mot · G602120 · 1982-11-25 00:00:00 — Å andra sidan har arbetslösheten ökat, även om den fortfarande bara var hälften eller en tredjedel av arbetslösheten i flertalet andra västländer. Det är också uppenbart att underskotten i bytesbalans och statsbudget alltjämt var mycket stora. Dessa underskott försvårade för oss att nå målen i den ekonomiska politiken. Underskottet i statsbudgeten verkar likvidiserande på ekonomin och tenderar att driva upp ränteläget och underblåsa inflationsförväntningarna. Underskotten gör det också svårare att föra en aktiv valutapolitik för att ytterligare få ner inflationstakten. Devalveringen av den svenska kronan tillsammans med den bild av världskonjunkturens utveckling under den närmaste framtiden samt den långsiktiga strategi som tecknats i det föregående utgör bakgrunden till den analys av de stabiliseringspolitiska utsikterna och riskerna som ges nedan. Den socialdemokratiska regeringen har helt och hållet lagt om den ekonomiska politiken. Den stora devalveringen och de förslag som presenteras i proposition 1982/83:50 samt proposition 1982/83:55 innebär att den svenska ekonomin kommer att utsättas för stora förändringar med betydelsefulla konsekvenser för enskilda individer, företag och organisationer. De internationella reaktionerna på den svenska devalveringen har inte varit milda. Våra nordiska grannländer har talat om konkurrensdevalvering. vidtog ytterligare en devalvering av den finska marken , och EG har utnyttjat möjligheten att belägga den svenska pappersexporten med strafftull. Den hävdar dels att devalveringen blev nödvändig därför att den internationella valutamarknaden reagerade med misstroende mot den svenska valutan, dels att den skulle vara ett offensivt inslag i den ekonomiska politiken. Båda dessa förklaringar kan inte vara riktiga. som ligger närmast till hands är att marknaden misstrodde den ekonomiska politik socialdemokraterna givit uttryck för. Valutautflödet blev därför mycket stort /september och framför allt i böljan av oktober efter det att valresultatet blivit klart. Under den uppgick valutautflödet till ca 2 1/. Devalveringen är nu ett faktum och den ställer vissa bestämda krav på den kompletterande ekonomiska politiken. Den innebär en mycket kraftig sänkning av hushållens reallöner genom den kraftigt höjda prisstegringstakten. Den innebär också en initial förbättring av den svenska industrins konkurrenskraft och en stor förlust i form av försämrat bytesförhållande. Den ekonomiska politik som måste föras som komplettering till en så kraftig devalvering som den genomförda måste ha några huvudkomponenter. För det första måste den med all kraft inriktas på inflationsbekämpning. Devalveringen medför i sig en stegring av importpriserna. Det är i själva verket ett av syftena för att genom marknadseffekten av förändrade relativpriser vrida efterfrågan från importerade till svensktillverkade varor och tjänster. Det kan inom parentes noteras att en sådan reaktion hos företag och hushåll bygger på en förutsättning att höjda importpriser tillåts slå igenom samt att vis flexibilitet och ersättbarhet förekommer inom ekonomin. Den svenska ekonomins öppenhet och stora utrikeshandelsberoende innebär därmed att en väsentlig del av den omedelbara förbättringen i konkurrenskraften äts upp av den lika omedelbara prisstegringen. En annan sida av samma resonemang är att många exportföretag är starkt beroende av importerade insatsvaror och komponenter, varav ett flertal knappast produceras i . På kort sikt saknas då möjlighet att ersätta import med inhemska produkter. Det är inte en ovanlig situation att så mycket som mellan och av exportvärdet utgörs av importerade delar. Konkurrenskraftsförbättringen för dessa exportföretag blir därför avsevärt lägre än många tror. Helt avgörande för att devalveringen skall lyckas är därför att konkurrenskraftsförbättringen blir bestående, vilket i sin tur förutsätter att den svenska kostnadsutvecklingen kan hållas i nivå med den som förutses