mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — Antalet anställda inom äldre- och handikappomsorgen skulle öka från 141000 personer 1982 till 2000 och kostnaderna prisnivå stiga från 6,29 miljarder till 1988 och 11,7 miljarder . Sekretariatet för framtidsstudier har i ett omfattande projekt i samhället mot bakgrund av dagens siffror gjort en trendframskrivning för sysselsättning, antal anställda, prestationsnivåer, driftkostnader m. m. för den offentliga omsorgen . Resultatet är tankeväckande, vilket bl. a. dessa två diagram visar. Om antalet anställda hålls oförändrat blir kostnadsökningen ungefär densamma som tillväxten av BNP. Men sänkningen av servicenivån blir drastisk! 1981/82: 2018 Det är nödvändigt att finna lösningar för att såväl hålla kostnaderna nere som tillgodose kraven på tillräcklig personaltillgång. Inom givna personalramar måste högre effektivitet kunna uppnås. Frivilliga insatser måste välkomnas. Målet bör vara minst oförändrad servicenivå utan att kostnadsramarna sprängs. Detta kräver okonventionella och icke prövade alternativ till de traditionella hjälpformerna. Egenvård och friskvård Institutionsvård är den dyraste och mest personalkrävande omsorgsformen. Den innebär ett omhändertagande som de flesta värjer sig emot . Därför bör egenvård, friskvård och kostupplysning särskilt för medelålders och äldre uppmuntras. Riktad hälsokontroll är också väsentlig. Blodtryckskontroll har t. ex. givit goda resultat. Svåra följdsjukdomar kan genom tidig upptäckt av onormalt blodtryck undvikas. Det bör ligga i sjukvårdshuvudmännens intresse att avdela den personal som kan behövas för informationsuppgifter i syfte att skapa intresse bland äldre för friskvård. Att behövas, leva i arbetsgemenskap och uträtta något motverkar hos de flesta åldrande och passivitet med åtföljande sjukdomar. Sysselsättningen för äldre behandlas f. n. av äldrearbetskommittén. Vi vill emellertid redan nu framhålla vikten av att pensionärer i större utsträckning ges möjlighet att om de så önskar fortsätta arbeta. Detta bör gälla inom såväl den enskilda som den offentliga sektorn. Yngre äldre hjälper äldre äldre Åtskilliga av de ålderspensionärer som vill arbeta bör kunna beredas sysselsättning inom bl. a. äldreomsorgen. Insatserna kan vara ideella eller göras mot viss ersättning. Under den rubricerade devisen, yngre äldre hjälper äldre äldre, diskuteras detta nu inom pensionärsorganisationerna. Ännu har inga praktiska försök utvärderats och kunnat läggas till grund för lokala initiativ. Denna hjälpverksamhet kommer dock att bli nödvändig som ett komplement till den kommunala hemhjälpen. De fackliga organisationerna har länge motsatt sig frivilliga, oavlönade insatser. Men vi anser att samhället inte har råd att avstå från sådana. Behovet av personalförstärkningar blir som nämnts ovan ändå stort. Motsättningarna mellan de fackliga intressena och vård- och omsorgsintressena bör lösas i samförstånd. Går inte detta kan lagstiftning bli nödvändig. Statsbidragssystemet bör medge största möjliga frihet för kommunerna att 1981/82: 2018 anpassa sin äldreomsorg till de varierande förutsättningarna. Socialministern har i budgetpropositionen aviserat en översyn av reglerna för bl. a. statsbidrag till social hemhjälp. Vi anser att denna översyn bör leda till förslag om ett samlat äldreomsorgsbidrag. Risk finns att äldre människors fysiska skröplighet förleder omgivningen att undervärdera deras förmåga. De kan då förändras psykiskt och brytas ner socialt. En attitydförändring gentemot de äldre måste främjas genom utbildning och information. Att personal inom äldrevården och äldreomsorgen bibringas sådan utbildning och information är ett oundgängligt krav. Stödet till och ålderdomshem I samband med den i budgetpropositionen utlovade översynen av statsbidragsreglerna för bl. a. social hemhjälp anförs att konsekvenserna av olikheterna till stödet till och ålderdomshem skall belysas. Reglerna bör inte utformas så att de verkar styrande på kommunernas