mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — Kommunikationerna mellan ibland helt obesläktade ämnesområden är starkt bidragande till en kreativ forskningsmiljö. Dessa kontakter uppstår sällan om enbart ett fåtal forskningsinriktningar finns företrädda på en ort. 1981/82: 2018 Som tidigare nämnts måste forskningsresurser koncentreras. Detta är särskilt viktigt i ett litet land som . Vi saknar materiella och personella resurser för att upprätthålla en utspridd forskning av hög standard. Vårt lands begränsade förutsättningar för ett brett forskningsarbete accentuerar behovet av internationella kontakter. Ett samarbete över gränserna möjliggör även en mer objektiv värdering av svensk forskning och högre utbildning. En sådan värdering kan göras till ett led i statsmakternas prioritering mellan skilda forskningsfält. har den s. k. sektorsforskningen vuxit i omfattning. Sektorsforskningen kan definieras som forskningssatsningar av departement och verk, där forskningen organiseras i nära samband med beslutande organ och där forskningen är direkt inriktad på att skapa underlag för beslut. Förespråkare för ökad sektorsforskning betonar vikten av att forskning och forskare engageras för att lösa aktuella samhällsproblem. Det finns ett antal organ för skilda slag av problemorienterad sektorsforskning inom den offentliga sektorn. Styrelsen för teknisk utveckling (STU) under industridepartementet, () under försvarsdepartementet och statens råd för byggnadsforskning under kan nämnas som exempel. Delar av sektorsforskningen är av mycket hög standard. Skilda förhållanden medverkar emellertid till att många andra satsningar på sektorsforskning inte ger det utbyte som skulle kunnat uppnås om medlen i stället kanaliseras till universitet och högskolor. En olägenhet med sektorsforskningen är att den är svår att överblicka. Beloppen för sektorsforskning i skilda departement har vid undersökningar visat sig vara redovisade med stora systematiska fel. Forskning och utveckling är attraktiva anslagsposter, vilka kan användas som etiketter för andra, rent administrativa verksamheter. Sektoriseringen medför att forskningens tillgänglighet och offentlighet minskar såväl för allmänheten som, vilket är än viktigare, för forskarsamhället utanför sektorsinstitutionen. Därmed minskar möjligheten att bedöma forskningens värde. De avvägningar som låg till grund för beslutet om forskningsinsatsen riskerar vid en intern bedömning att prägla utvärderingen. Forskarens karriärmässiga beroende av uppdragsgivaren kan ha en oförmånlig inverkan. Internationella kontakter och därmed sammanhängande prövning av resultaten förekommer i liten utsträckning. Delar av den nu sektorsbaserade forskningen måste föras över till högskolan. Genom att statliga myndigheter beställer forskning av universitet och högskolor skapas en naturlig kanal för samhällsanknytning. Högskolan får större möjligheter att anställa kvalificerade forskare; till en del kunde sysselsättningen för nyutexaminerade doktorer och för doktorander lösas. Samspelet mellan den tillämpade forskningen och grundforskningen säkras. Idéer från den senare kan ge incitament till nya metoder och infallsvinklar 14 1981/82. 1981/82: 2018 medan frågeställningar inom den tillämpade sektorn kan berika och stimulera grundforskningen. Regeringen bör därför i den forskningspolitiska propositionen lägga fram förslag om att en stor del av sektorsforskningsmedlen skall överföras till högskolan. att förutsättningarna att införa en förberedande utbildning av ovan redovisat slag, som förberedelse för högskoleutbildning, skall utredas, att utredningen också skall analysera möjligheterna att införa två skilda behörighetsnivåer för högskoleutbildning, att garantin för s. k. direktövergång till högskolan skall höjas till , att i varje examen skall ingå minst ett någorlunda omfattande självständigt arbete, att filosofie kandidatexamen skall återinföras, att bör fatta rambeslut om anslagen till högskolan för treårsperioder, att