i våra viktigaste konkurrentländer. Det bör nämnas, vilket inte görs i regeringspropositionen, att , och räknar med en inflation på . Regeringen bedömer att den svenska inflationen kan bli . Detta är lägre än vad övriga bedömningar stannar för, och sannolikt en klar underskattning. a. bygger det på en förutsättning om nollavtal på arbetsmarknaden. Det är således helt avgörande att inflationen efter devalveringen faktiskt blir den engångsinflation som regeringen talar om. I annat fall äts de positiva effekterna på konkurrenskraften snabbt upp och kvar blir en t2 1982/83. permanent högre pris- och kostnadsstegringstakt som riskerar att leda fram till en ny devalvering, ännu högre inflation, etc i en ond cirkel. En faktor av viss betydelse är hur företagens och hushållens förväntningar påverkas. Där tyder erfarenheten på att tal om en s. k. engångsinflation inte har stor trovärdighet. Förväntningarna påverkas i större utsträckning av dels den aktuella prisstegringstakten, dels av vilka åtgärder som vidtas. De faktiska åtgärder som regeringen föreslår i propositionerna 50 och 55 är emellertid inte av den art att de rimligen leder till en förväntad lägre framtida inflationstakt. Den ökning av de offentliga utgifterna som förslagen innebär bryter den påböljade utvecklingen mot kontroll av utgiftsexpansionen. växte de offentliga utgifterna i volym med medan BNP steg med . Besparingsåtgärderna under 19801982 innebar början till en anpassning av utgiftsökningen till tillväxten i hela ekonomin. Sålunda ökade de offentliga utgifterna . Ökningstakten har därefter nedbringats. För att åstadkomma denna anpassning var det nödvändigt att begränsa automatiken i de olika utgiftskomponenternas expansion. I detta syfte föreslog de icke-socialistiska regeringarna ett antal besparingsåtgärder, som också beslutades av . Det gäller bl. a. förslagen om ändringar i beräkningen av basbeloppet, ändringar i sjukförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen samt statsbidragsreglerna till den kommunala barnomsorgen. Den socialdemokratiska regeringen föreslår nu i proposition 55 att dessa beslut rivs upp och att de tidigare gällande reglerna återinförs. Därtill föreslås att ett antal nya bidragsformer införs på bostadsmarknaden, och som nämnts att kommunernas expansionstakt kan ökas från tidigare målsatta till . Konsekvenserna av dessa förslag skulle bli att den offentliga utgiftsexpansionen ökar på ett mycket oroande sätt, inte bara utan via automatiken även . Regeringens uppfattning är att en sådan utgiftsexpansion inte skulle ha några skadliga verkningar på den svenska samhällsekonomin om de ökade utgifterna finansieras genom höjda statsinkomster, dvs. delar inte denna uppfattning. De långsiktiga negativa återverkningarna på den svenska ekonomin av ytterligare höjning av skattetrycket är betydande. Också i det kortare stabiliseringspolitiska perspektivet är konsekvenserna av höjda skatter också negativa. Den föreslagna höjningen av mervärdeskatten får en omedelbar effekt i form av höjda priser. Denna prishöjning på i konsumentledet kommer ovanpå den redan kraftigt höjda inflationstakt som devalveringen innebär. När åtgärder borde föreslås som sänker inflationen, föreslår regeringen istället en skattehöjning som höjer inflationen. Detta är precis motsatsen till vad mittenregeringen gjorde efter devalveringen , då mervärdeskatten sänktes, bl. a. för att hålla nere prisstegringarna. Den föreslagna höjningen av arbetsgivaravgiften på 1/verkar på samma sätt höjande på företagens kostnader och inflationstakter. Ett ytterligare skäl varför momshöjningen är felaktig i nuvarande konjunkturläge har att göra med dess effekt på efterfrågan. Devalveringen i sig innebär en reallönesänkning på 5 å för hushållen. Höjningen av momsen och arbetsgivaravgiften betyder en ytterligare nedpressning av hushållens reallöner, och därmed den efterfrågan som härrör från deras arbetsinkomster. I detta avseende går åtgärderna således i diametralt fel riktning, eftersom