val av omsorgsform, framhåller föredragande statsrådet. Reglerna har emellertid länge varit styrande, vilket upprepade gånger framhållits av . I socialtjänstpropositionen 1979/80:1 gjorde dåvarande socialministern utfästelsen att frågan skulle övervägas inom , och socialutskott framhöll att det var angeläget att det skulle ske . Ingenting hände, varför utskottet med skärpa framhöll angelägenheten av att de förutskickade övervägandena inom sker . beslöt i enlighet med utskottets förslag vid båda dessa tillfällen. Statsbidragets nuvarande utformning leder till dyrbara anläggningar vad gäller såväl byggande som drift. Med neutrala bidragsregler skulle enklare, billigare och framför allt av de äldre mer uppskattade omsorgsformer komma i första hand. Vår bestämda uppfattning är att dessa finansieringsfrågor skall lösas med förtur. Förslag måste föreläggas i så god tid att beslut kan fattas före utgången av innevarande vårsession. De handikappades villkor i har avsevärt förbättrats. Detta är inte särskilt anmärkningsvärt. Illa skulle det ha varit, om inte en av de svårast utsatta grupperna i samhället fått förbättringar då välfärdssamhället byggts ut och befästs. Ännu återstår mycket att göra innan målet är nått, sådant det formuleras i mottot för det internationella : full delaktighet och jämlikhet. Utvecklingen på handikappområdet har accelererat sedan regeringsskiftet . Mätt i pengar har enbart statens insatser ökat från 6200 milj. kr. /77 till 14850 milj. kr. i budgetpropositionen 1982/83. 1981/82: 2018 kommer insatser från kommuner och landsting. Även med hänsyn tagen till penningvärdets förändring har statens kostnader för handikappändamål under dessa år vuxit , en exceptionellt hög siffra jämfört med vad praktiskt taget alla andra områden av den statliga verksamheten fått nöja sig med . Trots denna utveckling är otåligheten stor bland de handikappade själva och deras organisationer för att så mycket ännu är ogjort. Missnöjet är inte svårt att förstå; det är påfrestande att veta att många viktiga förbättringar skulle vara tekniskt möjliga men uteblir eller fördröjs av brist på ekonomiska och personella resurser eller - inte sällan på grund av bristfällig organisation och samordning. Dess bättre kommer reformarbetet att fortsätta. Det råder politisk enighet om att förbättring av de handikappades situation måste prioriteras högt vid fördelning och omfördelning av knappa samhällsekonomiska resurser. Därtill kommer att handikappolitiska åtgärder i många fall är inte bara humanitärt och socialt utan också samhällsekonomiskt motiverade. De ovan återgivna siffrorna rörande kostnadsutvecklingen på handikappområdet representerar betydande framsteg men också ett stort misslyckande. Av nästan 15 000 milj. kr. för handikappändamål går ungefär hälften till förtidspensioner. Det finns 310000 förtidspensionärer i . Även om många förtidspensionerats av arbetsmarknadsskäl utgörs huvuddelen av handikappade och långtidssjuka. Antalet förtidspensionärer i åldersgrupperna är ca 30000, och av dem är det alltför många som gått direkt från barnbidraget till folkpensionen. Förtidspensionen till en enda av dessa unga kostar 1 1,5 milj. kr. fram till ålderspensionen. Det är obestritt att många av dem med effektiv rehabilitering och arbetsplacering skulle kunna helt eller delvis försörja sig själva och göra en, produktiv insats i samhället. Varje handikappad som hålls utanför arbetslivet representerar inte bara ett socialt misslyckande utan också ett samhällsekonomiskt slöseri. Att fullt ut inse att även människor med en eller annan funktionsnedsättning är en tillgång och inte en belastning för samhället är kanske den viktigaste kvarvarande handikapp-politiska reformen. framlade 1981 en utredningsarbete grundad . och flera försäkringskassor har undersökt hur rehabiliteringen fungerar och, framför allt, hur den inte fungerar. Även i övrigt finns ett stort antal aktuella undersökningar, utredningar och projekt som kan tjäna som beslutsunderlag