mot · G502664 · 1982-01-21 00:00:00 — m. fl. Riktlinjer för kriminalpolitiken m. m. Olika delar av samhällets kriminalpolitik är föremål för överväganden i olika parlamentariska kommittéer. Särskilt arbetet inom frivårds- och fängelsestraffkommittéerna berör centrala delar av kriminalpolitiken. I avvaktan på att dessa och andra utredningar skall presentera sina betänkanden finns det inte anledning att föreslå konkreta förändringar inom de frågekomplex som omfattas av utredningarnas direktiv. Vi presenterar därför i denna motion vissa riktlinjer som vi anser allmänt måste prägla samhällets verksamhet på detta område. Därutöver föreslår vi konkreta åtgärder som vi anser är motiverade av dessa riktlinjer och som inte omfattas av det pågående utredningsarbetet. Helt allmänt kan konstateras att de effektivaste och bästa åtgärderna för att förhindra samhällsskadlig verksamhet och andra slag av brottslighet är de förebyggande åtgärder som leder till att brotten aldrig begås. Den brottsförebyggande verksamheten är en central del inom kriminalpolitiken. Av större betydelse är dock den allmänna samhällsutvecklingen, åtgärder av skolan, de socialvårdande myndigheterna och andra kommunala organ, en arbetsmarknadspolitik som motverkar arbetslöshet och social utslagning osv. Också förebyggande åtgärder för att försvåra den organiserade och ekonomiska brottsligheten är av stor betydelse för att minska behovet av kriminalpolitiska åtgärder. När det gäller att förebygga brott är det främst för att bekämpa den ekonomiska brottsligheten som det finns anledning till lagstiftningsåtgärder. Vi tar i en särskild motion upp de frågor som vi anser måste uppmärksammas i en intensifierad kamp mot denna särskilt mot samhället och samhällssolidariteten riktade brottsligheten. I det brottsförebyggande arbetet är det viktigt att polisen prioriterar sina resurser så att de - inom de ramar som bestämt för inriktningen i stort - sätts in på de verksamheter som lokala fölrhållanden och behov motiverar. Det är också viktigt att polisen prioriterar rätt arbetsuppgifter. Av stor betydelse för att åstadkomma en riktig fördelning av polisens lokala resurser är att öka de förtroendevaldas inflytande på polisens verksamhet. Det bör ske genom att de förtroendevaldas inflytande i de lokala polisstyrelserna vidgas så att de ges möjligheter till prioriteringar i fråga om polisens verksamhet på det lokala planet. Rättvisa straff- och påföljdssystern För att samhällets regel- och sanktionssystem skall förankras hos medborgarna är det av avgörande betydelse att de framstår som rimliga och rättvisa. De straff som utmäts för olika förseelser måste vara relaterade till varandra så att allvarliga brott beivras hårdare och mer konsekvent än mer bagatellartade förseelser. Det är viktigt att dessa regler förändras i takt med de förskjutningar av värderingar som inträffar i samhället och i enlighet med andra samhällsförändringar. Påföljdssystemet för olika brott är föremål för överväganden. Förslag till förändringar kommer att presenteras från fängelsestraffkommittén och frivårdskommittén. Vi lägger därför inte nu några förslag till förändringar eller några krav på nya utredningar inom detta område. Det måste vara en allmän princip att de förändringar som genomförs vad gäller straffskalan och straffmätning tar hänsyn till det ökande behovet att ingripa mot ekonomisk brottslighet och mot överträdelser av de bestämmelser som gäller relativt ny och väsentlig lagstiftning som arbetsmiljölagen och miljöskyddslagen. straffen för valutabrott måste skärpas. När det gäller straffskalor och påföljder för olika slags lagöverträdelser måste beaktas att straffet i sig normalt aldrig kan vara av positiv betydelse för den dömde. Den s. k. nyklassiska strömningen i debatten om brottspåföljder som justitieministern berör i budgetpropositionen får emellertid aldrig tillåtas leda till en återgång till gamla tiders av vedergällning och ensidigt allmänpreventiva målsättningar utformade system. Det är väsentligt att upprätthålla ett försvar mot sådana krav och slå