ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G502413 · 1982-01-20 00:00:00 — Per Stenmarck och till , m. m. Budgetpropositionen bilaga 12 framhåller att har till uppgift att inom ramen för samhällets kultur- och fritidspolitik främja ungdomars sociala och personliga utveckling. Som ett led i detta arbete avslutades - inom ungdomsrådets ram - ett antal utredningar, bl. a. om barns och ungdomars val av fritidsaktiviteter och om kommunernas insatser för barn- och ungdomsverksamhet. Propositionen nämner vidare att rådet avser att en rad år framöver i huvudsak inrikta sin verksamhet på att fördjupa och pröva resultat från genomförda utredningar för att vidareutveckla ungdomsarbetet. Ingen ifrågasätter det betydelsefulla i att ungdomar bereds möjlighet till en meningsfull fritid och att kommunerna vidtar åtgärder för denna verksamhet. Men allt detta torde kunna ske utan att behöver göra ett större antal utredningar. Frågan är närmast om en statlig institution skall syssla med denna typ av verksamhet. De påtryckningar angående fritidsaktiviteter som ibland är nödvändiga framförs oftast på ett aktivt sätt från den allmänna opinionen. I budgetpropositionen punkt B 53 föreslås att för det kommande budgetåret anvisas ett förslagsanslag av . En höjning från det innevarande året med , eller . Detta förefaller tämligen anmärkningsvärt i en budget som på flertalet områden präglas av sparsamhet. En lämplig åtgärd borde vara att låta förslagsanslagen ligga kvar på oförändrad nivå. Minskningen kan lämpligtvis ske på kontot utrednings- och informationsverksamhet, till . Under punkt B 54 föreslås bl. a. att ett särskilt anslag skall utgå till de politiska ungdomsorganisationerna för medverkan i skolorna i samband med höstens valrörelse. föreslår att detta stöd uppgår till . Föredragande statsrådet beräknar medelsbehovet till . och menar vidare att det bör ankomma på regeringen att besluta hur medlen skall fördelas mellan ungdomsförbunden. Motiveringen till förslaget anges vara att ungdomsförbunden har fått ett liknande stöd vid de tre senaste valen. Vi ifrågasätter det nödvändiga i denna typ av anslag. Att delta i olika typer av skolaktiviteter är en normal uppgift för de politiska ungdomsförbunden. Den bör därför kunna täckas av de anslag som redan utgår, både till ungdomsförbunden och till de politiska partierna. Punkt B 54 bör därmed kunna minskas med . har vi framhållit det onödiga i den utrednings- och informationsverksamhet som bedriver. En annan anledning att över huvud taget ifrågasätta rådets existens är att vi lever i ett samhälle med en allt större offentlig sektor. Det är viktigt att de delar av denna sektor som inte är oundgängligen nödvändiga plockas bort. De bidrag till olika typer av organisationer som, på statens ungdomsråds förslag, delas ut kan i fortsättningen ske från . Regeringen bör därför förelägga förslag om en nedläggning av . Med stöd av det ovanstående hemställs 1. att till för /83 anvisar ett förslagsanslag av , 2. att till Bidrag till ungdomsorganisationernas centrala verksamhet m. m. för /83 anvisar ett förslagsanslag av , 3. att hos regeringen anhåller att regeringen under innevarande år förelägger förslag om nedläggning av . PER STENMARCK (m)
mot · G502414 · 1982-01-20 00:00:00 — Motion 1981/82:414 m. fl. För att förbättra invandrarelevernas situation genomfördes en hemspråksreform. Reformen syftade till att genom hemspråksträning ge invandrarbarn bättre förutsättningar att tillgodogöra sig också undervisningen i svenska språket samt att underlätta för dem att behålla en kulturell identitet. Ett nytt statsbidragssystem genomfördes, och särskilda lärartjänster för hemspråksundervisning inrättades. De totala kostnaderna för hemspråksundervisningen bedömdes för /77 till ca 80 milj. kr. Motsvarande kostnader för /83 beräknas till ca 243 milj. kr., vilket alltså innebär en mycket kraftig kostnadsstegring. Det förutsattes vid reformens införande att kommunerna i samråd med de lokala invandrarorganisationerna, invandrarföräldrarna och invandrareleverna fritt skulle kunna organisera hemspråksundervisningen i på det sätt som bäst