för snabba åtgärder för en effektiviserad rehabilitering. Enbart den nämnda rapporten från förtecknar 29 betänkanden och rappor 1981/82: 2018 ter som helt eller delvis behandlar rehabiliteringsfrågorna. Otvivelaktigt behövs alltjämt forskning, undersökningar och försöksprojekt för att öka vår kunskap om hur handikappade skall kunna återföras till samhällsgemenskap och arbetsliv. Men det som redan finns är tillräckligt för att viktiga åtgärder skall kunna vidtas snabbt. Bristande samordning Många samhällsorgan är engagerade i en rehabiliteringsprocess. Några av de viktigaste är sjukvården, , utbildningsväsendet, arbetsvärden och arbetsförmedlingen. Även där de fungerar hjälpligt eller t. o. m. bra var för sig är samordningen mellan dem oftast bristfällig. Detta leder till långa tidsutdräkter som inte sällan äventyrar hela rehabiliteringsresultatet. Åtgärder som borde kunna genomföras parallellt sker i stället successivt, med långvariga avbrott. Arbetsvården kommer t. ex. sällan eller aldrig in i processen förrän den medicinska rehabiliteringen betraktas som avslutad. Slussningen från ett led till nästa sker genom remisser, ofta med köer och väntetider inför varje steg på vägen tillbaka till ett aktivt liv. Denna tröghet i processen är i sig ett allvarligt hot mot en framgångsrik rehabilitering. Långa sjukskrivningar eller redan erhållen förtidspension minskar patientens motivation för rehabilitering och risken för passivisering är stor. Trögheten och de långa väntetiderna förekommer sannolikt i alla led i en rehabiliteringsprocess. Men det förefaller som om den värsta flaskhalsen är arbetsvärd och arbetsförmedling. Det är förödande för självkänsla och aktivitetsvilja hos en handikappad att efter stora insatser av skilda samhällsorgan, och en ofta beundransvärd personlig kamp mot handikappet, finna att slutresultatet ändå blev arbetslöshet och en fortsatt tillvaro som pensionär. Den handikappade som slussas från huvudman till huvudman, från institution till institution är alltför ofta lämnad att själv orientera sig i en komplicerad och ofta starkt byråkratiserad verklighet. Det är viktigt att var och en får en personlig handledare eller kontaktperson som håller i ett rehabiliteringsärende från början till slut. Den pågående och planerade rationaliseringen av försäkringskassornas verksamhet kommer att frigöra en stor del av personalen från ganska rutinbetonade arbetsuppgifter. Det bör undersökas om inte en del av denna personal, efter lämplig vidareutbildning, kan användas just som kontaktpersoner till enskilda handikappade under rehabilitering, med uppgift att följa och stödja vederbörande hela vägen genom sjukvård, medicinsk rehabilitering, arbetsvärd, arbetsanpassning, social service och allt. 1981/82: 2018 Det är långt kvar till målet arbete åt alla. Detta beror inte bara på lågkonjunktur, strukturproblem i näringslivet och allmän arbetslöshet. De handikappade möter alltjämt, även efter rehabilitering och med bevislig betydande arbetsförmåga, alldeles särskilda hinder på arbetsmarknaden. Till stor del bottnar svårigheterna i fördomar, både hos arbetsgivare och tilltänkta arbetskamrater. De ekonomiska stimulanser som finns för anställning av arbetshandikappade borde kunna ge bättre resultat än som kunnat registreras. Intensifierad information och ytterligare prioritering av arbetsförmedlingarnas arbete med handikappade är nödvändigt. Den s. k. främjandelagen, som varit i kraft , anses allmänt ha varit föga effektiv. De effekter som uppnåtts eller inte uppnåtts bör nu utvärderas. Positiva stimulanser, frivillig samverkan och effektiv information är visserligen självklart att föredra framför lagstiftning, men lika självklart är att den lag som finns skall vara möjlig att utnyttja. Vi anser att regeringen skall ta initiativ till den behövliga utvärderingen. Det är viktigt att förtidspensionen som social stödform inte kommer i vanrykte. Tendenser i den riktningen har förekommit , närmast som en bieffekt av den livliga debatten