en fri sektor skall återinföras, att regionstyrelserna skall avskaffas, att endast en offentlig huvudman skall finnas för högskoleutbildningen, att studiemedlens totalbelopp skall höjas till av basbeloppet som bidragsdelen avskaffas och att regeringen, efter ett närmare studium av reformens detaljer och dess kortsiktiga finansiering, skall framlägga förslag härom så att reformen kan träda i kraft , att de allmänna förkunskapskraven för forskarutbildning skall skärpas, att nuvarande amanuens- och assistenttjänster skall ersättas med doktorandtjänster med möjlighet till forskarstudier på heltid, att en mellanexamen/specialistexamen med ovan redovisad innebörd och omfattning skall inrättas, att särskilda tidsbegränsade meriteringstjänster för nydisputerade forskare skall inrättas, att antalet postdoktorala stipendier skall utökas, att regeringen skall förelägga en proposition om en förändrad tjänsteorganisation inom högskolan i huvudsak baserad på lärartjänstutredningens förslag, att en stor del av sektorsforskningen skall överföras till högskolan. Frihet, mångsidighet och kvalitet Statliga och kommunala insatser på kulturområdet skall främja frihet, mångsidighet och kvalitet. Erfarenheterna av 1970-talets kulturpolitiska insatser är inte positiva. Kulturstödet har byråkratiserats och i alltför hög grad inriktats på att genom bidrag stimulera kulturlivet. Betydligt mindre intresse har ägnats det faktum 1981/82: 2018 att det är själva samhällsklimatet i vid mening som formar kulturskapandets villkor. Sådana materiella faktorer, som t. ex. ett skattesystem som missgynnar egenföretagande, utgör dock en bidragande orsak till dagens problem för kulturskaparna. Icke-materiella faktorer, som ett snävt debattklimat bl. a. förorsakat av monopolsituationen på etermediaområdet, utgör en annan förklaring till den bristande mångfalden. Stora offentliga insatser kan aldrig skapa ett rikt kulturliv om inte samhällsklimatet präglas av frihet och öppenhet. I takt med den offentliga sektorns ekonomiska expansion och dess växande inflytande över skilda delar av vårt samhälle har kulturlivets villkor förändrats. Utrymmet för privata insatser har minskat. Högskattepolitiken försvårar även för den enskilde att efterfråga tjänster eller produkter, vilka inte låter sig rationaliseras. I praktiken blir lätt allt som inte subventioneras diskriminerat. Kulturskaparna har blivit mer beroende av offentliga insatser. Och den samhällsmiljö som speglas i kulturlivet är väsentligt annorlunda än den var för bara . Strävandena efter ett rikare kulturliv i vårt samhälle måste utgå ifrån denna verklighet. Det leder till en rad slutsatser för kulturpolitiken . Den nydaning av hela samhället som moderata samlingspartiet verkar för - i riktning mot ett friare och mer avreglerat - tar sig uttryck i ett reformarbete av stor strategisk betydelse också för kulturlivets utveckling. Det annorlunda och bättre samhällsklimat vi eftersträvar, präglat av större individuellt ansvarstagande och ökad personlig rörelsefrihet, kommer i sig att leda till att kulturlivet berikas. Debattklimatet blir öppnare. Människor ges större möjligheter att välja fritidsverksamhet. Kulturlivet kommer därigenom att i högre grad styras av de enskilda människornas önskemål och i mindre utsträckning av de offentliga organens ekonomiska prioriteringar. Tre nyckelord blir då frihet, mångsidighet och kvalitet. Friheten skall vara allmänhetens frihet att kunna möta och delta i kulturlivet. Friheten är också kulturskaparnas frihet att själva välja form och innehåll för sitt arbete. Ett statsstyrt kulturliv är svårt att förena med frihet och demokrati. Ett antal konkreta åtgärder som vi föreslår på samhällsområdet utanför den traditionella kultursektorn är ägnade att väsentligt förändra kulturskaparnas villkor. Ett avskaffande av etermediamonopolet, realiserandet av och införandet av ny medieteknik ger nya såväl uttrycksformer som kanaler för kulturskaparna. En ny yttrandefrihet skapas, inte minst för det smala kulturutbudet. En rimligare beskattningsnivå generellt och i synnerhet en lindrigare beskattning av egenföretagande skapar radikalt bättre arbetsvillkor för en grupp yrkesverksamma som - kanske i högre grad än många andra pressas av vårt skattesystem. Mångsidigheten kräver öppenhet och tolerans. 