vakt om ett påföljdssystem som i första hand är ägnat att hjälpa den dömde till återanpassning och ett normalt liv. Detta innebär att resurserna även fortsättningsvis måste satsas i största utsträckning på frivården och på olika möjligheter att bereda intagna på anstalter sådant arbete och sådana studier under anstaltsvistelsen som framstår som meningsfulla med hänsyn till deras förutsättningar under frigivningen. Flänsyn till den allmänpreventiva effekten av olika straff bör främst tas när det gäller sådana brott som begås efter noggranna överväganden av risken för upptäkt, straffsatser osv. Det torde vara främst inom den organiserade och ekonomiska brottsligheten som en straffskärpning kan få förebyggande resultat. När det gäller att underlätta de dömdas samhällsanpassning och förutsättningar efter frigivningen har nämnderna för arbetsmarknads- och fackliga frågor (NAFF) stor betydelse. Dessa nämnder fungerar som kontaktorgan mellan kriminalvården och arbetsmarknaden. De behandlar frågor om de intagnas arbete och utbildning under frigång och efter frigivningen. Dessa nämnders verksamhet bör förstärkas inte minst genom att ges möjlighet att fördela större resurser till nämndernas verksamhet. Nämnderna måste få bättre möjligheter till påverkan, information och utbildning. När det gäller möjligheterna att finna andra brottspåföljder än frihetsstraff bör ett ökat intresse tillmätas de möjligheter till en god behandling som öppnar sig om den dömde i stället för en fängelsevistelse frivilligt åtar sig att genomgå vård för t. ex. alkoholbesvär eller annan medicinsk eller social behandling. En utredning bör göras om möjligheterna för domstolen att uppskjuta frågan om ett straff skall verkställas till dess man sett hur behandlingen utfaller. En sådan möjlighet skulle som en positiv bieffekt få att domstolen också fick engagera sig i den fortsatta utvecklingen för de dömda. Denna utredning kan uppdras åt fängelsestraffkommittén som tilläggsdirektiv. En grupp intagna på anstalterna som har stora svårigheter är utlänningarna. För dessa lägger redan språksvårigheterna hinder i vägen för anpassnings- och behandlingsförsök. Många får inga besök. De som dömts till utvisning hamnar i strykklass när det gäller permissioner och resocialiseringsåtgärder. Stora ansträngningar måste göras för att lindra deras situation. Utlänningar som dömts till frihetsstraff bör i större utsträckning än f. n. kunna avtjäna straffen i sina hemländer. För att åstadkomma detta krävs överläggningar på internationell nivå. bör ta initiativ till sådana. När det gäller brottspåföljder vill vi också peka på vikten av att de straffade vid återfall får det stöd vid rättegången som det innebär att övervakaren är närvarande. Detta skulle också vara av betydelse för rättsäkerheten. En anledning till att samhällets viktigaste uppgift när det gäller kriminalpolitiken är att förebygga brott är det lidande som drabbar offren för brottsligheten. Det gäller inte endast personskador till följd av brott, vilka nu ersätts, om så behövs, genom samhällets försorg. Också andra skador och annat lidande drabbar människor som utsätts för våldsbrott och i en del fall också egendomsbrott. De men som drabbar offren vid våldsbrott som post- och bankrån kan vara av psykiskt slag, t. ex. chockreaktioner. I sådana sammanhang är det väsentligt att samhället ställer de resurser till förfogande som är nödvändiga för att undvika att skadorna blir bestående. Detta kan t. ex. vid åldringsrån förutsätta hjälp från många olika håll, sjukhusvård mot chockverkan, kurativ vård osv. Eftersom de drabbade ofta inte själva kan skaffa hjälp måste samhällets socialtjänst ta initiativ till och samordna hjälpinsatserna. Det måste vara en uppgift för polisen att göra uppmärksam på behovet av hjälp. Särskild uppmärksamhet ägnas åt misshandlade barn samt våldtagna och misshandlade kvinnor. Genom en av beslutad lagändring krävs inte längre för åtal för kvinnomisshandel att kvinnan själv anger brottet till åklagare. En särskild arbetsgrupp inom utreder f. n. behovet av särskilda