mot · G5021488 · 1982-01-25 00:00:00 — m. fl. Industrin måste spela en nyckelroll i arbetet för att restaurera den svenska ekonomin. Om vi i skall kunna återskapa jämvikt i bytesbalansen krävs en kraftig ökning av industriproduktionen. Och en sådan produktionsökning förutsätter att svensk industri blir starkare både på hemma- och exportmarknaden. De borgerliga regeringsåren har utgjort en period då den svenska industrin alltmer försvagats. har industrins produktionsvolym minskat med i genomsnitt närmare 1/. Den utvecklingen står i bjärt kontrast mot bilden för OECD-området som helhet. Där har i stället industriproduktionen ökat med genomsnittligt . fortsatte nedgången i den svenska industriproduktionen. minskade den svenska industrins produktionsvolym med ca 2 1/. räknar man nu med en omsvängning. I den preliminära nationalbudgeten förutses en produktionsökning på ca 3 1/. Från regeringens sida framställer man nu i olika sammanhang denna väntade tillväxt i industriproduktionen som inledningen till en mer långsiktig expansion inom den svenska industrin. Tyvärr vilar denna tolkning på en mycket bräcklig grund. Till en del förklaras visserligen produktionsprognosen av ett antagande om att svensk exportindustri kommer att öka sina marknadsandelar som en följd av bl. a. devalveringen . Ökningen är dock knappast dramatisk - den innebär endast att exportindustrin återtar en del av de marknadsandelar den förlorat under de närmast föregående åren. Någon radikal förändring av exportindustrins situation har därför inte inträffat. Dessutom måste den förbättring av konkurrenskraften som åstadkommits genom devalveringen följas upp av en politik som säkerställer att inte industrins kostnadsutveckling rusar i höjden. I annat fall riskerar man att omintetgöra devalveringens positiva inverkan på industrins internationella konkurrensförmåga. Den ekonomiska politiken måste därför för det första utformas på ett sådant sätt att löntagarorganisationerna accepterar en återhållsamhet i kommande lönerörelser. Den måste för det andra innehålla åtgärder som motverkar stark löneglidning till följd av sådana mycket stora vinster som kan uppstå i vissa branscher i samband med en devalvering. 1 1981/82. På båda de här nämnda punkterna är den borgerliga regeringen i färd med att föra en politik som kan leda till att de positiva effekterna av den genomförda devalveringen inte blir bestående. Det är alltså inte rimligt att, på grundval av prognoserna om en ökad export och en tillväxt i industriproduktionen , hävda att den tidigare negativa utvecklingen i svensk industri nu på ett bestående sätt brutits. Ser man på industrins investeringar finner man inte heller några tecken till att aktiviteten skulle vara på väg att ta fart. Förbättringen vändes i en nedgång. räknar man nu med en ytterligare dämpning av industrins investeringsaktivitet. Industriinvesteringarna diskuteras senare mer utförligt i ett särskilt avsnitt i motionen. En bred satsning på framtidsbyggande Vi hävdar alltså från socialdemokratisk sida att det behövs kraftfulla statliga åtgärder för att åter få fart på utvecklingen i industrin. De borgerliga regeringarnas industripolitik har misslyckats. Industriproduktionen har stagnerat eller gått tillbaka. Industrins investeringar ligger år på en otillfredsställande låg nivå. Inte heller i den nu föreliggande budgetpropositionen redovisas en politik som kan vända utvecklingen. För att åstadkomma en sådan vändning krävs enligt vår uppfattning att ett brett handlingsprogram sätts in, med åtgärder på många av politikens olika områden. Ett sådant program redovisas i en socialdemokratisk partimotion. Där presenteras insatser - utöver den på det industripolitiska området inom bostadsbyggandet, på energi- och trafikområdet och inom den tekniska forskningens område. Sammantaget innebär programmet en kraftig simulans av den svenska industrin. Insatserna för att öka såväl nybyggande som underhåll av bostäder leder till förbättrade