det samhällsekonomiskt riktiga vore att öka den del av den totala efterfrågan som härstammar från arbetsinkomsterna. Eftersom de föreslagna skattehöjningarna inte finansierar alla förslag om nya offentiga utgifter blir resultatet en kraftig ökning av statens budgetunderskott. Mittenregeringens prognos på storleken av detta underskott var i vårens kompletteringsproposition ca , vilket sannolikt skulle blivit något större på grund av arbetsmarknadspolitiska åtgärder, men ingalunda . menar regeringen att underskottet för innevarande budgetår i stället blir ca . Uppgifter pekar på ett budgetunderskott för nästa budgetår . Detta är helt oacceptabelt för ett budgetår, som åtminstone delvis torde infalla under en konjunkturuppgång. Ökningen har flera allvarliga konsekvenser, både . Den stora likviditetsökning budgetunderskottet medför innebär tendenser till prisstegringar, vilket ju är precis motsatsen till den önskvärda inflationsbekämpningen. Det är svårt att finansiera detta underskott utan press uppåt på räntenivån. De likviditetshöjande effekterna kan i och för sig begränsas genom en ökad statlig upplåning hos allmänheten, dvs. utanför bankväsendet, men detta är sannolikt mycket svårt vid starkt sjunkande reallöner, om inte avkastningen på statspapperen höjs. En sådan press uppåt på främst de korta räntorna innebär inte bara press uppåt på priserna och dyrare investeringskostnader för företagen utan också ökad lönsamhet för finansiella placeringar i förhållande till s. k. produktiva investeringar i ökad industriell kapacitet. Alla dessa effekter verkar i motsatt riktning till vad som vore samhällsekonomiskt önskvärt. Räntebetalningarna på statsskulden är den post som växer snabbast bland de offentliga utgifterna och med total automatik. Räntorna är redan nu den näst största utgiftsposten och kommer att vara den största. som underskottet i statens budget består ökar räntebetalningarna och med ett snabbt växande underskott ökar ränteutgifterna än snabbare. Detta innebär att det blir allt svårare att få kontroll över den offentliga utgiftsexpansionen. Vaije år som man undviker att ta itu med denna automatiska ökning i utgifterna innebär därmed ytterligare en spik i kistan. Regeringens fördelningspolitiska ambitioner synes mycket måttliga, såsom de kommer till uttryck i propositionernas förslag. Man bortser helt från inflationens kraftiga omfördelningseffekter på inkomster och förmögenheter. Dessa är i själva verket så stora att kompenserande åtgärder via skatter och transfereringar är nästan helt försumbara. De flesta bedömningar av bytesbalansunderskottets storlek ligger strax . Regeringen avviker från dessa bedömningar och beräknar underskottet till . Detta synes tilltaget i överkant. Syftet tycks vara att (senare) kunna visa att utvecklingen åtminstone i detta avseende varit bättre än väntat. Devalveringens omedelbara effekt är en försämring av bytesförhållandet. räknar med att handelsbalansen försämras med ca på grund av höjda importpriser och sänkta exportpriser. För att uppväga detta krävs en mycket stor volymökning av exporten. Den internationella utvecklingen synes knappast ge några sådana möjligheter, eftersom det är mycket svårt att öka försäljningsvolymerna i det korta perspektivet när världshandeln nästan inte expanderar alls. All erfarenhet, både från och andra länder, tyder i stället på att de positiva devalveringseffekterna kommer först på , och då naturligtvis endast om den förbättrade konkurrenskraften kvarstår. Beträffande det sistnämnda är sannolikheten inte särskilt stor med den ekonomiska politik som regeringens förslag ger uttryck för. I fråga om investeringsstimulanserna finns ansatser till riktiga resonemang så till vida att de offentliga projekten otvivelaktigt innebär vissa förbättringar i infrastrukturen som är av värde för näringslivet. I fråga om de privata investeringarna är läget emellertid ett annat. På flera ställen i propositionen sägs att devalveringen syftar till att öka