insatser med syfte att ge hjälp och stöd åt kvinnor som utsätts för misshandel i hemmet. I gruppens uppdrag ingår också enligt budgetpropositionen att överväga hur insatser på området lämpligen bör utformas. En arbetsgrupp av liknande slag bör komma till stånd inom eller i det forum som regeringen bedömer lämpligt för tt pröva också frågan om samhällsinsatser för att hjälpa offren för annan våldsbrottslighet som berörts ovan. En viktig förutsättning fför medborgarnas förtroende för rättsväsendet och kriminalvården är att demokratiskt valda lekmän har en kontinuerlig insyn i det arbete som bedrivs inom polisen, vid domstolarna och på kriminalvårdsanstalterna. Lekmannamedverkan motiveras också av behovet att förankra verksamheten i de värderingar som gäller i samhället i stort. För rättsäkerheten är det av avgörande betydelse att lekmännen inte endast har insyn och inflytande i beslutsprocesserna. Det krävs också att de är tillräckligt många och att t. ex. nämndemannagrupperna är tillräckligt stora för att de ska vara allsidigt sammansatta. För vår del är det en grundläggande princip att lekmannainflytandet inom rättsväsendet måste förstärkas och inte försvagas. Nämdemannainstitutionen har lång tradition i vårt land när det gäller underrätternna. har nämndemannainstitutionen också på socialdemokratiska regeringars initiativ införts vidd hovrätter och kammarrätter. har också länsrätterna nämndemän. Detta har inneburit en demokratisering av rättsväsendet och förstärkt rättssäkerheten vid dessa nya domstolar. Det är viktigt att slå vakt om dessa landvinningar. I budgetpropositionen förutskickar justitieministern att han längre fram kommer att lägga fram förslag till en minskning av antalet nämndemän från normalt fem till tre. Också i länsrätterna skall antalet nämndemän minskas. Motivet för detta förslag som presenteras i en departementspromemoria (Ds Ju 1981:18) Underrätternas sammansättning är att spara på statens medel. 12,5 milj. kr. räknar regeringen med att spara på att urholka lekmannainflytandet på detta sätt. I promemorian förs ett allmänt resonemang om motiven för lekmannamedverkan som om man drar ut konsekvenserna av det skulle motivera en ökning. Enligt vår mening är det väsentligt att inte besparingar som ur statsfinansiell synvinkel framstår som marginella leder till att allmänhetens förtroende för rättsväsendet urholkas som det demokratiska inflytandet i rättssamhället minskar. Reformer av det slag som föreslås i propositionen bör i varje fall inte övervägas utan en ingående debatt rörande konsekvenserna. Det framstår t. ex. som uppenbart att det blir svårt att i en nämndemannagrupp bestående av endast tre ledmaöter tillfredsställande representera olika värderingar i samhället. Vi kan sålunda inte på det nuvarande beslutsunderlaget acceptera justitieministerns förslag i propositionen (s. 65) angående besparingar på grund av minskat antal nämndemän. På samma sätt är vi inte nu beredda att acceptera försämringar av rättshjälpsanslaget. I denna del är propositionen (s. 90) ytterligt kortfattad. I föredragandens avsnitt anförs endast att han räknat med vissa besparingar på grundval av en departementspromemoria som han ännu inte ens skickat på remiss. Hur besparingarna skall uppkomma finns inte en antydan om i propositionen. Med hänsyn till hur regeringens förslag till försämringar av rättshjälpsystemet såg ut är det inte sannolikt att det i vår från regeringen kan presenteras ett förslag med sådan fördelningspolitisk profil som vi kan acceptera. Förslaget i propositionen visar också på en nonchalans mot remissinstanserna eftersom besparingseffekten inkasseras redan innan dessa fått uttala sig. Att på detta sätt reducera remissförfarandet till en formalitet leder inte endast till att får ett otillfredsställande beslutsunderlag. Det strider också mot gängse praxis när det gäller regeringsärendens handläggning. Till skillnad från regeringen i budgetpropositionen anser vi det angeläget att förstärka lekmannainslaget i rättsväsendet. Det bör ske genom att nämndemännens arbetsförutsättningar