mot · G5022557 · 1982-05-13 00:00:00 — m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /83, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1981/82:150) Den s. k. besparingspolitiken är rent resursslöseri. Den skapar arbetslöshet, outnyttjade tillgångar, social utslagning och ekonomisk förstörelse. Politiken har bidragit till att fördjupa landets ekonomiska problem, även om den gynnat begränsade grupper av företag och kapitalägare. Grundtanken bakom besparingspolitiken ligger i den s. k. nyliberala filosofin som är på modet inom stora delar av borgerligheten. Samhället skall, enligt denna filosofi, gradvis minska sin efterfrågan på statliga åtgärder. Politikens beslutsområde skall minskas och ge ökat utrymme åt den s. k. fria konkurrensen och de kapitalistiska marknadskrafterna. Resultatet av detta blir ett mer uttalat och brutalt klassamhälle, baserat på en än mer oinskränkt rätt för de starkare och ett försämrat läge för folkets flertal. Detta ligger i den s. k. fria konkurrensens natur. En klarsynt borgerlig tidningskommentar till första socialistiska föredrag i uttryckte detta på följande måleriska språk: den fria konkurrensen, denna för duglighet och flit, visar sig i vår närvarande samhällsordning ofta nog fördärvlig, ty om på dess bana de tio nå målet, så duka de tusende under och hemfalla åt fattigdom, ja kanske brott. Denna insikt har dagens nyliberala profeter tappat. Det präglar också den politik som bedrivs utifrån deras ideologiska grundståndpunkter. Den nyliberala filosofin och den på den vilande ekonomiska nedskärningspolitiken är en reaktion mot kapitalismens minskade utrymme, mot den motsättning som finns i den borgerliga statens av klasskampen påtvingade samhällsansvar och de privata kapitalens expansions- och maktintressen, mot den motsättning som finns mellan den offentliga sektorns kollektiva och icke mer än undantagsvis marknadsstyrda sociala och kulturella aktiviteter som står emot privata vinstintressen och den borgerliga ideologins individualism och egoism, och mot den motsättning som finns mellan nationella intressen och de stora multinationella bolagens behov av fri rörlighet. Den nyliberala ideologin är också en reaktion på arbetarrörelsernas och de fackliga organisationernas ökade styrka. Målet för den nyreaktionära borgerliga ideologin och politiken är att tränga tillbaka arbetarklassen och ge den rena kapitalismen ett ökat utrymme. Därför har också denna ideologi och dess politik mäktig uppbackning. Den ekonomiska politik som de borgerliga regeringarna bedrivit och som den nu föreliggande kompletteringspropositionen är en fortsättning på måste ses mot denna idémässiga och maktpolitiska bakgrund. De borgerliga krafterna i , såväl som i många andra länder, vill utnyttja den ekonomiska krisen till att pressa tillbaka de lönarbetande ekonomiskt, politiskt och ideologiskt för att ge plats åt en mera omodifierad och renodlad kapitalism. Detta politikens syfte och innehåll döljs genom ett envetet och påkostat propagerande av vissa, som det skall tyckas, enkla och klara ekonomiska påståenden. Härigenom skall politiken ges en rationell grund och ett skimmer av vetenskaplig objektivitet. Härigenom skall också en politik riktad mot folkflertalets intressen framställas som om den vöre en politik för hela landets bästa. Den ekonomiska politiken har motiverats med att konsumtionen är för hög och att det gått för dåligt för svensk exportindustri. Den påstått höga konsumtionen, såväl den privata som den offentliga, har äventyrat exportindustrin antingen genom att ge den för höga kostnader eller också genom att den blivit undanträngd. Som följd härav har vi fått förluster av marknadsandelar och stora underskott i den utrikes balansen. Dessutom påstås den offentliga sektorn ha levt över sina tillgångar, och därigenom har vi fått ett stort budgetunderskott i statsbudgeten. Problemen skall i enlighet med denna analys då lösas genom neddragning av den privata konsumtionen och genom nedskärningar