tillgodoser elevernas allsidiga utveckling och deras studiesituation. Kritik har framförts mot det sätt på vilket hemspråksundervisningen bedrivs. Denna kritik är inte riktad mot behovet av undervisning utan mot undervisningsformerna. För hemspråksträning tas eleverna ofta från annan undervisning och får därvid svårare att följa sina svenska kamrater i andra ämnen. Kravet på mycket små undervisningsgrupper kan leda till svårigheter att rekrytera kvalificerade lärare. I vissa fall har - genom de motsättningar som finns mellan olika invandrargrupper - föräldrarna svårt att acceptera de lärare som erbjuds. Mot bakgrund av den kritik som riktats mot hemspråksundervisningen är det viktigt med en snabb översyn av gällande bestämmelser. Möjligheterna att knyta en stor del av undervisningen till invandrarorganisationerna själva och att förlägga undervisningen till tid för fria aktiviteter eller till tid utanför skoldagen bör därvid undersökas. att hos regeringen anhåller om en snabb utvärdering av hemspråksundervisningen i syfte att dels göra undervisningen mer rationell, dels knyta den närmare invandrarorganisationerna. () ()
mot · G502416 · 1982-01-19 00:00:00 — Motion 1981/82:416 Meritvärderingen av genomgången lanthushållsskola Lanthushållsskoloma har haft och har stor betydelse både som kunskapsförmedlare och som kulturbärare. De har i likhet med exempelvis folkhögskolorna anpassat sig efter nya behov. Men deras huvudinriktning att förmedla kunskap och kultur åt såväl landsbygds- som stadsungdomar har inte förändrats. Kostens sammansättning har stor betydelse för hälsa och välbefinnande och därmed också för en begränsning av vårdbehovet och en ökning av produktionsförmågan hos den enskilde. Rätt råvarubehandling, kvalitetsmedvetenhet och välplanerade inköp stärker den enskildes ekonomi och därmed även samhällets. Bevarande och förnyande av olika landsdelars kulturtraditioner utvecklar sinnet för skönhet och bidrar till rotfasthet och trygghet i tillvaron. Lanthushållsskoloma påtar sig som en självklarhet dessa och många andra utbildningsmoment. Därtill skall läggas det stora värde som finns i att leva i ett internat, med allt vad det innebär av social utveckling, gemensamma fritidsaktiviteter och personlighetsutveckling. /77 fanns 35 lanthushållsskolor. Vid innevarande läsårs utgång beräknas 27 finnas kvar. Det är en minskning och en helt oacceptabel utveckling som inte kan få fortsätta. En anledning till nedläggningarna torde vara att utbildningen varken ger arbetslivspoäng eller möjlighet att direkt gå över till annan gymnasieutbildning, t. ex. konsumtions- eller vårdyrkeslinje. Detta i sin tur har medfört ett vikande elevunderlag. I och med innevarande läsår har emellertid en omsvängning skett, och en del elever har måst avvisas på grund av platsbrist. På den ettåriga konsumtionslinjen sökte 755 personer till 636 platser. Lanthushållsskolornas terminskurser och kortare kurser, vilka samtliga är av stor betydelse för dem som endast har behov av vissa moment inom hemtekniskt kunnande eller som av annan anledning vill gå en kortare kurs, minskar givetvis med varje nedlagd skola. Inom landstingen, som i de flesta fall är huvudmän för lanthushållsskolorna, är man oroad över skolornas framtid. Skolornas betydelse är välkänd, och elevunderlag finns. Men avsaknaden av möjligheter att i fortsatt utbildning räkna genomgången lanthushållsskola som en merit är till stor nackdel för verksamheten. Det är därför av stor vikt att med det snaraste få klarhet i vilken/vilka gymnasielinjer som kan direktöppnas för lanthushållsskolornas elever samt huruvida genomgången lanthushållsskola kan räknas som arbetslivserfarenhet vid fortsatt utbildning. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär att översyn av gällande bestämmelser görs så att genomgången lanthushållsskola berättigar till inträde vid gymnasiets tvååriga konsumtionslinje och dess tvååriga vårdlinje, 2. att hos regeringen begär att översyn av gällande bestämmelser görs så att genomgången lanthushållsskola får jämställas med annan arbetslivserfarenhet vid ansökan till fortsatt utbildning.