avsättningsmöjligheter inom sektorer av industrin som har mycket stora problem. Det gäller inte minst många mindre och medelstora företag. Investeringsprogrammen inom energi- och transportsektorerna innebär en stimulans av efterfrågan inom bl. a. delar av verkstadsindustrin. En omedelbar effekt av investeringsprogrammen kommer alltså att vara en uppgång i efterfrågan i den svenska industrin. Det kommer i sin tur att leda till ett förbättrat kapacitetsutnyttjande, vilket är förutsättningen för ett lyft i industriinvesteringarna. kommer investeringsprogrammen att innebära ökad effektivitet i industrin och i infrastrukturen. Det kommer också att ge positivt utslag i bytesbalansen via såväl förbättrad konkurrenskraft hos industrin som minskat behov av import för bl. a. energiproduktion. Socialdemokraternas syn på industripolitikens inriktning Som framgår av föregående avsnitt menar vi från socialdemokratiskt håll att det är nödvändigt att sätta in ett brett handlingsprogram, med åtgärder inom många av politikens olika områden, för att vända utvecklingen i industrin i positiv inriktning. Enbart det slags främst selektiva politiska åtgärder som brukar sammanfattas i begreppet industripolitik är inte tillräckligt. Men även om den inte är tillräcklig, så är ändå en målmedveten selektiv industripolitik ett både nödvändigt och naturligt led i ett program för att sanera den svenska ekonomin. På den här punkten går i praktiken en tydlig skiljelinje mellan den socialdemokratiska uppfattningen och den syn på industripolitiken som representeras av regeringen. Den borgerliga politiken präglas av övertygelsen att industrins problem i allt väsentligt bör lösas genom generella åtgärder som verkar via marknadsmekanismerna. Selektiva åtgärder ses närmst som ett nödvändigt ont, som undantagsvis kan sättas in i rena krislägen. Från socialdemokratisk sida menar vi att olika typer av riktade insatser och åtgärder som innebär en mer direkt påverkan av enskilda företag som innebär en mer direkt påverkan av enskilda företag och projekt har en betydligt viktigare uppgift att fylla. Den helt övervägande andelen av besluten i ekonomin måste otvivelaktigt ske inom ramen för marknadssystemet. Det finns melleröd ingen anledning att begränsa samhällets möjligheter att agera industripolitiskt på det sättet att riktade insatser förbehålls akuta krislägen och att samhällsinsatserna i övrigt sker generellt, via marknadsmekanismerna. En sådan begränsning av den industripolitiska medelsarsenalen brukar från borgerligt håll framställas som fördelaktig från effektivitetssynpunkt. Ingrepp i marknadskrafternas fria spel förutsätts genomgående leda till effektivitetsförluster. Vi menar att detta är en utomordentligt förenklad bild av hur ekonomin i praktiken fungerar i ett samhälle som är i så hög grad präglat av institutionella förhållanden som vårt. Riktade industripolitiska åtgärder kan bidra till att främja samhällsekonomisk effektivitet, exempelvis genom att hänsyn till utnyttjande av samhällskapital tillåts påverka den industriella utvecklingen. Som ett annat exempel kan anföras statliga insatser för att samordna forsknings- och utvecklingsarbete, produktion eller marknadsföring mellan flera företag. På det sättet kan man undvika effektivitetsförluster som kan bli följden om vart och ett av de berörda företagen fattar beslut beträffande den egna verksamheten. Men industripolitiken skall inte ses som enbart ett instrument för att öka effektiviteten. Den bör ses som ett i lika hög grad sysselsättningspolitiskt medel. Därmed inte sagt att de industripolitiska åtgärderna skall utnyttjas för en permanent subventionering av verksamhet som saknar långsiktig konkur 1* 1981182. Det måste vara en klart uttalad strävan att avveckla sådan verksamhet. Däremot kan det - av samhällsekonomiska eller sociala skäl - vara motiverat att temporärt stödja sådan verksamhet och att därvid utnyttja just insatser som hör till den industripolitiska medelsarsenalen. Detta är en av