålla en god kvalitet på utbildningen. Lika betydelsefullt är att de studerande får möjlighet att tränga på djupet inom några ämnesområden, att de får stifta bekantskap med aktuell forskning och forskningsmetodik samt att de får träna upp ett vetenskapligt och kritiskt synsätt. Det finns möjligheter att ta examen utan att ha läst en enda kurs eller utbildning ovanför . 1981/82: 2018 Detta är inte rimligt. I en examen bör ingå åtminstone ett någorlunda omfattande självständigt arbete. För det förutvarande filosofiska fakultetsområdet bör fil. Den tilltagande byråkratiseringen av högskolans verksamhet tillhör de företeelser i den nya högskolan som det riktats starkast kritik mot. Att administrationen ökat är oomtvistat orsakerna är flera och alla är inte beroende av högskolereformen. En utökad lagstiftning, bl. a. på det arbetsrättsliga området, en förbättrad forskningsinformation m. m. utgör exempel på detta. Högskolereformens bidrag till den ökade administrationen utgörs bl. a. av det komplicerade antagningssystemet, vilket har krävt ett betydande tillskott av personal, det likaledes komplicerade anslagssystemet och den stora utökningen av antalet beslutande organ inom högskolan. Vi har tidigare visat hur antagningssystemet kan förenklas och därmed avbyråkratiseras. Genom ett förenklat anslagssystem kan antagningsproceduren göras ännu enklare. En åtgärd som på lokal nivå bör vidtas är att avskaffa den vid varje högskola centrala antagningen till påbyggnadskurser och mindre eftersökta kurser. I dessa fall räcker det med anmälan och registrering vid resp. institution. Anslagssystemet Högskolans arbete styrs i hög grad av det system som används för statens anslag. Dagens anslagssystem leder till en ryckig och oöverskådlig verksamhet eftersom dess struktur inte överensstämmer med den indelning i arbetsenheter som finns vid högskolan. För att underlätta planerings- och arbetssituationen för alla de organ som handhar högskolefrågorna och för att möjliggöra för framför allt institutionerna att ägna sig åt en mer långsiktig planering bör fatta beslut om ramanslag för högskolan. Dessa ramanslag bör avse nästkommande treårsperiod. Petita bör omfatta detaljerade äskanden för de tre närmaste åren samt en översiktlig plan för de därpå följande två åren och lämnas . UHÄ:s årliga anslagsframställningar kan därmed göras enkla och kortfattade men förutsätts äga rum i vanlig ordning. Antalet riksstatsanslag måste minskas radikalt. Högskolorna måste ges större frihet att disponera anslagen inom ramen för de direktiv i övrigt som ges av statsmakterna. Anslagssystemet bör utformas så att det ger möjligheter att återinföra en fri sektor, bestående av utbildningslinjer och kurser till vilka tillträdet är fritt. 1981/82: 2018 Genom högskolereformen tillfördes högskolan beslutande organ på en ny nivå regionstyrelserna. De gångna årens erfarenheter visar tydligt att denna nya beslutsinstans är överflödig och att den dessutom försvårar planeringen för de enskilda högskolorna samt bidrar till en väsentligt utökad byråkrati. Regionstyrelserna bör avskaffas. Högskolereformen medförde också att antalet beslutande organ på framför allt mellannivå inom högskolan ökade kraftigt och med den byråkratin. En stor del av den tid som forskare och lärare måste lägga ner för arbetet i linjenämnder, fakultetsnämnder m.fl. organ kunde med fördel ha lagts på högskolans egentliga uppgifter undervisning och forskning. En undersökning vid ett av våra största universitet visar att den nedsättning av antalet timmars undervisning som prefekter, studierektorer och lärare får för att bl. a. delta i olika beslutande organ har ökat med mellan /74 och 1980/81! Sistnämnda år uppgick den nedsatta undervisningsskyldigheten vid detta universitet , vilket motsvarar ungefär 46 hela universitetslektorstjänster! Siffrorna talar för sig själva - det är uppenbart att beslutsbyråkratin måste beskäras rejält. Våra förslag rörande antagningen, anslagssystemet m. m. kommer att medverka