mot · G502419 · 1982-01-20 00:00:00 — m. fl. Lokalisering till av yrkesteknisk högskoleutbildning Det finns starka skäl för att starta yrkesteknisk högskoleutbildning med inriktning på verkstad i . Det behövs inom denna starkt industrialiserade region med betydande tekniska traditioner och en avancerad modern teknik. Verkstadsindustrin spelar en mycket stor roll. Det är därför naturligt att den yrkestekniska högskoleutbildningen inriktas på verkstad, och den bör kunna profileras genom särskild inriktning på bearbetning och underhåll. Med hänsyn till området är det lika naturligt att fortsätta utbyggnaden med yrkesteknisk utbildning med inriktning på elkraft. Metall- och verkstadsindustrin har en dominerande ställning i liksom i hela regionen. I (, , och ) uppgår de industrisysselsatta till av de yrkesverksamma enligt folk- och bostadsräkningen 1975. Enbart i utgör de mot i riket i dess helhet. Av samtliga industrisysselsatta i arbetade 1975 inom verkstadsindustrin. och norra har i sin helhet ett stort antal industrier. Endast och rapporterar ett större antal medlemmar inom än Metallavdelningarna inom . Inom hela finns ungefär lika många metallarbetare som i . Strukturen inom näringslivet pekar på ett behov inom regionen av den utbildning YTH ger. visar de anförda siffrorna att det finns ett tillfredsställande regionalt underlag för att starta en teknisk högskoleutbildning i . Där finns redan regionens gymnasieskola med fyraårig teknisk linje. I den regionala samverkan som försiggår inom har man uttalat sig för att den högre tekniska utbildningen för regionen bör lokaliseras till . I en lokal utredning har konstaterats att det inom gymnasieskolan finns lokaler tillgängliga för den YTH-utbildning som föreslagits och att materielen på de tekniska institutionerna inte behöver kompletteras med mer än för den normala förnyelse och komplettering som är nödvändig vid den gymnasiala tekniska utbildningen. Det starka behovet att snabbt få starta i med YTH förstärks av den sysselsättningspolitiska situationen inom regionen. Arbetslösheten har ökat kraftigt, särskilt bland ungdomarna. Den tilltänkta utbildningen ger ytterligare möjlighet att möta denna arbetslöshet både när det gäller direkta chanser för de arbetslösa att få studera och ge nya sysselsättningar som uppstår genom de ledigheter som följer med att personer studerar. Med ökad teknisk utbildning följer också större möjlighet till utveckling av industrin inom området. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att hos regeringen begär att yrkesteknisk högskoleutbildning med inriktning på verkstad startas i . () ()
mot · G502420 · 1982-01-20 00:00:00 — m. fl. Åtgärder för att öka antalet kvinnliga forskare Den låga andelen kvinnliga forskare inom högskolan måste betraktas som ett allvarligt samhällsproblem. Trots att formell jämställdhet rått inom forskningen och den högre utbildningen är det fortfarande en mycket kraftig dominans av män på de högsta tjänsterna inom forskarkarriären. Andelen kvinnor på tjänsterna som professor och docent inom landet uppgår inte ens till . Det är viktigt att på olika sätt arbeta för en förändring av attityderna till jämställdhet inom forskarsamhället. Det finns emellertid också andra mer konkreta åtgärder som måste prövas i syfte att skapa bättre förutsättningar för de kvinnliga forskarna. En av dessa åtgärder är en större uppmärksamhet på proceduren vid tillsättningar av olika forskartjänster. Sakkunnigutlåtanden och andra underlag för bedömning av sökande ger utrymme för subjektiva värderingar som naturligtvis är helt omedvetna. En mycket stor del av dessa tillsättningsärenden förs vidare i form av besvär till högre myndighet. UHÄ får som besvärsinstans ofta anledning att ta ställning till ärendena. Med hänsyn till att UHÄ står utanför de lokala motsättningar som ofta uppstår i dessa sammanhang borde verket ha särskilda förutsättningar att belysa ärendena från nya utgångspunkter och inte minst lyfta fram de dolda värderingar som kan missgynna kvinnliga forskare. Erfarenheten