industripolitikens huvuduppgifter, att möjliggöra en industriell omställnings- och anpassningsprocess i former som är acceptabla med hänsyn till de människor som berörs. Den svenska industrin är utomordentligt starkt beroende av utvecklingen utomlands. Därav följer ett krav på ständig anpassning av industristrukturen, en anpassning som innebär påfrestningar för de berörda. Delvis kan dessa svårigheter avhjälpas med främst arbetsmarknadspolitiska åtgärder, som är direkt riktade till de enskilda individerna. Men ofta krävs också industripolitiska åtgärder, som riktas till de aktuella företagen, för att påfrestningarna på enskilda människor inte skall bli oacceptabla. Det finns skäl att ifrågasätta den starka tro på förmåga till snabb anpassning i industrin som ofta skymtar i den allmänna debatten om industripolitikens inriktning. Vi är från socialdemokratisk sida synnerligen positivt inställda till utvecklingen av högteknologisk och kunskapsintensiv industri i . Men vi är helt klara över att de satsningar av det slaget som görs inte i nämnvärd omfattning kan förväntas mogna ut i industriell produktion förrän om - kanske . Över huvud taget är industriell förnyelse en långsam process; det gäller inte bara övergång till högteknologisk produktion. Det gäller att förändra inte bara de fysiska anläggningarna utan organisation och kompetens. Och det tar att bygga upp ny kompetens på områden som produktionsteknik och marknadsföring. Alltför ofta framställs i debatten arbetskraften som en relativt homogen produktionsfaktor, som utan större svårighet kan sättas in i olika slags produktion. Det är inte ovanligt att man grovt underskattar de praktiska svårigheter som är förenade med att föra över arbetskraft från ett slags produktion till en annan. Vad som här sagts får inte uppfattas som ett försvar för en konservering av den befintliga industristrukturen. Vi menar tvärtom att fortgående och stora förändringar är i hög grad önskvärda. Vad man emellertid måste vara klart medveten om, är att det vore orealistiskt att räkna med en så snabb tillväxt i framtidsbranscherna att produktionen i befintliga anläggningar i någon mer väsentlig utsträckning skall kunna ersättas av ny produktion . Vi står i inför uppgiften att, främst genom en industriell expansion, skapa de resurser som krävs för att sanera ekonomin och återvinna jämvikt i bytesbalansen. Kravet på industriell expansion kommer inte att kunna tillgodoses om befintliga anläggningar slås ut i snabb takt. Vi måste vara rädda om den produktionskapacitet vi redan har i befintliga anläggningar. Det finns bl. a. mot den bakgrunden anledning att varna för den negativa inställning till verksamheten inom basindustrin som ibland kommer till uttryck i den industripolitiska debatten. Vi vill från socialdemokratisk sida kraftigt understryka att basindustrin måste värnas. Vi har i inte råd att avstå från insatser för basindustrin med hänvisning till förhoppningar om att framtidsbranscherna snabbt skall växa fram som en ersättning. Skälet till att basindustrin enligt vår uppfattning också i fortsättningen måste bli föremål för statligt stöd är inte enbart det att den svarar för en betydande del av industrins sysselsättning och produktion - och då inte minst i regioner och på orter som har en i övrigt svag arbetsmarknad. En annan orsak till behovet av statliga insatser är att viktiga delar av den övriga industrin, exempelvis inom verkstadssektorn, är i hög grad beroende av basindustrin. Den svenska verkstadsindustrin behöver en hemmamarknad av viss omfattning och med hög kompetens som beställare av ny teknik. En hemmamarknad kan också erbjuda möjligheter för verkstadsindustrin att bygga upp referensanläggningar. Om basindustrin går förlorad, försvagas därmed den grund på vilken verkstadsindustrin är uppbyggd. Ett tredje skäl till stor försiktighet med kategoriska dödförklaringar av den typ som basindustrin alltför ofta utsätts för, är att betydande områden inom de aktuella branscherna