om den onödiga pensioneringen. Förtidspensionen är ofta den enda möjliga lösningen på en svårt drabbad människas försörjningsproblem. Inte minst då det gäller de s. k. socialt handikappade, bl. a. missbrukare, kan pensionen vara en nödvändig förutsättning för rehabilitering. Ofta går det inte att ens på allvar börja arbeta med andra personliga och sociala problem innan en dräglig inkomst är tryggad. Och ingen skall behöva skämmas för att vara förtidspensionär. Men det viktiga är just att förtidspensionen liksom sjukbidrag och långvarig sjukskrivning i princip betraktas som en förutsättning, inte en ersättning för rehabilitering. Mycket få försäkringsärenden bör få betraktas som avslutade i och med att förtidspension beviljats. De allra flesta sådana ärenden bör regelbundet omprövas - reellt och inte bara formellt - och förutsättningarna för rehabilitering ständigt prövas på nytt. Ett handlingsprogram som syftar till att på t. ex. åtminstone halvera antalet förtidspensionärer bör utarbetas. Klart är att det skulle innebära ett rikare liv för tiotusentals handikappade och en stor samhällsekonomisk och statsfinansiell . att vård och rehabilitering av sjuka, gamla och handikappade skall prioriteras och icke eftersättas till förmån för utbyggnad av den sociala tryggheten i övrigt, att den offentliga sjukvården i större utsträckning skall kompletteras med insatser av enskilda vårdgivare och med enskilda sjuk-, vård-, rehabilite 1981/82: 2018 rings- och konvalescenthem, att förebyggande åtgärder som riktade hälsokontroller, hälsoupplysning och egenvård skall tillämpas i större utsträckning, att hemsjukvården skall byggas ut, samarbeta med och arbeta med lokala vårdlag där distriktssköterskan bör inta en central position, att primärvårdens behov av vidareutbildade läkare i barnmedicin, gynekologi/obstetrik och psykiatri skall tillgodoses, att smala specialiteter inom regionsjukvården skall koncentreras ytterligare, att åtgärder skall vidtas som underlättar nyrekrytering av privatläkare, att det skall utredas om en större andel av den slutna sjukvårdens kostnader kan betalas via sjukförsäkringen i stället för med landstingsskatt, att etableringsbegränsningen för privattandläkare skall upphöra fr. o. m. , att privat verksamhet som specialisttandläkare med specialisttaxa skall möjliggöras, att antagningen till tandläkarutbildning skall begränsas så att överskott av tandläkare undviks, att möjligheterna till arbete efter ålderspensioneringen skall främjas, att ett handlingsprogram skall utarbetas för att genom effektiv, samordnad rehabilitering radikalt nedbringa antalet förtidspensionärer, särskilt bland unga handikappade, att försäkringskassorna skall ges en ledande och samordnande roll i allt rehabiliteringsarbete, att varje handikappad under rehabilitering skall tilldelas en kontaktperson som följer och samordnar hela rehabiliteringsförloppet, att arbetsförmedlingen för handikappade skall effektiviseras, att effekterna av den s. k. främjandelagen skall utvärderas. Familjen är den naturliga grunden för individernas strävan efter gemenskap. Med familjen menar vi inte bara den traditionella kärnfamiljen utan också andra nära och fasta samlevnadsformer människor emellan. Ingenting kan ersätta familjen som en trygg uppväxtmiljö för barnen. Även de äldre generationerna måste omfattas av familjegemenskapen. De senaste årens befolkningsutveckling ger en allvarlig tankeställare inför utformningen av den framtida familjepolitiken. En återblick på utvecklingen i de industrialiserade länderna ger vid handen att barnens trygghet alltför ofta har åsidosatts för andra intressen. Förutom att sjunkande födelsetal kan ha ekonomiska och andra orsaker kan de vara uttryck för människors oro för sin egen och sina barns framtid. Dagens småbarnsföräldrar lever ofta under starkt pressade förhållanden. Jäkt mellan hemmet, barnstugan och arbetsplatsen och känslan av att aldrig 1981/82: 2018 få tillräcklig tid för barnen medför stora bekymmer och