av den offentliga verksamheten. Därigenom menar man skapas ett bättre kostnadsläge för exporten, och den ges ett större expansionsutrymme. Man har också velat ge intrycket av att de svenska underskotten är extrema. Detta visade man genom att anföra en helt felaktig statistik om den svenska utrikesbalansen. Man uppgav att bytesbalansen sammantaget varit negativ med mellan åren 1971 1978. Detta blev ett motiv för svångremspolitiken och linjen att allt skulle dras ned för att ge exportindustrin utrymme. Vi var tvungna att exportera oss ut ur krisen, hette det, och heter det i varje regeringsutlåtande om den ekonomiska politiken. Men faktum är att det sammanlagda bytesbalansunderskottet faktiskt bara belöpte sig på . Den officiella statistik som låg till grund för den borgerliga åtstramningspolitiken visade alltså fel på . Den siffra politiken grundades på var fem gånger så stor som den faktiska. Ett relativt bytesbalansunderskott fick först men detta var ändå mindre än många jämförbara länders. Och: detta ökade underskott kom av borgerlig återhållsamhets- och åtstramningspolitik. En stor del av de senaste årens utlandsupplåning har ägt rum för att täcka företagens kapitalutflöde och det är således inte bara för stor inhemsk konsumtion som förklarar den ökade utlandsupplåningen. Därtill bör fogas, vad som är ett grundläggande förhållande: är bytesbalansunderskott något mycket normalt för alla oljeimporterande industriländer, och har inte alls någon extrem utlandsskuld. De förlorade marknadsandelar som redovisades var länge överskattade, man tog inte hänsyn till den ökade tjänsteexporten. Dessutom är inte heller en viss nedgång i marknadsandelar något märkvärdigt när världens utrikeshandel och export från nya länder ökar och när det skett en prisförskjutning till oljans förmån. Det har inte gått så dåligt för svensk export. Trots att vissa viktiga svenska industribranscher kommit att utgöra krisbranscher har exporten hållits väl uppe. Vad som däremot hänt är att konsumtionen i bara ökade hälften så mycket som i omvärlden. Och inte heller har den offentliga sektorns tillväxt i varit anmärkningsvärt stor. Om vi betraktar förändringarna av olika komponenter i den svenska försörjningsbalansen och jämför detta med förändringarna 19761981 så skall vi finna att dramatiska förändringar mellan perioderna har ägt rum för den privata konsumtionen, (och hela konsumtionen) för den privata bruttoinvesteringen (och de totala investeringarna) och importen. Dessa förändringar går i samma riktning. Medan den privata konsumtionen mellan 19701975 ökade med priser, minskade den med 705 milj.kr. 19761981 i samma penningvärde. Den totala konsumtionen ökade 19701975 med 29 196 miljoner, men bara med 11 126 miljoner 19761981. De privata bruttoinvesteringarna ökade med 7 561 miljoner , men minskade med 6 805 miljoner . Tack vare att de kommunala investeringarna ökat (men minskat under den förra) blir skillnaden för de totala bruttoinvesteringarna att de växte med 5,5 miljarder 19701975, men att de minskade med 5,2 miljarder 19761981. Importen hade ökat med 12 513 miljoner, men minskade med 1 737 miljoner. Exporten däremot ökade 19701975 med 13 659 miljoner och 19761981 med 14 769 miljoner. Den samlade BNP-förändringen var 19701975 en ökning med 36 924 miljoner, medan ökningen 19761981 bara var 14 572 miljoner. Vad visar alla dessa siffror? De visar att regeringen och SAF i förening så gått in för att hålla nere efterfrågan på hemmamarknaden att detta bidragit till att strypa investeringarna. Visserligen har detta medfört också en minskad import. Men priset har varit arbetslöshet, sänkt konsumtion * Också lagerinvesteringarna har fluktuerat dramatiskt, men detta synes ligga mera i deras natur av buffert. och levnadsstandard och attacker på den sociala tryggheten. Den svaga hemmamarknadsefterfrågan medför ett lågt kapacitetsutnyttjande. Detta har också trendmässigt fallit . Ett lågt kapacitetsutnyttjande medför sänkt produktivitet (eftersom