verkligen har goda utvecklingsmöjligheter. Självklart måste det statliga stödet till basnäringarna i hög grad inriktas på att ta vara på dessa möjligheter. En huvudlinje industripolitik måste enligt socialdemokratisk uppfattning vara den ömsesidiga öppenheten, dialogen mellan samhällsorgan, företag och anställda. Problemen i ekonomin är djupt allvarliga. De gemensamma ansträngningar som krävs för att lösa problemen kan aldrig bli verklighet utan en öppen diskussion och en sammanjämkning av skilda uppfattningar och intressen. Ett annat skäl till behovet av en sådan fortlöpande dialog är att en selektiv politik aldrig kan bedrivas utan nära kontakter mellan samhällets och näringslivets representanter. Det finns varken anledning eller praktiska möjligheter för statsmakterna att bygga upp en egen organisation för att ta fram det fullständiga beslutsunderlaget. Självklart skall den kompetens, som finns i näringslivet, utnyttjas vid besluten. Socialdemokraterna har vid upprepade tillfällen krävt att man från statens sida i organiserade former skall ta upp överläggningar med näringslivet om hur de expansionsmöjligheter som finns i industrin praktiskt skall tas till vara. Diskussionerna bör bl. a. omfatta frågor som rör samverkan mellan samhälle och företag inom ramen för ett utbyggt nordiskt industrisamarbete samt den svenska industrins möjligheter att i ökad utsträckning hämta sina insatsvaror från inhemska leverantörer i stället för att importera. Dessutom bör man se över större tänkbara investeringsprojekt i industrin och förutsättningslöst diskutera villkoren för att olika projekt skall komma till stånd. Möjligheterna till ett nära samarbete mellan staten och enskilda företag bör därvid noga Vad som här sagts om överläggningar mellan staten och näringslivet bör ges regeringen till känna. Enligt socialdemokratisk uppfattning har näringspolitiken en dubbel uppgift. Den skall å ena sidan stimulera ett effektivt utnyttjande av resurserna och utveckling av ny konkurrenskraftig industriproduktion. Den skall å andra sidan säkerställa att den nödvändiga omvandlingsprocessen genomförs i former som är godtagbara från sociala och regionala synpunkter. För att undvika att denna dubbla uppgift leder till svårlösta målkonflikter införde industripolitiska besluten krävs en god handlingsberedskap. Utan en betydande framförhållning hamnar man lätt i situationer där handlingsfriheten är snävt begränsad och där man vid beslutet endast har att välja på att tillgodose antingen effektivitetsmål eller sociala mål. Med en industripolitisk planering, inriktad på flexibilitet och handlingsberedskap, har man helt andra möjligheter att fatta beslut som uppfyller både ekonomiska och sociala krav. Men den näringspolitiska planeringen har inte enbart till uppgift att stärka handlingsberedskapen. Den skall också vara ett medel för en ökad samverkan mellan samhället, de anställda och företagen i arbetet för att utveckla det svenska näringslivet. Planeringsprocessen skall utgöra en fortlöpande diskussion där olika parters önskemål och förslag förs fram och prövas. Ur den processen skall samhällets näringspolitiska insatser växa fram. Borgerlighetens syn på näringspolitiken präglas av uppfattningen att samhället och de anställda skall så långt möjligt undvika att direkt blanda sig i näringslivets utveckling. Något behov av en dialog mellan samhälle och företag finns därför knappast. Tanken att de anställda skulle påverka skötseln av företag och deras framtidsplanering är borgerligheten främmande. Därför har också den borgerliga regeringsperioden lett till ett förfall i den näringspolitiska planeringen. Någon meningsfull planering i form av kontakter mellan staten, de fackliga organisationerna och företagen har inte bedrivits. Statens egen kompetens på det näringspolitiska området har försvagats och planeringsresurserna har successivt skurits ned. Från socialdemokratiskt håll menar vi att det behövs en upprustning och utbyggnad av den näringspolitiska