visar dock att det inom ramen för kan finnas skäl att inrätta en rådgivande nämnd som skulle ha till uppgift att speciellt granska tillsättnings- och besvärsärenden där jämställdhetsaspekten aktualiserats. En sådan nämnd kan ha en ganska begränsad omfattning och bestå av förslagsvis tre personer, varav två kvinnliga forskare och en arbetsrättsligt specialiserad jurist. En sådan rådgivande nämnd skulle kunna bidra till att den stora gruppen av kvinnliga forskare inom högskolan skulle känna en större rättssäkerhet i samband med tjänstetillsättningar. Den skulle också hos de kvinnliga forskarna öka förtroendet för UHÄ:s handläggning av besvärsärenden där jämställdhetsaspekten är aktuell. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller att en rådgivande nämnd inrättas vid UHÄ enligt motionens syfte. () ()
mot · G502421 · 1982-01-19 00:00:00 — m. fl. Försvars- och säkerhetspolitik i utbildningen av lärare i samhällskunskap Det svenska försvaret är en integrerad del av det svenska samhället. Vi har allmän värnplikt och i händelse av ofred allmän civilförsvarsplikt, som berör alla . säkerhet garanteras inte av någon stormakt. Vi är alliansfria och vill därigenom hävda vår neutralitet. Vårt försvar och vår alliansfrihet är själva grunden för ett oberoende samhälle, för att vi inom våra gränser fritt skall kunna utveckla vårt samhälle efter våra egna värderingar. I nya läroplanen för finns följande inskrivet i kursplanerna för de samhällsorienterande ämnena under - samhällsperspektivet: Fred och försvar: Politisk spänning och militära resurser i världen. Internationella strävanden i frågor om fred och samarbete. Den svenska neutraliteten, totalförsvaret och säkerhetspolitiken i övrigt. Även i tidigare läroplaner har försvarsfrågorna funnits med. Trots detta tas dessa för vår demokrati så grundläggande frågor ofta inte alls upp i undervisningen på högstadiet. Det måste bero på att alltför många lärare vet alltför litet om vårt försvar eller har ett ringa intresse för försvarsfrågorna. Elever på gymnasieskolan, av vilka många efter avslutade studier skall påbörja sin värnpliktsutbildning, bör även de få ordentlig upplysning om svensk säkerhetspolitik och svenskt totalförsvar. a. för att de skall vara bättre motiverade vid inryckningen och bättre kunna tillgodogöra sig utbildningen. Även de kvinnliga gymnasieeleverna måste garanteras en god utbildning om totalförsvaret. Totalförsvars- och säkerhetspolitiska frågor måste därför tas upp som en viktig del i utbildningen av lärare i samhällskunskap. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening uttalar att försvars- och säkerhetspolitik skall ingå i samhällskunskapslärarnas utbildning. () () () ()
mot · G502422 · 1982-01-19 00:00:00 — 1981/82 422-431 Motion 1981/82:422 De särskilda förkunskapskraven vid tillträde till högre utbildning Vid tillträde till högskoleutbildning måste ett intagningssystem som prioriterar kunskaper i ämnen som är relevanta för resp. utbildning vara av största betydelse såväl för den studerande som för samhället. Nivån på högskoleundervisningen skulle kunna höjas om elevernas baskunskaper vore mera gedigna, och det skulle också innebära en kvalitetsförbättring för högskolan. Studieavbrotten t. ex. vid de tekniska högskolorna skulle sannolikt minska, då de studerande skulle ha större förutsättningar att lyckas med sina studier. Därför måste också de nödvändiga förkunskaperna garanteras av behörighetsreglerna (krav på allmän och särskild behörighet). Så är dess värre inte fallet med de nu gällande reglerna. Betygskonkurrensen är visserligen hård, men sker ofta på meriter som är irrelevanta för den sökta utbildningen. För att åstadkomma större intresse och ge de studerande riktig information om vilka krav som gäller för ett framgångsrikt studieresultat på resp. utbildningslinje måste förkunskapskraven skärpas. Men hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att begär att regeringen vidtar åtgärder i syfte att skärpa förkunskapskraven vid tillträde till högre utbildning.