resurserna inte utnyttjas), vilket i sin tur ökar produktionskostnaderna för varje producerad enhet. a. härigenom försvagar och försvårar en dålig hemmamarknad exporten. Eftersom de flesta exportföretagen också har en betydande försäljning på hemmamarknaden får deras exportökning dra dubbelt lass. Den skall såväl kompensera den vikande hemmamarknaden som vara drivmotor i enlighet med regeringens och storfinansens strategi. Det är en mycket liten sannolikhet som talar för att exporten skulle klara detta. Industrin har ej utnyttjat sin fulla kapacitet, inte till följd av att den trängts undan av den offentliga sektorn, utan därför att hemmamarknadens efterfrågan varit för låg. Industrin har stött bort arbetskraft, ca 180 000 , på grund av rationaliseringar och bristande efterfrågan, inte på grund av den offentliga sektorn. Industrins kapitalister har också goda finansiella tillgångar, även om de inte satsas i industrin utan i spekulation. Krisens verkliga karaktär är att det är en kapitalistisk överproduktionskris. Genom kapitalismens internationalisering eller tilltagande multinationalisering har den fått speciella drag. Mycket talar för att den period av kraftig expansion för de kapitalistiska ekonomierna vi haft , det som ibland kallas den tredje industriella revolutionen, nu har börjat att gå mot sitt slut. Detta resulterar bl. a. i hårdnande motsättningar mellan de multinationella bolagen och nationalstaterna, mellan området för kapitalisternas profitintressen och den offentliga verksamheten, mellan olika grupper av kapitalister men främst mellan kapital och arbete, där kapitalet söker förstärka sina positioner genom att tränga tillbaka de arbetande. Detta gynnar på kort sikt vissa kapitalister, vissa företag, men på lång sikt pressar det ned efterfrågan, de arbetandes konsumtion och därmed utrymmet för produktionen. Svångremspolitik i denna situation svarar mot de stora kapitalens intressen, men är inget sätt att komma ur krisen. Tvärtom fördjupas denna för de arbetande, för dem som lever av den offentliga sektorn, för de hemmamarknadsproducerande företagen och de hemmamarknadsproducerande delarna av exportföretagen. Dessa hoppas emellertid att de skall ha igen detta genom att de arbetande trängs tillbaka. Regeringens politik av nedskärningar av den offentliga sektorns verksamhet skapar arbetslöshet, växande sociala problem osv. motverkas nedskärningarnas och försämringarnas påstådda sparsyfte. Regeringen tvingas nämligen till ökade arbetsmarknadspolitiska insatser. Nedskärningarna är bl. a. motiverade med att den offentliga sektorn skulle tränga undan främst exportindustrin. Men nedskärningarna drabbar till övervägande delen överföringarna (transfereringarna) som via den offentliga sektorn sker mellan olika hushåll. Pensionärernas, de sjukas och barnens köp av förnödenheter är ju inte någon offentlig sektor som tränger undan industrin. Tvärtom är det ju inköp som innebär ökade beställningar till olika varu- och tjänsteproducerande företag. Nedskärningarna av transfereringarna ändrar inkomstfördelningen. De är ett led i regeringens och hela borgerlighetens politik för ökade skillnader. Regeringen har vidtagit en rad olika åtgärder för att genomdriva en sådan fördelningspolitik. Försämringar av pensioner, av bostadsbidrag, av sjukförsäkringen, av arbetslöshetsförsäkringen slår allra hårdast mot de sämst ställda. Likaså gör fördyringar inom sjuk- och tandvård. De olika borgerliga regeringarna har gjort gemensam front med SAF för att hålla tillbaka de arbetandes löner. Också den arbetslöshetsskapande ekonomiska politiken har fördelningspolitiska följder till de sämst ställda klassernas nackdel. Däremot har de borgerliga regeringarna infört en rad lättnader och nya förmåner för de rika och bolagen. Skattefonds- och aktiefondssparande, lättnad vid aktievinstbeskattningen, sänkta arbetsgivaravgifter och minskade marginalskatter är några viktiga exempel på detta. Denna fördelningspolitiska offensiv för ökade