konkurrenskraften och lönsamheten inom näringslivet. Vinstnivån och lönsamheten har också varit sjunkande och ligger nu enligt samstämmiga bedömningar på en alltför låg nivå och fortsätter att ha starkt negativa konsekvenser för företagens investeringsvilja och investeringsförmåga. föreslår emellertid regeringen att de vinster som skapas genom devalveringen på olika sätt skall neutraliseras och delvis dras in till andra, offentliga organ. Sålunda föreslås att av vinsterna skall spärras på ett räntelöst konto i och återfås först när investeringar görs. Därtill aviseras ett kommande förslag om ett embryo till s. k. vinstdelning. Detta innebär att företagen skall betala av utdelningarna verksamhet till någon kollektiv fond, sannolikt 4:e APfonden. Vi har tidigare avvisat detta förslag som ett första steg mot införande av kollektiva löntagarfonder. Regeringen anför även stabiliseringspolitiska skäl till dessa vinstdrag De påstås medverka till en lägre löneglidning. Det finns emellertid inga som helst studier eller andra erfarenheter som visar på något samband mellan löneglidning och vinstnivå. gjorde ganska ingående studier av en sådan hypotes, men ansåg sig kunna dra slutsatsen att något samband inte existerade. Inte heller andra studier har kunnat påvisa något sådant samband. Det motiv som anförs är därför inte korrekt, och några andra motiv till dylika vinstindragningar kan svårligen uppletas. Åtgärderna måste därför avvisas, både på grundval av deras långsiktiga konsekvenser för ekonomins funktionsförmåga och bristen på kortsiktiga stabiliseringspolitiska positiva verkningar. Kommentarer till regeringens förslag Som vi i det föregående utförligt motiverat anser vi att den socialdemokratiska regeringen slår in på en för samhällsekonomin skadlig väg genom sina redan beslutade och föreslagna åtgärder. Vi anser att förhållandena är sådana att en neddragning av de statliga transfereringsutgifternas ökningstakt är alldeles nödvändig. De besparingar inom detta område som tidigare beslutat om och som regeringen nu vill riva upp bör ligga fast. Vi avvisar därför de förslag i proposition 1982/83:55 om upphävande av beslutet om karensdagar, m. m. som i proposition 1982/83:50 kallas de fyra vallöftena. Den av beslutade inkomstskattereformen utgick bl. a. från en gemensam uppfattning om att inflationen måste pressas ned. Därför byggde man för reformperioden in en fast inflationsuppräkning av skatteskalan på en så låg nivå som genomsnittligt . Denna var avsedd att uttrycka statsmakternas ambition och att tjäna som norm för övriga aktörer i ekonomin. Men naturligtvis förpliktade den också statsmakterna att verkligen söka komma ned till den normerande inflationsnivån. Mittenpartiernas regeringspolitik var också inriktad på detta. Den socialdemokratiska regeringen har genom devalveringen, skattehöjningar och hotet från ett snabbt växande budgetunderskott helt sopat bort tanke på en inflationsnorm. blir inflationen tvåsiffrig och det torde inte vara lätt att hitta några ekonomiska aktörer som i sin planering räknar med att 5,5-procentsnivån skall kunna nås heller eller 1985.1 en första omgång medgav också socialdemokraterna i sin s. k. krispian att devalveringen rubbat skattereformens förutsättningar och inbjöd och till överläggningar om korrigeringar. Därefter har socialdemokraterna emellertid kommit fram till att ingen som helst justering skall göras i skatteskalans inflationsuppräkning. Istället föreslår man två åtgärder som helt saknar samband med skattereformen. proposition 50 heter det: Sedan fattat sitt beslut har den svenska kronan devalverats , vilket påverkar såväl inflationstakt som inkomstutveckling på ett sådant sätt att anledning föreligger att justera reformen . Därefter föreslår man något helt annat, nämligen dels en liten manipulation i några inkomstskikt av skatteskalan, dels en på visst sätt utformad avdragsrätt för fackföreningsavgifter. Något försök att förklara på vilket sätt en högre inflations- och inkomstökningstakt