mot · G502424 · 1982-01-20 00:00:00 — Väjningsplikt vid obevakat övergångsställe Fotgängarna är en utsatt grupp i trafiken. Inte ens vid markerade övergångsställen kan de känna sig trygga. Bilförarna tar sig oftast en automatisk företrädesrätt, som de egentligen inte har enligt gällande lagstiftning. Enligt 81 § i vägtrafikkungörelsen skall förare visa särskild hänsyn mot bl. a. barn, åldringar och skolpatruller. Enligt 83 § i samma kungörelse skall förare som närmar sig obevakat övergångsställe anpassa hastigheten så att han inte åstadkommer fara för gående som befinner sig på övergångsstället eller står i begrepp att beträda detta. Om det behövs för att lämna gående tillfälle att passera, skall föraren stanna. Det är lagbestämmelser som låter rimliga och som knappast kan innebära alltför stora uppoffringar från bilisternas sida. Ändå sker över en tredjedel av olyckorna med fotgängare vid övergångsställen. En av orsakerna till det är kanske att lagstiftningen inte bara riktar sig till bilisterna, utan också ställer krav på de gående: Gående skall beträda obevakat övergångsställe med en försiktighet som betingas av avståndet till och hastigheten hos fordon som närmar sig övergångsstället. Det är krav som många fotgängare har svårt att uppfylla. Personer med synsvårigheter, äldre människor och inte minst barn har alla svårt att göra den bedömning som lagen kräver. Problemet med den gällande lagstiftningen är att den riktar ansvaret åt två håll. Det blir därför oklart vem som har det slutliga ansvaret. Ur säkerhetssynpunkt måste det vara bättre att rikta ansvaret mot den mest skyddade trafikanten, nämligen bilisten. Olyckorna vid övergångsställen blir allt fler. Det är därför hög tid att införa en väjningsplikt för bilister vid obevakade övergångsställen. Böter bör utgå för den som bryter mot bestämmelsen. Ett sådant system finns redan i bl. a. och . Med hänvisning till ovanstående yrkar jag att hos regeringen begär förslag till lagstiftning om en väjningsplikt för bilister vid obevakade övergångsställen.
mot · G502425 · 1982-01-19 00:00:00 — En bro mellan och hade att ta ställning till byggandet av en bro mellan och , Tjörns kommun. Framställningen avslogs av , liksom en del andra brobyggen, av finansiella skäl. På den nu aktuella ön bor det ca 580 personer. Ön har utgjort ett centrum för konservindustrin i och har 15 konservfabriker. Dessa sysselsätter omkring 263 personer varav en del pendlar från fastlandet dvs. Trafiken med fastlandet upprätthålls med färja. Det är stor persontrafik men framför allt är det godstrafiken, föranledd av ovan nämnda industrier, som är betydande. Det föreligger därför behov av en fast förbindelse mot fastlandet, med andra ord en bro. Dåvarande kommunikationsministern, , bad att särskilt redovisa vilka möjligheter det fanns att ersätta färjor med broförbindelser; dvs. hur fort det skulle löna sig att bygga broar i förhållande till kostnaderna för färjor. har gjort vissa beräkningar där man jämfört kostnaderna mellan färjtrafiken och en bro. Man har därvid kommit fram till att brobyggandet är lönsamt. har fastställt en arbetsplan för en bro till . Prospektet har kostnadsberäknats till 13,5 milj. kr. Problemet är finansieringsfrågan. finns det företag som är beredda att bygga en bro som sedan kan leasas av staten. Denna kostnad skulle då kunna täckas av de årliga kostnaderna för färjetrafiken som uppgick till 1,5 milj. kr. Broförbindelsen skulle kunna vara betald , och övergå i statens ägo. Vi anser att det är nödvändigt att i nuvarande statsfinansiella läge finna nya former för finansiering av t. ex. investeringar i vägar och broar. Åberopande vad som här anförts hemställs att begär att regeringen utreder möjligheterna att på annat sätt än genom direkt anslag finansiera ett brobygge mellan och i i enlighet med vad som anförts i motionen. () ()