inkomstskillnader har också krönts med en stor politisk framgång i det att det lyckats två av de borgerliga partierna att nå en överenskommelse med socialdemokratins ledning om en skattereform som kommer att kraftigt minska det inkomstutjämnande inslaget i skattesystemet. Denna skattereform kommer, om den genomförs, att innebära stora ökningar i inkomsterna efter skatt för rikt folk, medan många av de lågavlönade kommer att få inkomstminskningar, då skattereformen skall finansieras genom ett avdrag på det s. k. löneutrymmet. Den som 1982 tjänar ca 70 000 gör en skattevinst om hans inkomst stiger, som förutsätts i överenskommelsen, med ca , medan den som har en inkomst på 250 000 gör en skattevinst på mer än . enligt samma förutsättning. Men eftersom av löneutrymmet skall räknas bort blir slutresultatet för 70 000-kronorsinkomsttagaren en ren inkomstminskning, medan 250 000-kronorsinkomsttagaren fortfarande gör en vinst på nära 25 000. Dessutom är löner i klassen 250 000 ofta satta efter individuella överenskommelser, varför ett s.k. löneutrymmesavdrag där sannolikt icke kommer att spela någon som helst roll. Summan blir att de lågavlönade får betala skatteminskningar för de rika. Utöver att öka orättvisorna i fördelningen kommer de ekonomiska effekterna av skatteöverenskommelsen att bli små. Regeringen påpekar att incitamentstrukturen förändras genom att hushållen blir räntekänsli gare och att det lönar sig att arbeta mer. Men faktum är att reformen kommer att överföra inkomster till de grupper vilkas marginella varuproduktionsbenägenhet är låg (dvs. de redan rika använder inte en så stor del av ökade inkomster till ökad konsumtion utan får större möjligheter till spekulation) från grupper som har en hög sådan benägenhet. Detta kommer sannolikt att helt överväga eventuellt positiva effekter på den ekonomiska aktiviteten. Skattereformen kommer inte att skapa nya jobb. Den blir av intet värde för de stora grupper ungdomar och kvinnor som inte kommit in på arbetsmarknaden eller som inte fått något arbete. Framför allt är den fördelningspolitiskt orättfärdig. Regeringens politik vilar på föreställningen att ökad makt åt storfinansen och ökade sociala klyftor är nödvändiga. Därför bedriver regeringen sin sociala nedrustningspolitik och sin ekonomiska politik för en råare kapitalism. Detta åstadkommer också den s. k. åtstramningspolitiken och verkningarna av den samlade borgerliga offensiven. Dessa resultat är ännu bara i sin början men redan fullt tydliga. Om den borgerliga politiken skulle ha till syfte att förbättra landets ekonomiska läge och villkoren för folkflertalet, så är den totalt misslyckad. För att nå sina verkliga syften är politiken baserad på falska förutsättningar. Krisens natur är icke den regeringen tror. Dess orsaker beror varken på överkonsumtion eller för stor offentlig sektor. De stora underskotten är tillika icke krisens orsaker utan dess följder. Eftersom borgerligheten tar fel på krisens orsaker och natur och gör detta ibland t. o. m. med uppenbart manipulerad statistik har den ingen politik som leder landet ut ur krisen. Den omskrutna åtstramningspolitiken, med vilken regeringen försöker ge sig själv ett sked av handlingskraft och politiskt mod, leder till en fördjupning av den ekonomiska krisen. Därför måste regeringens riktlinjer för den ekonomiska politiken och budgetpolitiken avvisas. Den nuvarande krisen är en del av en mera långsiktig stagnationsperiod, som är en följd av den moderna kapitalismens struktur. Den aktuella lågkonjunkturen är en tillfällig skärpning av de strukturella stagnationstendenserna. Den kommer tillfälligt att mildras av ett konjunkturomslag, men ett sådant kommer i sin tur bara att utgöra ett förstadium till en ny akut skärpning av stagnationstendenserna. Eftersom lågkonjunkturen har allvarliga följder genom nedläggning av arbetsplatser, stor arbetslöshet, standardnedpressning och sociala problem måste den bekämpas med kortsiktigt offensiva och aktiverande insatser. Men