till detta. Dessutom måste antalet organ minskas och sambandet mellan grundutbildning och forskning återupprättas även i beslutshierarkin. Vid de universitet och högskolor som varit organiserade på fakultetsbas bör på nytt fakulteter bildas, sammansatta av företrädare för de ämnen i vilka undervisning och forskning bedrivs, för dryftande av gemensamma angelägenheter. har i uppdrag att utreda den utökade administrationen inom högskolan samt att komma med förslag till förenklingar vad gäller anslagssystem, beslutsstruktur och administration i övrigt. Vi avstår därför från att nu lägga fram mer detaljerade förslag i dessa hänseenden. Den enskilde medborgaren och statsmakterna har ett intresse av att högskoleutbildningen kan erbjudas inom ett mycket brett spektrum av ämnesområden, från antikens kultur och samhällsliv till kvantfysik. Det är därför naturligt att staten tar huvudansvaret för högskoleutbildningen. Det är däremot inte motiverat med andra offentliga huvudmän. Den nu landstingskommunala vårdutbildningen bör därför förstatligas. Därmed vinns bl. a. en bättre samordning med den långa vårdutbildningen, ökade möjligheter till forskningsanknytning samt ett förstärkt lärår- och elevinflytande. Studiemedlens totalbelopp har kommit att uppfattas som alltmer otillräckligt. Dess värde har inte följt den allmänna standardutvecklingen utan i 1981/82: 2018 stället, bl. a. på grund av de studerandes konsumtionsmönster och ändrad basbeloppsberäkning, realt sett minskat. Den tid är förbi då en framtida hög lön kunde förväntas kompensera en inskränkt ekonomi . Skattesystemet och löneutjämningen har omöjliggjort detta. Kraven på en viss materiell rörelsefrihet har vuxit. Effekten är att rekryteringen till sådana heltidsstudier som kräver lång studietid försvagas. Förvärvsarbete vid sidan av studierna har blivit vanligare, vilket är till nackdel för såväl enskilda som för samhället. Studiemedlens totalbelopp bör därför kraftigt höjas. Skall detta kunna genomföras i dagens ekonomiska läge måste förändringen ges en form som inte leder till långsiktiga kostnadsökningar för staten. Det kan ske om studiemedlens bidragsdel avskaffas och ersätts med en vidgad lånerätt. En sådan omläggning kan också motiveras med att bidragsdelen nu blivit så liten ca en tiondel av totalbeloppet - att dess rekryterande effekt får anses vara helt borta. Studiemedlens totalbelopp bör enligt vårt förslag höjas från av basbeloppet till . Ett närmare studium av reformens detaljer och dess kortsiktiga finansiering måste dock ske. I samband därmed bör övervägas om en justering av det s. k. garantitalet är motiverad. Regeringen bör ges i uppdrag att framlägga förslag så att reformen kan träda i kraft Andra önskvärda åtgärder inom studiemedelssystemet är en återgång till utbetalning en gång per termin och en höjning av fribeloppet. Forskning och forskarutbildning är av strategisk betydelse för industriella framtid och för vårt fortsatta välstånd. Det är via universitetsutbildningen som vi kan garantera en allmänt hög teknisk och annan kompetens och likaså locka våra begåvningar till avancerade studier. Universiteten och högskolorna måste svara för den grundläggande vetenskapliga kompetensen genom en internationellt sett kvalificerad grundforskning. Regeringen har aviserat att den senare i vår ämnar förelägga en särskild forskningspolitisk proposition. Vi kommer i det sammanhanget att redovisa vår samlade syn på forskningspolitiken. I denna motion inskränker vi oss därför till att ange synpunkter för några för forskarutbildning och forskning väsentliga områden. En kvalitativt högtstående forskning kan inte åstadkommas om inte de som är bäst lämpade för forskningsverksamhet kan förmås att satsa på denna. De senare årens utveckling i visar ingen positiv bild. Totala antalet nybörjare i forskarutbildningen har varit . har dock antalet avlagda forskarexamina sjunkit på ett oroväckande sätt. Examinationsfrekvensen befinner sig nu på samma nivå som i början av 1981/82: 