1981/82: 2018 der och arrangörer får inte arbeta utifrån snäva värderingar eller medvetet söka avskärma medborgarna från delar av kulturlivet. Att aktivt verka för ökad valfrihet inom etermedias område är ett annat exempel på hur samhället kan främja kulturell mångsidighet. Kulturlivet har sökt sitt innehåll såväl som sina uttrycksformer i det som människor betraktar som väsentligt i tillvaron. Kommersiell kultur är definitionsmässigt den som mött så stort gensvar hos publiken att den kunnat blir självbärande. Den västerländska kulturens utveckling har i stor utsträckning varit beroende av att den vunnit gehör hos många människor. Litteraturen har gjorts till var mans egendom genom boktryckarkonsten och bokhandeln; musiken tillgänglig för alla genom skivbolagen och etermedia. Att alster av varierande kvalitet framställs hänger inte primärt samman med marknadsekonomins metoder utan med att de faktiskt efterfrågas. Kriktiken mot det kommersiella kulturlivet är ofta grovt överdriven och bygger på en fundamentalt oriktig uppfattning om att kommersiell kultur helt enkelt måste vara sämre än annan kultur. Tvärtom innebär det faktum att en kulturyttring är kommersiellt gångbar att den tillgodoser ett behov hos stora medborgargrupper. Det står naturligtvis var och en fritt att göra en annan kvalitetsbedömning än flertalet av medborgarna och att verka för att dessa ändrar sin smak. Men att, som framför allt många socialistiska debattörer gör, klassa ned det kommersiella kulturlivet, döma ut det som kvalitetsmässigt ofullgånget och därav dra slutsatsen att staten genom restriktioner skall begränsa det fria utbudet och den fria efterfrågan kan vi inte godta. Att ett kulturliv helt bygger på att marknaden skall kunna säkra mångfalden är likväl inte realistiskt. Att så skulle kunna vara fallet bygger på en bristande analys dels av de historiska betingelserna under vilka vårt kulturarv växt fram, dels av den verklighet som dagens kulturskapare lever i. Kulturskapare har stötts, antingen av statsmakten eller genom privat mecenatverksamhet. Det ligger i sakens natur att nyskapande kultur i skilda samhällen och under olika tidsperioder har krävt subventioner. Mycket av det vi uppfattar som omistliga delar av vårt kulturarv skulle aldrig ha tillkommit, om konstnärerna varit hänvisade enbart till rådande kommersiella krav. Det är betydelsefullt att slå vakt om det smala kulturutbudets möjligheter såväl för nyskapande kultur som av bevarandeskäl. Stödåtgärder är därför nödvändiga för att inte modeväxlingar skall leda till att viktiga kulturföreteelser inte kan utvecklas, förkvävs eller faller i glömska. Kvalitet i kulturlivet skapas av goda utbildningsmöjligheter för de aktiva kulturskaparna och genom att människorna stimuleras till kritisk värdering. Kvalitetsmedvetandet växer fram genom att kulturarvet ständigt hålls levande av det traditionsbärande språket, vars vård är en viktig uppgift för skola och massmedia, av att nytänkande främjas och av att attityden gentemot vår omvärld är öppen. Möjligheterna till känslomässig och intellektuell stimulans under de tidiga barnaåren är av stor betydelse. Hemmen har ett betydande ansvar, inte minst på det personlighetsdanande området. 