allvarlig samvetsnöd - för många. Ett stort problem är hur de skall kunna förena sin strävan att ge barnen bästa möjliga uppväxtförhållanden med egen bibehållen ekonomisk trygghet och självständighet. Många barnfamiljer har svårt att nå eller upprätthålla en acceptabel ekonomisk standard om bara en av föräldrarna förvärvsarbetar. För den ensamstående föräldern är det sällan möjligt att själv ta hand om sina barn i hemmet utan att bli beroende av socialhjälp. De borgerliga regeringarnas politik I och med den första trepartiregeringens tillträde påbörjades en viktig kursomläggning i familjepolitiken i syfte att öka valfriheten för familjerna och därigenom skapa bättre förutsättningar för barnens trygghet. Rätt till ledighet för vård av barn infördes, innebärande rätt för föräldrar med barn att förkorta sin arbetstid till normalt , samt rätt till hel tjänstledighet från arbetet förföräldrar med barn under . Föräldraförsäkringen har byggts ut från , varav de första nio ersätts enligt inkomstbortfallsprincipen och de tre sista med ett garantibelopp (f. n. per dag). Barnbidraget har höjts från . per barn och år. Utbyggnaden av barnomsorgen har fortsatt. Fr. o. m. 1983 skall enligt beslut - statsbidrag utgå av kommunernas bruttokostnad för all barnomsorg som en rad tvingande normer i fråga om barnomsorgen avskaffas. Ett prestationsrelaterat bidragssystem, vilket vi förespråkar, skulle dock leda till bättre platsutnyttjande och mindre administration. Efter ett moderat initiativ () har flerbarnstillägg införts . Detta utgår med ett halvt barnbidrag i familjer med tre barn och med ytterligare ett extra barnbidrag per barn fr. o. m. fjärde barnet. har också beslutat att hemarbetande föräldrar skall få räkna ATP-år om de vårdar barn . Barnomsorg i skilda former är ett komplement till familjens omsorg och ett stöd för föräldrarna. Det är därför viktigt att den inte är ensidigt styrd och subventionerad. Barnomsorg - enskild eller skall kunna utnyttjas av de familjer som så behöver och önskar utan att andra familjer diskrimineras. Kommunerna skall underlätta för föräldrarna att ta sitt ansvar för att barnen får en trygg uppväxt. Möjligheten att åstadkomma god kvalitet i barnomsorgen och att finna förnuftiga lösningar anpassade efter familjernas behov och de lokala omständigheterna ökar i och med att den statliga detaljregleringen slopas. 1981/82: 2018 Den s. k. ytnormen har varit ett direkt hinder för ändamålsenliga lösningar. Även den s.k. tvåtredjedelsregeln har förorsakat många problem. Kommunerna har lång erfarenhet av barnomsorgen. De känner bäst till behov, omständigheter och förutsättningar och bör vara bäst ägnade att bedöma hur barnomsorgen skall utformas. Ett prestationsrelaterat bidragssystem, dvs. ett system som innebär ett enhetligt bidrag per utnyttjad plats oavsett tillsynsform i den kommunala barnomsorgen, skulle öka kommunernas valfrihet och innebära en mer rättvis fördelning av de statliga resurserna. Antalet barnomsorgsplatser skulle kunna öka genom ett bättre utnyttjande av befintliga resurser. Regeringen skall, i enlighet med riksdagsbeslutet om förenklade statliga regler inom barnomsorgen, utreda förutsättningarna för ett prestationsrelaterat bidragssystem. Regeringen bör därefter förelägga förslag i ärendet. Det ovannämnda riksdagsbeslutet innebär bl. a. att det bör ankomma på socialnämnden i varje kommun att fastställa riktlinjer för det pedagogiska arbetet inom förskolan i kommunen. Personalen skall få ett mer preciserat mål för sitt arbete och klara riktlinjer för verksamhetens innehåll. Regeringen skall enligt beslutet redovisa mål och riktlinjer för . Genom mer preciserade mål och riktlinjer får kommunerna gott stöd i arbetet med att vidareutveckla barnomsorgsverksamheten och skapa god kvalitet. Moderata samlingspartiet har krävt ett sådant pedagogiskt program. Det är angeläget att kommunernas personal är väl utbildad för barnomsorg och att anställd personal som inte genomgått utbildning får möjlighet att göra