2018 , vilket innebär ca 600 avlagda examina/år. Antalet personer som deltar i forskarutbildning har följaktligen ökat jämnt och ligger nu på totalt ca 13000 personer. Det betyder att en allt mindre del av de forskarstuderande tar examen . /80 är siffran för all forskarutbildning , med bottennoteringen för humanistisk fakultet på . Genomsnittsåldern för de forskarstuderande stiger och närmar sig för humanisterna. har den reformerade doktorsexamen inneburit en sänkning av kraven på avhandlingsarbetet och en formellt normerad studietid . Det är vanskligt att analysera de bakomliggande faktorerna till denna krisartade utveckling. Vissa bidragande orsaker är dock lätta att finna: Möjligheterna för den enskilde att finansiera forskarstudierna är begränsade. Annat förvärvsarbete ger dessutom ett i allmänhet väsentligt bättre ekonomiskt utbyte. Arbetsmarknaden för nydisputerade är svår. Karriärmöjligheterna inom högskolan är få. Meritvärdet av en doktorsexamen står oftast inte i relation till det arbete och den tid som krävs för att erhålla examen. Lönesättningen för disputerade kompenserar sällan eller aldrig de ekonomiska uppoffringar som de forskarstuderande måste göra . Till detta skall läggas att urvalet till forskarutbildning inom vissa ämnen riskerar att bli negativt genom att de för forskarutbildning mest lämpade väljer att förvärvsarbeta i stället för att satsa på en osäker forskningskarriär, medan de som inte är attraktiva på arbetsmarknaden väljer forskarutbildning som ett alternativ till arbetslöshet. Förkunskapskraven för forskarutbildning kan tänkas locka personer som saknar förutsättningar för kvalificerade studier och forskning att ändå påbörja en forskarutbildning. Ett grundläggande krav för påbörjande av doktorandstudier bör vara en fullständig grundexamen om minst 120 poäng med minst 60 poäng i aktuellt ämne. Examina eller genomgångna utbildningslinjer av mindre omfattning kan inte ge den presumtive doktoranden både ämnesfördjupning och den nödvändiga bredden och utblicken över besläktade ämnen. Forskning och forskarutbildning är kreativa verksamheter. För att rätt personer skall söka sig till dessa måste de kunna se att de under frihet får möjlighet att arbeta med frågor av intresse och då möjlighet att göra egna inomvetenskapliga prioriteringar. De som satsar på forskning måste få en rimlig ekonomisk standard samt möjligheter till ekonomisk kompensation i form av någorlunda välbetalda arbeten efter avlagd examen, oavsett om dessa finns inom eller utanför högskolan. Deltidsdoktorerande är i praktiken den vanligaste formen av doktorandstudier och måste ofta kombineras med helt ovidkommande arbeten. 1981/82: 2018 uppehåll och deltidsarbete med låg inkomst leder till att planeringen av studierna och avhandlingsarbetet försvåras eller t.o.m. omöjliggörs. En undersökning som utförts av Lunds studentkår visar att en stor del av doktoranderna tvingas leva under eller på existensminimum. Doktorandstudier måste under väsentlig del av utbildningstiden vara ett heltidsengagemang för att vara framgångsrika - kanske undantaget de fall när studierna kombineras med ett för avhandlingen relevant arbete. Samhället har inte resurser att satsa på alla eller ens en större del av de forskarstuderande. I valet mellan att ge samtliga dåliga försörjningsmöjligheter eller att ge en del av dem acceptabla måste det senare alternativet väljas. Nuvarande amanuens- och assistenttjänster var ursprungligen avsedda att innehålla ett väsentligt stipendieringsinslag. Så är normalt inte fallet . En assistents institutionstjänstgöring kan ofta förlänga forskarstudierna med avsevärd tid. Amanuens- och assistenttjänster lider också av svagheten att deras existens är beroende av grundutbildningens omfattning och inte av gjorda avvägningar mellan skilda forskningsbehov. De bör därför ersättas av särskilda doktorandtjänster. Doktoranden bör inom ramen för dessa tjänster ges möjlighet att redan från början bedriva studierna på heltid. En fara kan