1981/82: 2018 Daghemsmiljön utgör en viktig del av tillvaron för många barn. Där måste barnen få utveckla sinnena för bild och musik, teater och dans, såväl genom egen aktivitet som i form av passiv upplevelse. I ungdomsskolan kan de ungas syn på kulturtraditionerna formas. Det är deras kommande attityder till kulturell verksamhet som etableras. Skolan måste ges möjlighet att låta eleverna möta ett kulturellt utbud av hög kvalitet. De bör genom skolans medverkan får besöka olika kulturinstitutioner, vars företrädare bör beredas tillfälle att för eleverna berätta om sin verksamhet. Pedagogiskt intresserade kulturskapare av skilda slag författare, bildkonstnärer, konsthantverkare, skådespelare, musiker och andra bör delta i skolans arbete och lära barnen att uppleva och själva skapa. En framgångsrik kulturell fostran i skolan kommer även att leda till en ökad efterfrågan i samhället på kultur av god kvalitet. De skilda samhällsorgan som verkar på det kulturella fältet har ett ansvar för att även hos den vuxne skapa kvalitetsmedvetande. Viktiga uppgifter i detta avseende har även studieförbunden och andra ideella kulturorganisationen. Det är uppenbart att entydiga gränser mellan vad som är god eller dålig kvalitet i konstnärligt skapande inte går att dra. Detta är emellertid inte ett argument mot att göra sådana kvalitetsbedömningar, men för att dessa skall göras så vidsynt och på så många håll som möjligt. I samband med riksdagsbeslutet fördes inte något grundläggande resonemang i kvalitetsfrågan. Det är därför väsentligt att kvalitetsfrågorna intar en framträdande plats i diskussionerna kring den statliga kulturpolitikens framtida utformning. Kulturpolitiken innebär många svåra avvägningar beträffande ansvarsfördelningen. Här skall pekas på några av dem. Statligt kulturstöd utgår på skilda vägar. Beslut fattas av riksdag och regering, i och av skilda institutioner i samband med arbetsmarknadsinsatser. Samordning sker inom och . Det finns anledning att pröva - lämpligen i anslutning till översyn av organisation och arbetsformer - om hanteringen av de samlade statliga insatserna inom kulturområdet f. n. sker på det mest ändamålsenliga sättet. verksamhet skall ha en stödjande inriktning, inte en styrande. Rådets bidragsgivning är emellertid på vissa områden av så stor betydelse att dess beslut i praktiken blir avgörande för mångsidigheten i kulturutbudet. Det bör därför klarläggas om behov föreligger att sprida ansvaret för bidragsgivningen på flera sinsemellan oberoende organ. Staten har ett särskilt ansvar för kulturinstitutioner av rikskaraktär och bör ge dem möjlighet att upprätta en hög kvalitet, att utvecklas och ge service åt regionala och lokala instanser. Staten bidrar även till regionala och lokala 1981/82: 2018 teater-, dans- och musikinstitutioner samt museer i form av grundbidrag beräknade utifrån det antal grundbelopp som fastställts för resp. institution. Oro har uttalats angående statens vilja att upprätthålla bidragsnivån. Vissa delar av landet anser sig missgynnade vid fördelningen av grundbelopp. Ur principiell synvinkel är en större regional och lokal självbestämmanderätt önskvärd. Formerna för statens stöd till regional och lokal kulturverksamhet bör därför ses över. Förändringar bör dock inte leda till en övervältring av kostnader på landsting och kommuner. Kulturinstitutionerna bör uppmuntras att genom en mer marknadsanpassad prissättning, nya distributionskanaler och nya former för publikkontakt stärka sin ekonomi och konkurrensförmåga. Inte minst för teatrarna är det viktigt att ett fungerande samspel äger rum med publiken. Statens stöd till sådan verksamhet sker f. n. främst genom bidrag till Skådebanan. Skilda teatrar kan dock ha intresse av att själva handlägga en större del av publikkontakterna. En principiellt inriktad översyn av förhållandet mellan stödet till teaterinstitutioner och till regionala skådebanor bör därför ske. De skärpta kraven på offentliga besparingar kommer att leda till ett växande behov av andra inkomster för kulturlivet än bidrag från stat och kommuner. Ett ökat inslag av avgiftsfinansiering är ett naturligt instrument i detta sammanhang. Avgifterna måste dock vara så utformade att de inte äts upp av administrationskostnader. Enskilda och företag bör kunna ta ett större eget ansvar för att gynna kulturlivet i vårt land. Vi avvisar däremot en finansiering via specialdestinerade punktskatter. Punktskatter bör endast