mot · G502427 · 1982-01-19 00:00:00 — Förbättrad rullstolsservice på järnvägsstationerna Lagen om handikappanpassad kollektivtrafik säger att handikappades särskilda behov skall beaktas så långt möjligt när kollektivtrafik planeras och genomförs. står det också i statens järnvägars instruktion att SJ inom sitt verksamhetsområde skall se till att handikappanpassning sker enligt lagen. SJ har rullstolar på större stationer. Dessa finns angivna i kommunikationer. En förutsättning för denna service är att en station är bemannad och att det finns personal i tjänst vid tåget. Om man vill försäkra sig om en rullstol bör man förbeställa den. En viktig förutsättning för rörelsehindrade att utnyttja tåg är möjligheterna att kunna förflytta sig på perrongerna. Jag tänker i första hand på personer som inte är beroende av rullstol men som har svårigheter att gå. Framför allt äldre personer kan ha problem att gå långa sträckor. För det mesta är det långt att gå på perrongerna, och ofta är det därtill fråga om korta stationsuppehåll för tågen. Det blir ett extra stressmoment för den som rör sig sakta. SJ:s serviceberedskap vid stationerna borde vara sådan att anhöriga som möter eller vinkar av rörelsehindrade kunde få låna någon enklare form av transportrullstol för att själva skjutsa den resande mellan stationen och tåget och sedan ställa tillbaka stolen igen. Då skulle inte nuvarande krav på stationsbemanning och proceduren med förhandsbeställning behövas. Det är viktigt att SJ - vid den fortsatta utbyggnaden av handikappanpassningen av trafiken - vidtar åtgärder för att utöka och förbättra rullstolsservicen på stationerna på för de resande smidigaste möjliga sätt. Med stöd av det anförda hemställs att beslutar uttala att SJ vid den fortsatta utbyggnaden av handikappanpassningen av trafiken utökar och förbättrar rullstolsservicen på stationerna.
mot · G502428 · 1982-01-19 00:00:00 — Lagen om länshuvudmän reglerar den kollektiva länstrafiken enligt den proposition som regeringen föreläde 1977/78. Innevarande budgetår, 1981/82, har denna reform med några undantag kommit att omfatta hela landet. Målsättningen, enligt propositionen, var att medborgarna i landets olika delar skulle få en tillfredsställande trafikförsörjning till lägsta samhällsekonomiska kostnad. Servicemålsättningen torde ingen ifrågasätta. Däremot finns det anledning att ifrågasätta, om den service som erbjuds också verkligen sker till lägsta samhällsekonomiska kostnad. Eftersom den svenska ekonomin, med det alltfort tilltagande budgetunderskottet, tål att prövas utifrån alla infallsvinklar finns det all anledning att nu utvärdera det första årets förlopp, avseende länstrafikens kostnader och dess effektivitet. Det är t. ex. uppenbart att inte alla länstrafikens huvudmän uttar den taxa för servicen som vore berättigad, med hänsyn tagen till kostnadsutvecklingen. Det finns också tecken som tyder på att tidigare huvudmän ekonomisktrationellt, med samma serviceutbud, inte handlade den finansiella sidan sämre än nuvarande huvudmän. I statens kostnadsjakt på kommuner och landsting vore det därför berättigat med den utvärdering som begärdes i motion 1980/81:995 men som avvisades av med hänvisning till trafikpolitiska beslut. Ingen reform, rörande landsting och kommuner, borde undgå den uppföljning och utvärdering, som är en förutsättning för ett framtida bättre grepp om kommunernas ekonomi och volymexpansion inom den totala samhällsekonomiska ramen. Mot denna bakgrund vidhåller jag tidigare motionsyrkande om en samlad utvärdering av reformen. Med hänsyn till det anförda hemställs att hos regeringen begär en utvärdering av reformen om länstrafiken för att därmed utröna om beslutet av samhällsekonomiska skäl bör revideras.