då vi står i vad som ännu troligen bara är inledningen till av stagnation är sådana insatser otillräckliga. Det krävs långsiktiga breda och djupa strak turelia förändringar av samhällsekonomin för att bryta dess långsiktiga stagnationstendenser. Vad som krävs på men ju förr dess bättre är ändrade maktförhållanden över näringslivet så att detta kan styras efter samhälleliga målsättningar i stället för efter de enskilda bolagens och koncernernas privata vinstintressen. Multinationaliseringen av ekonomin måste brytas för att möjliggöra en verkningsfull ekonomisk politik. Kapitalströmmarna måste kunna styras och kontrolleras av samhället för att få slut på tendensen att alltmer används för spekulation i stället för till investeringar i produktion. Allt detta kräver att storfinansens makt över näringslivet bryts och ersätts med folkmakt över produktionen och därmed över grunden för samhällets utveckling. Den verkande politiken måste stå i samklang med de strukturella förändringar som krävs. Den kan inte bedrivas vare sig oavsett eller i motsättning till de nödvändiga men mera långsiktiga målsättningarna. Den bereder antingen mark för eller reser hinder för dessa mål. Den politik som den akuta situationen nödvändiggör ligger emellertid väl i linje med vad som krävs på . Ett mildrande av krisen genom en aktivt arbetsskapande politik kan begränsa storfinansens och spekulationens grepp över vilka som skall få jobb och vilka som skall ställas utan, kan begränsa storfinansens och spekulationens grepp över vilka orter som skall utvecklas och vilka som skall gå under. Däreigenom kan förbättrade förutsättningar skapas för en ökad planmässighet och styrning av ekonomin efter samhälleligt uppställda mål. Ett mildrande av krisens verkningar genom en rättfärdig fördelningspolitik kan dämpa spekulation, inflation och även arbetslöshet. Ett tillbakavisande av de sociala försämringarnas politik minskar utslagning, splittring inom de arbetande klasserna och främjar solidaritetens och jämställdhetens ideal. Arbete, ekonomisk rättvisa och social trygghet stärker de klasser som måste bära upp rörelsen för de grundläggande samhällsförändringar som krävs. Redan ett tillbakavisande av den borgerliga åtstramningspolitiken för ett försvar av sociala rättigheter, den offentliga sektorn och de arbetandes levnadsstandard skapar förbättrad efterfrågan, större marknad, ökad ekonomisk aktivitet och flera jobb. Detta ger ekonomin ökad tillväxt och kommer som en bieffekt och icke nödvändigtvis som ett mål i sig att minska de underskott som finns i den offentliga sektorn och i betalningsbalansen. Det bör sålunda vara ett mål inom den ekonomiska politiken att återställa det reella värdet och innehållet i erövrade sociala rättigheter, som redan har blivit åtgångna av den borgerliga nedskärningspolitiken eller som riskerar att saboteras av denna politik. gäller det att återställa de försämrade villkoren för den kommunala sektorn, som en del i en långsiktig politik för en väsentligt ändrad kostnadsfördelning mellan stat och kommun. Den borgerliga politiken av nedskärningar har inneburit nära nog ett sabotage mot socialt och kulturellt viktiga delar av den kommunala verksamheten. Det gäller också att ändra beräkningsgrunderna för basbeloppen så att dessa åter motsvarar den verkliga inflationen. Detta är en åtgärd av särskilt värde för landets pensionärer. Det gäller vidare att inte bara återställa utan också ytterligare öka subventionerna på viktiga livsmedel, så att effekten till slut blir lika med ett slopande av matmomsen. Det gäller att avvisa förslagen eller upphäva besluten om regeringen när detta behandlats redan lyckats i sina propåer om försämrad arbetslöshetsersättning och införande av karensdagar i sjukförsäkringen. Ett återställande av det den borgerliga regeringspolitiken börjat att rasera måste utgöra första steget i en plan för en planmässig utbyggnad av den offentliga sektorn som också ställer i sikte nya socialt viktiga reformmål