planeringen. Kontakterna med företagen och de anställdas organisationer måste ske i organiserade former. Planeringsresurserna och statens näringspolitiska kompetens måste förstärkas. Den borgerliga synen på hur industripolitiken borde vara utformad kommer till klart uttryck i behandlingen av statens industriverk. Vi anser då inte i första hand att hela enheter - inom företagarutbildnings-, energi- och mineralområdena - förs bort från industriverket. Vad vi här i stället vill peka på är den nedskärning som görs i den verksamhet som även fortsättningsvis skall bedrivas inom industriverket, dvs. industripolitisk planering och verksamheten inom ramen för särskilda branschprogram. Dessutom har en särskild utredare tillsatts för att se över statens industriverks framtida verksamhet och organisation. I budgetpropositionen föreslås en kraftig nedskärning av anslaget till förvaltningskostnader vid statens industriverk. Förslaget innebär att industriverket - i stället för att få ett visst tillskott av personal för kvarstående uppgifter inom bl. a. energiområdet - tvingas skära ned resurserna för utredningsverksamhet med omkring femton handläggartjänster. Nedskärningen kommer sannolikt att hårt drabba branschutredningsverksamheten. Från socialdemokratisk sida motsätter vi oss bestämt den nedrustning av statens industripolitiska kompetens som blir följden av nedskärningarna av anslagen till statens industriverk. Särskilt branschutredningsverksamheten är enligt vår uppfattning värdefull som en grund för selektiva statliga insatser. Som vi tidigare framhållit menar vi att en diskussion och samverkan mellan samhälle, företag och anställda måste vara en huvudlinje industripolitik. För att en sådan samverkan skall bli meningsfull och effektiv krävs ett branschkunnande på den statliga sidan som aldrig kan åstadkommas om resurerna, på det sätt som sker, undan för undan försvagas. Vi föreslår att som sin mening uttalar att en nedrustning av statens industriverk inte skall ske. Vi föreslår vidare att anslaget till statens industriverks förvaltningskostnader höjs med 5 milj. kr. jämfört med regeringens förslag. Vi vill också i detta sammanhang ta upp frågan om anslaget till de särskilda branschfrämjande åtgärder som administreras av statens industriverk. har i sin anslagsframställning föreslagit en ökning av anslaget för branschfrämjande åtgärder med drygt 52 milj. kr. Närmare hälften (25 milj. av denna ökning faller på tekoprogrammet och 15 milj. kr. faller på ett nytt branschprogram, som föreslås för sågverksindustrier. Regeringen har i budgetpropositionen i stället skurit ned analysen till branschfrämjande åtgärder med drygt 2 milj. kr. Som motiv för neddragningen anges bl. a. behovet av besparingar i fråga om statens utgifter och att branschstödet till följd av regeringens allmänna ekonomiska politik till vissa delar skulle vara obehövligt. Till detta kan sägas att det visserligen föreligger ett behov av besparingar i statsutgifterna, men att det inte är lämpligt att låta sparåtgärderna gå ut över branschstödet, som är inriktat på att öka effektiviteten i industrin och att öka exporten. Att regeringens allmänna ekonomiska politik skulle ha skapat en situation i industrin där branschstöd är överflödigt, finnér vi vara en orimlig ståndpunkt. Flera av de branscher som omfattas av de branschfrämjande 1** 1981182. åtgärderna karakteriseras av utomordentligt allvarliga avsättningsproblem och behovet av insatser för att stärka dessa branschers marknadsposition, hemma och utomlands, är enligt vår mening uppenbart. Inom tekoindustrin sker en snabb utslagning av företag och sysselsättningen minskar snabbt. Branschprogrammet är framför allt inriktat på insatser för att öka marknadsandelarna på hemmamarknaden, men också exporten skall stimuleras. Vi har från socialdemokratisk sida fört fram våra förslag på tekoområdet i en särskild partimotion. Ett av de förslag vi där presenterar innebär att anslagen till branschprogrammet skall