motiverar t. ex. avdrag för fackavgifter görs inte. Vi beklagar att socialdemokraterna på detta sätt valt att frånträda den samsyn som låg i skatteuppgörelsen och på så sätt urholkat skattereformen. Enligt uppfattning finns det anledning att i detta läge överväga en återgång till den automatiska indexuppräkningen, som tar hänsyn till den utveckling som faktiskt förevarit. Det är viktigt att skatteskalan ges ett förstärkt inflationsskydd. föreslår vi att beslutar om en uppräkning av basenheten från . till , vilket också är det värde som den automatiska regeln skulle ha givit. Denna åtgärd skulle då onödiggöra det ingrepp i skatteskalan som socialdemokraterna föreslår. Statsfinansiellt innebär den en mindre belastning än den två åtgärder som finns i propositionen. Vi har redan påpekat att förslaget om avdragsrätt för fackliga avgifter saknar samband med skattereformen. har tidigare av regeringen begärt en fyllig belysning av olika frågor i samband med de fackliga avgifterna och konfliktersättningama sorn underlag för ett ställningstagande. Detta har den socialdemokratiska regeringen totalt åsidosatt. En väg att komma till rätta med den bristande balans som finns i nuvarande regler skulle vara att inskränka skatteförmånen för arbetsgivarsidan. Propositionen innehåller inte heller minsta spår av analys av de praktiska problemen med den föreslagna avdragsrätten eller av de smittorisker som måste finnas när man nu bryter igenom ett eljest mycket starkt principiellt motstånd mot att medge avdragsrätt för utgifter av typen medlemsavgifter. Regeringens åtgärder innebär att inflationen ökar. Detta är ett allvarligt hot mot sparandet eftersom inflationen med dagens regler systematiskt gynnar improduktiva placeringar. Men regeringen nöjer sig inte med detta. Den anser också att villkoren för enskilt aktiesparande bör försämras. Förslagen innebär att man i huvudsak återgår till den fulla dubbelbeskattningen som haft en förödande inverkan tidigare. Vi anser att det uppsving för aktiemarknaden och i nyemissionernas omfattning som ägt rum är ett av de viktigaste tecknen på att det går att vrida den samhällsekonomiska utvecklingen rätt på . En vital aktiemarknad med kapacitet att ta emot stora regelbundna nyemissioner är nödvändig för att ge grunden för en långsiktigt positiv investeringsutveckling i de svenska företagen. Socialdemokraterna pekar nu på att deras åtgärder och förslag inte fått någon synlig negativ effekt på aktiemarknaden. Den kortsiktiga reaktionen eller månaderna är emellertid inte det viktiga, utan frågan om förtroendet för aktier som sparform. Lika väl som det tog innan stimulansåtgärderna gav resultat tar det naturligtvis innan negativa åtgärder gör det. Vi avvisar försämringen i villkoren för det s.k. skattesparandet och avskaffandet av den begränsade skattereduktionen för utdelning från börsföretag. Höjningen av kapitalskatterna, i första hand förmögenhetsskatten, är också en åtgärd som i praktiken har udden riktad mot sparande i produktiva former. Hårdast träffas banksparande och börsaktier, som värderas fullt ut till marknadspriser, medan den motsatta ytterligheten representeras av diamanter, metaller, konst osv. som över huvud taget inte förmögenhetsbeskattas. Fastighetsplaceringar i spekulationssyfte torde ofta ske med belåning som gör att någon skattepliktig förmögenhet inte föreligger. En annan situation där såväl förmögenhets- som arvs- och gåvoskatten kan bli en mycket allvarlig belastning är den som föreligger för expansiva familjeföretag. Visserligen finns där förmånliga värderingsregler, men för framgångsrika företag kan den skattepliktiga förmögenheten ändå bli stor. Vi vill erinra om att en särskild utredning (företagsskattekommittén) har i uppdrag att söka lösningar på de svårigheter som , utan ytterligare skärpning av kapitalskatterna, föreligger. Mot den angivna bakgrunden avvisar vi förslagen om skärpning av förmögenhets- och arvs- och gåvoskatterna. Vi vill särskilt peka på det självmotsägande