detta. Detta gäller även familjedaghemmen. Att den öppna förskolan får statsbidrag kommer att innebära en stimulans för utbyggnaden. Den öppna förskolan är en viktig del av barnomsorgen och innebär bl. a. ett betydelsefullt komplement till familjedaghemmen. Den är också viktig för hemmavarande barn och föräldrar. Att en särskild statsbidragsregel tillgodoser enskilda förskolor är betydelsefullt från kvalitets- och valfrihetssynpunkt. En av förutsättningarna är att verksamheten är angiven i kommunens barnomsorgsplan. Det är därför viktigt att kommunerna tar med de enskilda institutionerna i dessa planer. Trots trepartiregeringens insatser kvarstår betydande problem. Många småbarnsföräldrar vill förvärvsarbeta men bor på orter där de inte kan få lämpligt arbete eller kan ordna barntillsynen. Andra förvärvsarbetar av rent ekonomiska orsaker, trots att de hellre skulle vilja ta hand om barnen själva och kanske t.o.m. skulle göra en större samhällsekonomisk insats på det viset. (Daghemsvård av två barn på två och kostar t. ex. . eller mer .) Den kommunala barnomsorgen gynnas fortfarande ensidigt och med allt 1981/82: 2018 Skulle statsbidraget till denna slås ut på alla barn från ett till motsvarar det . Till detta kommer motsvarande kommunala stöd. Inkomstskatten tar hänsyn endast till hur många som tjänar in familjeinkomsten, inte till hur många som skall leva av den. Skatten på en vanlig familjeinkomst blir ofta högre om endast en av föräldrarna tjänar in den jämfört med om den delas lika dem emellan. Utformningen av skattesystemet har starkt bidragit till att allt färre småbarnsfamiljer kan klara sin ekonomi på endast en inkomst, även om de skulle önska det. Flerbarnsfamiljerna, som mer än andra är hänvisade till att leva på en enda inkomst och som har minst möjlighet att använda sig av den kommunala barnomsorgen, är 1970-talets verkliga förlorare. Situationen har blivit svårare för de föräldrar som vill eller måste ordna sin barntillsyn själva. Förvärvsavdraget är alltjämt endast . Det som blir kvar av lönen när skatten dragits räcker sällan till att betala en barnflicka eller en privat dagmamma skälig lön och sociala förmåner. När barnen inte får plats i den kommunala barnomsorgen ser sig många föräldrar i stället tvingade att betala under bordet. Det har beräknats att föräldrar till ca 150 000 barn måste betala svart för barnomsorgen för att över huvud taget kunna förvärvsarbeta. Detta är givetvis helt oacceptabelt för de berörda familjerna, för de privata barnvårdarna, som går miste om social trygghet, och ur skattemoralisk synvinkel, eftersom förfarandet innebär brott mot skattelagstiftningen. Den förment jämlika familjepolitiken har i stor utsträckning blivit en politik för de starka, som är färdiga med sin utbildning och har fasta arbeten när barnen kommer, som de får tillgång till dag- och sedan fritidshemsplats. Till förlorarna hör de föräldrar som inte är färdiga med sin utbildning eller bor på orter där det är svårt att få arbete eller daghemsplats, som har många barn eller som helt enkelt önskar ta hand om barnen själva under de snabbt flyende småbarnsåren. Det kan ha sitt intresse att nämna att s. k. ULFundersökning (Undersökning av levnadsnivåförhållanden), där familjerna delades upp efter facklig tillhörighet, visade att ungefär dubbelt så stor andel av barnen i SACO-gruppen som i LO-gruppen använde den kommunala barnomsorgen. Moderata samlingspartiet har år arbetat för en rättvisare familjepolitik, där familjerna ges bättre möjlighet att själva bestämma hur de skall ordna sin tillvaro under de viktiga år när barnen är små. Det är väl känt att föräldrar som är harmoniska och trivs med tillvaron har bäst förutsättningar att ge barnen den känslomässiga trygghet de behöver. Familjepolitiken måste därför föras i termer av rättvisa, valfrihet och äkta solidaritet - inte utifrån en ogenomtänkt jämlikhetsfilosofi, som ofta gjort det särskilt svårt för dem 1981/82: 2018 som bäst skulle behöva det allmännas stöd.