tillgripas när särskilda skäl föreligger, som på alkoholbeskattningsområdet. De får inte utnyttjas som kulturpolitiskt styrmedel. att den statliga kulturpolitiken skall syfta till ett kulturliv präglat av frihet, mångsidighet och kvalitet, att hanteringen av de samlade statliga insatserna inom kulturområdet skall granskas, att ansvarsfördelningen mellan stat, landsting och kommuner inom kultursektorn skall bli föremål för översyn, att förutsättningarna att sprida ansvaret för bidragsgivning till fler sinsemellan oberoende organ skall undersökas, att teaterinstitutionerna skall ges ett ökat ansvar för publikkontakterna, att nya vägar för finansiering av kulturverksamheten skall prövas. Nya medier pä väg Våra massmedievanor undergår just nu en betydande förändring. Nya medier har fått sitt genombrott. Andra kommer att få det . Den tekniska utvecklingen går oerhört snabbt och har medfört 1981/82: 2018 stora prissänkningar inom mediesektom till skillnad från nästan alla andra områden. Utvecklingen kännetecknades av en omfattande anskaffning av framför allt videoapparater. Allt tyder på att detta kommer att fortsätta . Videon blir för allt fler ett alternativ till de program som sänds av det statliga TV-monopolet. Satellitutvecklingen kan väntas ta fart . är det tekniskt möjligt att ta emot satellitsändningar från flera länder. Planer finns utomlands att snabbt ta satellittekniken i kommersiellt bruk. Också kabeltelevision har stora möjligheter att snart slå igenom. I finns t. ex. redan ett omfattande kabel-TV-nät i Helsingsforsområdet. Den nya norska högerregeringen har aviserat införandet av kabel-TV och på kontinenten sker en mycket snabb utbyggnad av omfattande kabel-TVnät. Närradioverksamheten har skapat nya möjligheter för föreningar och enskilda att medverka i opinionsbildning och idéspridning. Svensk radio och television har kännetecknats av ett utpräglat monopoltänkande. Den starka ställning dessa media haft i skydd av förbudet mot konkurrerande företag har lett till att nytänkandet inom inte varit tillräckligt. I en skärpt konkurrenssituation kommer en smärtsam omprövning av stora delar av programverksamheten att tvingas fram. kommer det kärva ekonomiska läget att ställa stora krav på en rationell organisation. Moderata samlingspartiet kan inte acceptera de starka styrmedel över massmedieutbudet som ett monopol i etern innebär. Strävan måste vara att undan för undan ta bort det skyddsnät som finns runt verksamhet. Endast genom konkurrens kan de förändringar tvingas fram som är nödvändiga för att motivera existensen av en samhällsägd radio/ TV-koncern. Valfrihet och yttrandefrihet är grundläggande principer för den moderata massmediepolitiken. Den enskilde måste kunna få välja inom ett så varierat massmedieutbud som möjligt med god kvalitet. Detta innebär inte att vi avvisar samhälleliga insatser på etermediaområdet. Men dessa får inte ges monopolställning utan skall utgöra alternativ till vad enskilda företag och organisationer kan erbjuda. Det är inte rimligt, om ens praktiskt möjligt, att alla de nya medier som är på frammarsch skall inordnas under . Detta vore tvärtom av många skäl olyckligt. är ett stort företag med mer än 6000 anställda. Det kontrolleras ytterst av staten via beslut av regering och riksdag. Det har inte den flexibilitet som behövs för att utveckla nya medier, därför att konkurrens då automatiskt uppkommer med den egna traditionella radio/TV-verksamheten. 