som en förkortning av arbetstiden, en utbyggd och förbättrad omsorg av barn, gamla, handikappade och sjuka. En utbyggnad av den offentliga sektorn bör också innefatta upprustning, modernisering och utvidgning av det kollektiva trafiknätet. Allt detta skapar redan på kort sikt förbättrad efterfrågan och därigenom ett högre kapacitetsutnyttjande, sug efter mera investeringar och en förbättrad ekonomi. Försvaret av sociala rättigheter och den offentliga sektorns socialt viktiga verksamhet måste kombineras med en politik för ekonomisk rättvisa. Skattepolitiken spelar här en viktig roll. Ett progressivt skattesystem måste försvaras. En ändrad kostnadsfördelning mellan stat och kommuner som kan ge ett utrymme utan nedskärningar som kan användas för minskningar av den kommunala skatten bör genomdrivas, varigenom progressiviteten i de statliga inkomstskatteskalorna inte bara kan bevaras utan i viss mån skärpas för de högsta inkomsterna. En sådan fördelningspolitiskt rättvis skattepolitik fordrar att skatteöverenskommelsen mellan regeringspartierna och socialdemokratins ledning, vilken när detta skrivs är under utskottsbehandling, icke genomförs. Men för en rättvis fördelning bör också andra åtgärder vidtas. Aktiefonds- och skattefondssparandet med dess skattefördelar för dem företrädesvis rikt folk som nyttjar dessa sparfomer måste avskaffas. Vidare bör värdepappershandeln på börsen beläggas med omsättningsskatt. Spekulationsvinster bör klämmas åt genom en skärpning av reavinstbeskattningen. Skärpta regler och insatser för att komma åt skattefiffel och ekonomisk brottslighet i enlighet med förslag vi ställt i en särskild motion till innevarande riksdag måste genomföras. Hela avdragssystemet måste starkt revideras. En politik för uppfyllande av dessa riktlinjer för social trygghet och ekonomisk rättvisa kommer att ha en stimulerande verkan på ekonomin. Den är i de arbetandes och folkflertalets intresse, utan att den därför i större grad griper in i den ekonomiska strukturen. Som en politik för att dra landet ur den ekonomiska krisen är den emellertid inte tillräcklig. Den måste kombineras med en offensiv och aktivt arbetsskapande politik. En aktivt arbetsskapande politik måste bestå av åtgärder som kan genomföras såväl som av projekt vars genomförande kräver . Genast bör AMS tilldelas de medel verket anser sig behöva för att kunna kortsiktigt mildra arbetsmarknadssituationen (se härom i särskild motion väckt med anledning av kompletteringspropositionen). Vidare måste ett program för 100 000 nya samhällsnyttiga arbeten, främst inom de offentliga sektorn, genomföras . Genom ett ökat byggande, en utbyggd barnomsorg, förbättringar inom den kollektiva trafiken osv. kan ett sådant program förverkligas och såväl fylla viktiga behov som ge gynnsamma spridningseffekter på samhällsekonomin. Men det gäller också att göra direkta insatser på industriproduktionens område. Industrins investeringar inom har minskat på ett mycket allvarligt sätt . 1981 utgjorde de endast , vilket bara är av BNP. investerade svenska dotterbolag utomlands ca . Detta säger dels något om effekten av den extremt efterfrågedämpande politiken i vårt land, men dels något om det svenska kapitalets ökade multinationalisering. Vad som fordras i denna situation är ett samhälleligt program för skapande av nya industriarbetsplatser. Vi har i flera motioner redovisat den närmare inriktningen av ett sådant program, som bör vara av storleksordningen 100 000 nya industrijobb . Då de vikande investeringarna i icke är följden av någon kapitalbrist går det att genom produktions- och skärpt vinstbeskattning bygga upp samhällsfonder som kan ge grundplåten för ett sådant industriprogram. Industriprogrammet måste kompletteras med statlig kontroll över investerings-, kapital- och kreditströmmarna i samhället. Näraliggande krav är här att valutalagstiftningen tillämpas med skärpt restriktivitet mot utlandsinvesteringar och industriutflyttning. Denna lagstiftning bör också skärpas.