och ekonomiska villkor övervägs på grundval av den promemoria (Ds Ju 1981:20) Nämndemännens tjänstgöringsfförhållanden m. m. som presenterades . När det gäller de ekonomiska villkoren vill vi erinra om att kommunaldemorkatiska kommittén har till uppgift att föreslå ändringar i reglerna för ersättning till kommunalt förtroendevalda. Enligt vad vi erfarit kommer kommittén att lägga fram ett förslag som ger kommunerna möjlighet att ersätta de förtroendevalda för förlorad arbetsförtjänst. Om en sådan förändring genomförs för de kommunala förtroendeuppdragen bör enligt vår mening motsvarande ändring genomföras också vad gäller ersättning till nämndemännen. Nämndemännens ställning bör också förbättras genom att de får individuell rösträtt. En sådan förändring föreslås i promemorian (Ds Ju 1981:18) som en konsekvens av den i promemorian föreslagna minskningen av antaletnämndemän. Vi anser att individuell rösträtt bör införas även utan en sådan minskning av antalet ledamöter i nämnden. Slutligen vill vi framhålla att man bör utvidga och inte inskränka området för lekmannamedverkan ytterligare inom dessa områden. Det förslag som presenterats att avskaffa kriminalvårdsnämnden och övervakningsnämnderna är därför olyckligt. När det gäller att utöka lekmannamedverkan får man gå fram i den takt som de ekonomiska resurserna medger och som utvecklingen motiverar. F. n. är det angeläget att få till stånd en lekmannamedverkan vid de besvärliga avvägningar som måste göras när man inom åklagarväsendet ska avstå från åtal vid misstanke om brott för att i stället få tid och resurser till insatser mot grövre brottslighet. En lekmannamedverkan på detta område torde bäst kunna ordnas genom att lekmän får medverka vid beslut om riktlinjer för åtalsprövningar och prioriteringar inom åklagarväsendet. Dessa lekmän bör knytas till riksåklagaren och länsåklagarna. När det gäller rättegångsförfarandet vill vi slutligen också erinra om att olika taxor gäller för ersättning till olika tolkar. Tolkar för hörsel- och talskadade har vid tolkning inför domstol eller annan myndighet rätt till arvode enligt särskilda bestämmelser medan andra tolkar har ersättning enligt en taxa som beslutats av . De olika bestämmelserna leder till att tolkarna för hörsel- coh talskadade får en sämre ersättning än övriga tolkar. Enligt vår mening bör en enhetlig taxa utarbetas för dessa olika tolkningsuppdrag. Arbetet med denna kan överlåtas till . Med hänvisning till det anförda hemställer vi* 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående ökat inflytande för de förtroendevalda i de lokala polisstyrelserna, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående straff- och påföljdsystemet vad gäller arbetsmiljö-, miljöskydds- och valutabrott, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående den allmänna inriktningen i övrigt av påföljdssystemet, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående arbetsförutsättningarna för nämnderna för arbetsmarknads- och fackliga frågor (NAFF), 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående tilläggsdirektiv till fängelsestraffkommittén att utreda möjligheterna för domstol att uppskjuta verkställighet av straff i avvaktan på resultatet av medicinsk eller social behandling som den dömde underkastar sig, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående möjligheter för utlänningar att avtjäna straffen i sina hemländer, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående den i proposition 1981/82:100 aviserade minskningen av antalet nämndemän, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående i proposition 1981/82:100 aviserade förändringar i rättshjälpssystemet, * Se även motion 1981/82:665. 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående ekonomisk ersättning till nämndemän, 10. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående individuell rösträtt för nämndemännen, 11. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående ytterligare utökning av lekmannainslaget inom rättsväsendet. () () HANS () i () () () () () () () () () ()