i att å ena sidan säga sig önska en stark utveckling av industrisektorn vilket måste bygga på en expansion av många små och medelstora företag, och å andra sidan skapa sådana skattevillkor att denna expansion skulle knäcka företagens ägare. Det är inte fördelningspolitik, det är den samhällsekonomiska motsvarigheten till ett självmål. Nya skatter och avgifter Som ett led i offensiven för att få fart på föreslår socialdemokraterna tre nya skatter. Inget av förslagen har remissbehandlats i vanlig ordning och endast ett har granskats av lagrådet. anser det vara av yttersta vikt att begränsa ökningstakten i bostadssubventionerna för att klara målet att nå balans i samhällsekonomin. Vi vill minska de generella subventionerna till förmån för de selektiva, typ bostadsbidrag. Dessa tankegångar präglade proposition 1981/82:124 om ändrade regler för räntebidrag och bostadsbidrag m.m. samt om införande av en hyreshusavgift. De minskade räntebidragen skulle till följd av hyreslagens bruksvärderegler leda till en allmän höjning av hyresnivån. Därmed skulle även hyran höjas i de fastigheter som inte omfattades av räntebidragssystemet trots att fastighetsägarna inte haft motsvarande kostnadsökningar. För att motverka denna orättvisa föreslog vi en hyreshusavgift för de hyreshus som inte omfattades av räntebidragssystemet. Regeringen för nu fram ett annat förslag till hyreshusavgift. Det skiljer sig på avgörande punkter från det av oss föreslagna hyreshusavgiftsförslaget. anser det viktigt att den ansvarsfulla ekonomiska politik som vi fört i regeringsställning fullföljs. I och för sig är situationen nu förändrad i så måtto att socialdemokraterna vill sätta in hyreshusavgiften inte som ett led i ett besparingsprogram, som den tidigare regeringen avsett, utan som en finansiering av nya bostadssubventioner. Vi avvisar nu den förändring av den tidsmässiga avgränsningen av hyreshusavgiften som regeringen föreslår och som innebär att tillämpningsområdet utvidgas till sådana hus som har värdeår fr. o.m. 1958 till 1974. Vi motsätter oss alltså den av bostadsministern förordade hyreshusavgiften och yrkar bifall till den typ av hyreshusavgift som föreslogs i ovan nämnda proposition med undantag för obebyggd tomtmark och saneringsfastigheter. Vi finner det beklagligt att regeringen vill smyga igenom sitt förslag utan ordentlig utredning och remissbehandling. Lagrådet har på denna punkt anfört berättigad kritik. har tidigare, i samband med folkomröstningen om kärnkraften, givit uttryck för uppfattningen att de snabba prishöjningarna på energi ger upphov till en form av inflationistiska övervinster på äldre vattenkraftsanläggningar. Genom energiskattekommitténs arbete har det emellertid visats att det är mycket svårt att klarlägga hur dessa övervinster skall kunna isoleras och göras föremål för särskild beskattning. Det förslag om en särskild skatt på vattenkraftproducerad el som regeringen nu lagt fram tillgodoser definitivt inte de krav som måste ställas. Den föreslagna skatten ansluter över huvud taget inte till något vinstmått utan är en ren styckeskatt på försäljningen. En sådan kan vi inte acceptera. I nuvarande samhällsekonomiska läge måste man enligt vår mening också beakta att en särskild skatt som berövar de vattenkraftägande företagen ekonomiska resurser skulle slå hårt främst i de delar av landet som redan detta förutan har svårast att säkra en positiv utveckling. Ur regionalpolitisk synvinkel slår skatten med andra ord olämpligt. Det är ytterligare ett skäl till att vi nu avvisar det framlagda förslaget. Speciellt hårt kommer den aviserade skatten att slå mot mindre vattenkraftverk. Där kommer den också att direkt motverka de stödåtgärder som Oljeersättningsfonden har för att öka elproduktionen i vattenkraftverk med en effekt av 1500 kW eller mindre. För dessa mindre kraftverk blir skatten inte bara administrativt betungande utan den får också negativa konsekvenser för den industri som tillverkar mindre turbiner, elutrustningar etc.