1981/82: 2018 varit en tillbakahållande och hämmande kraft i mediautvecklingen. Det är inte ens från koncernens egen synpunkt bra att anförtros alltför många uppgifter. Detta minskar möjligheterna till koncentration på den verksamhet som den primärt är tillskapad för att driva. Ur principiell synvinkel är det dessutom utomordentligt tveksamt att ett statligt företag undan för undan lägger under sig alltmer av massmedieutbudet. På just opinionsbildningsområdet är det från demokratisk synpunkt viktigt med så stor spridning som möjligt av programskapandet. avtal med staten utgår . Utbildningsministern har i budgetpropositionen aviserat tillsättandet av en ny utredning som dels skall behandla övergripande massmediafrågor, dels förbereda det nya radioavtalet. Det är viktigt att denna utredning inte bara får till uppgift att på traditionellt sätt föreslå hur verksamhet skall organiseras under den kommande avtalsperioden utan också ges frihet att belysa den totala massmediesituationen i och komma med förslag på hela området. Av stor vikt är att direktiven medger förutsättningslösa överväganden och förslag på finansieringssidan. Dessutom bör det ingå i direktiven att de nya medierna skall ges en stark självständig ställning visavi såväl SR som staten. Det är emellertid ofrånkomligt att det måste fattas en rad beslut som berör bl. a. videoområdet. De krav på import- och distributionslicenser som framförts från vänsterhåll i debatten måste bestämt avvisas. Motsvarande gäller också krav på förhandscensur av videogram som är avsedda för privat visning. Däremot är det naturligt att videogram avsedda för offentlig visning skall underkastas samma regler som gäller för offentlig visning av biograffilm. Debatten om det s. k. videovåldet har handlat om behovet av att skydda både barn och vuxna mot förråande och sadistiska våldsskildringar. Beträffande skyddet för barn är denna fråga föga kontroversiell. Så långt möjligt skall åtgärder vidtas för att hindra att barn ges tillgång till olämpliga videogram. Detta gäller naturligtvis också normal spelfilm liksom televisionsprogram av denna karaktär. Insatser har redan gjorts i och med den proposition som antogs av vårriksdagen 1981 och som delvis tillkom på initiativ av den dåvarande moderate justitieministern. Vad gäller skyddet för vuxna är frågan mer komplicerad. Här måste kraven på valfrihet och ansvarstagande hos vuxna människor noga vägas mot de risker som finns för negativ påverkan som kan ge bestående men. Införs lagstiftning på vuxenområdet bör den utformas så att riskerna för inskränkning i seriös konstnärlig verksamhet och opinionsbildning begränsas så långt det över huvud taget är möjligt. Det försök som gjorts att snabbt driva igenom en illa genomtänkt lagstiftning på detta område har därför avvisats av moderata samlingspartiet. 1981/82: 2018 ett förslag till sådan lagstiftning ånyo framläggas för bör detta så långt som möjligt ansluta till vad som gäller för det tryckta ordet. Det innebär bl. a. domstolsprövning i den ordning som gäller för tryckfrihetsmål. Närradion har breddat utbudet i etern och givit organisationer av skilda slag möjligheter att använda sig av ett nytt medium. Det finns anledning att se positivt på denna utveckling. Närradion bör permanentas och ges goda arbetsmöjligheter. Det är viktigt att närradiosändarna får sådan effekt att de verkligen kan nå ut på ett tillfredsställande sätt. Möjligheten att låta organisationerna sända också regionalt bör utredas. Risken är stor att massmedia blir en av 1980-talets krisbranscher. Stora delar av pressen kämpar med ekonomiska problem. För etermedia är likaledes situationen bekymmersam. En hårdnande konkurrens på grund av videon föreligger redan. Satellitsändningar kommer ytterligare att skärpa trycket på att skapa program som kan locka svenska lyssnare och tittare. För detta krävs emellertid ökade resurser. Dessa kan skapas bl. a. genom rationalisering inom . Vidare kan försäljningen av program till externa avnämare, t. ex. utländska TV-företag, intensifieras. Möjligheterna till samproduktion med exempelvis och Operan måste utnyttjas i långt större utsträckning än vad som varit fallet. Men detta är inte tillräckligt. Eftersom ytterligare licenshöjningar måste motarbetas återstår att finna nya inkomstkällor. Det är då naturligt att använda sig av vad som finns runt om i världen, nämligen reklamfinansiering. Sådan kommer att bli en nödvändighet om vi vill ge de resurser som behövs för att trygga ett varierat och kvalitativt tillfredsställande programutbud.