dock ligga i en isolering från det övriga institutionsarbetet. Doktorandtjänsterna bör därför av dem som så önskar kunna kombineras med viss institutionstjänstgöring. Företag och organisationer bör uppmuntras att i ökad utsträckning knyta doktorander med intressanta projekt till sig. Förutom att detta bidrar till doktorandernas försörjning skapar det också ett bättre samarbete mellan näringsliv och högskola. Dagens forskarutbildning är i många fall ensidigt inriktad mot en renodlad universitetskarriär. Den förhållandevis långa studietiden kan verka avskräckande för en del. Alla forskarstuderande har inte behov av en fullständig forskarutbildning, Många önskar en kortare påbyggnad inriktad mot karriär utanför högskoleväsendet. Därför bör en mellanexamen/specialistexamen inrättas i de ämnen eller ämnesområden där ett sådant behov finns. Mellanexamen/specialistexamen bör bygga på ordinarie doktorandkurser kombinerade med specialkurser samt en avhandling av mindre omfattning i vilken självständigt arbete redovisas. Den föreslagna examen skall betraktas som ett slutmål och inte utgöra en etapp i utbildning för doktorsexamen. Mellanexamen/specialistexamen bör anpassas till de krav som ställs på en längre akademisk utbildning med specialiseringar på särskilda områden för arbete som t. ex. ingenjörer, tekniker, administratörer och lärare i vissa ämnen på gymnasienivå. Mellanexamen kommer även att medföra en ökad jämförbarhet mellan svensk och utländsk utbildning. 1981/82: 2018 En fortsatt forskarkarriär Högskolan har små möjligheter att behålla begåvade yngre forskare och nyexaminerade doktorer. Det kan t. o. m. vara direkt ofördelaktigt att disputera: man blir överkvalificerad för vissa tjänster, förlorar doktorandbidrag samt har dessutom små möjligheter att stanna kvar inom högskolan, eftersom man ännu inte hunnit meritera sig för en docentur eller professur. Vi anser därför att särskilda meriteringstjänster måste finnas för nydisputerade forskare. Tjänsterna bör vara tidsbegränsade. Enbart disputerade skall vara behöriga till denna tjänstetyp. Som ett komplement till dessa tjänster bör antalet postdoktorala stipendier utökas. Denna typ av stipendier finns redan inom den naturvetenskapliga sektorn, delvis enskilt finansierade. Högskolans tjänsteorganisation parlamentarisk kommitté, lärartjänstutredningen, presenterade betänkandet Lärare i högskolan. Bakom namnet döljer sig förslag till en reform som är av vitalt intresse för utbildnings- och forskningspolitiken. Förslaget innebär bl. a. att dagens konstlade uppdelning mellan undervisningstjänster och forskningstjänster avskaffas. Alla kompetenta lärare får i likhet med vad som gäller i de flesta andra västeuropeiska länder möjlighet att forska inom tjänsten. Forskarna skulle, bl. a. för att förbättra forskarrekryteringen, delta i den grundläggande högskoleundervisningen i större utsträckning än . Det stelbenta system med detaljreglering av undervisningsskyldigheten som gäller görs betydligt flexiblare. Möjligheterna att utnyttja expertis utanför universiteten förbättras. Forskningspotentialen inom högskolan ökar. Utredningens förslag har i sina huvuddrag mottagits mycket positivt av flertalet remissinstanser. Vi anser att regeringen bör förelägga en proposition om förändrad tjänsteorganisation för högskolan i huvudsak baserad på de av utredningen framförda förslagen, dock med undantag för medicinsk och odontologisk fakultet. Forskningens finansiering Kvalificerad forskning och utbildning är beroende av någorlunda varaktiga resurser och av en rimlig stabilitet. Forskningsinriktning, metoder och problemställningar får inte skifta enbart därför att den forskare som sysslar med ett ämne eller problem försvinner. 1 en miljö där forskningen riskerar att upphöra kan aldrig det långsiktiga arbete bedrivas som krävs för att forskningskvaliteten skall vidmakthållas. Forskningsenheter med endast en eller några få aktiva forskare kan normalt inte utgöra grund för forskning inom högskolan.