ökas med 10 milj. kr. - i stället för att minska, som regeringen föreslår. Vad gäller den träbearbetande industrin vill regeringen skära ned anslaget med ca . å sin sida menar att anslaget till branschprogrammet i stället skulle ökas med ca 4,5 milj. kr. a. för att möjliggöra stöd till individuella exportprojekt inom trähusindustrin. Det är en bransch som drabbats av mycket stora svårigheter till följd av nedgången i bostadsbyggandet. Från socialdemokratiskt håll menar vi att det är angeläget att ge förbättrade möjligheter till exportstöd för branschens företag och därmed öka deras chanser att kompensera bortfallet av order från hemmamarknaden. Vi föreslår en ökning av anslaget till branschprogrammet i enlighet med industriverkets förslag. Frågan om ökad vidareförädling inom sågverksindustrin har utretts av statens industriverk, som föreslår att ett branschprogram skall inrättas. föreslår att 15 milj. kr. anslås till detta branschprogram för /83. Syftet med programmet skall bl. a. vara att underlätta regionalt samarbete mellan sågverk som är specialiserade på olika produkter för att därigenom öka exportförutsättningarna. Det krävs också enligt industriverket ett stöd till finansiering i form av statliga kreditgarantier. Verket föreslår att sådana garantier medges inom en ram på 200 milj. kr. Socialdemokraterna menar att ett branschprogram för sågverksindustrin bör inrättas och föreslår att de av statens industriverk begärda medlen anslås för ändamålet. Vi instämmer också i industriverkets bedömning att utvecklingen inom gjuteriindustrin inte ger stöd för tanken att branschprogrammet bör avvecklas. Det finns enligt vår mening också skäl att från beredskapssynpunkt stödja branschen. Vi föreslår därför att anslaget ökas med drygt 1,5 milj. kr. för /83. Vad beträffar delbranschstudier inom andra industrisektorer menar vi att verksamheten bör fortsätta på hittillsvarande nivå. Genom denna verksamhet kan industriverket vinna erfarenheter från arbetet med expansiva branscher. Det är enligt vår mening viktigt att arbetet för att utveckla metoder för selektivt stöd till branscher med goda utvecklingsmöjligheter kan drivas vidare. Vi föreslår att 2 milj. kr. anslås för detta ändamål för /83. Sammantagna innebär våra förslag ett jämfört med regeringens förslag med drygt 36 milj. kr. förhöjt anslag till branschfrämjande åtgärder för nästa budgetår. Vi vill i detta sammanhang också ta upp frågan om kommunernas roll i näringspolitiken. Vad beträffar kommunernas roll i näringspolitiken kan man konstatera att det kommit att utvecklas en ökad aktivitet för att stödja och utveckla näringslivet inom den egna kommunen. Delvis innebär denna aktivitet från kommunernas sida att man erbjuder olika slags service till de mindre företagen, ökar insatserna för att lösa mark- och lokalfrågor och tar initiativ till ökad samverkan mellan företag med verksamhet i kommunen. I andra fall går emellertid kommunernas engagemang betydligt längre. Delvis som en följd av den låga aktiviteten i ekonomin, och ofta på grund av vad man från kommunalt håll uppfattar som passivitet från regeringens sida, förekommer det att kommuner engagerar sig finansiellt i företag inom kommunens område. Det är inte ovanligt att kommunernas beslut om insatser strider mot kommunallagen. Besluten blir därför ogiltiga om de överklagas av någon person i kommunen. sker detta, ibland inte. Följden härav blir dels en allmän osäkerhet om vilka åtgärder som är möjliga att utnyttja som ett medel i en politik för att påverka näringslivet, dels att en del kommuner kan sätta in åtgärder som inte kan utnyttjas i andra kommuner. Den rådande situationen, med allmän osäkerhet om gränserna för kommunernas handlingsutrymme kombinerad med skiljaktigheter mellan olika kommuner vad gäller möjliga insatser, är enligt vår mening otillfredsställande. Det är emellertid svårt att utan vidare analys och övervägande ta ställning till var gränsen för kommunernas handlingsmöjligheter bör dras.