mot · G5022395 · 1982-04-01 00:00:00 — Samordnad datapolitik (prop. 1981/82:123) Ur liberal synpunkt är fyra områden särskilt viktiga: - att statens datorer skall fungera så att de är medborgarna till hjälp och inte till onödigt obehag - att datorerna på arbetsplatsen skall göra livet lättare, inte svårare, för de arbetande - att datatekniken skall användas till att ge mer sysselsättning (antagligen av nytt slag), inte att minska sysselsättningen totalt - att datakommunikationerna skall vara mångmedia, inte monopoliserande massmedia. Statens datorer skall alltså vara medborgarna till en hjälp, inte till en börda. För detta behövs bl. a. att får bättre och tidigare insyn i hur de stora statliga datasystemen läggs upp. Det är vidare viktigt att man tar verklig och tidig hänsyn till de anställdas synpunkter och inte minst till dem som får bära de yttersta konsekvenserna av dem - allmänheten. Inget datasystem bör få sättas upp, om det är så skapt att det förutsätter mänsklig felfrihet och därför gör rättelserutinerna långa och besvärliga. Inte heller får man missbruka statens och kommunernas dataregister så att den enskilde blir tvungen att bevisa sin oskuld gentemot de allvetande datorerna. Datorns uppgifter får aldrig vara bevisunderlag, utan bara indicier som föranleder vidare undersökning. Detta gäller i särskilt hög grad de samkörningar som kan komma att tillåtas. Männskornas konkreta krav på sin arbetsplats måste vidare arbetas in i mjukvaran ända från början. Därför får de tekniska högskolorna inte utbilda maskinspecialister, som inte vet något om människor. Datakommunikationerna måste vara mångfaldiga. Närradions utmärkta princip om såvitt möjligt fri tillgång till yttrandemaskinerna måste tillämpas på datanäten, i motsats till ett system med en eller några få auktoriserade sändare. Tekniken skall hjälpa oss att kommunicera med varandra i sidled, inte bara att lyssna på budskap från ett enda håll. Med utgångspunkt från dessa principer vill jag kommentera några av förslagen i proposition 1981/82:123. Ett väsentligt förslag i denna proposition är inrättandet av ett centralt organ inom för att administrera teknikupphandling inom Detta organ skall administrera och fördela 70 milj. kr. Ett antal oönskade konsekvenser av ett genomförande av förslaget kan befaras, om inte särskilda åtgärder vidtas. STU är mitt uppe i genomförandet av ett större antal teknikupphandlingar. Teknikupphandling tar normalt upp emot att genomföra, och utvärdering av pågående projekt har naturligen inte ännu kunnat göras. Vissa erfarenheter finns. Projekt som DASIS (Datorn i sjukvården) har t. ex. visat att stor flexibilitet och administrativ innovationsförmåga behövs för att föra projekten framåt. Även om en teknikupphandlingsmodell har utarbetats som kan läras ut, visar erfarenheten att varje projekt tenderar att bli unikt. Beställargruppen, tekniknivån, finansieringen av de olika upphandlingsfaserna leder till olika lösningar i olika lägen. Mot denna bakgrund framstår det som utomordentligt viktigt att kompetensgränserna mellan STU och det tilltänkta nya organet noga övervägs, så att STU inte berövas möjligheten att fortsätta sina dataupphandlingsprojekt såväl på det nämnda området som på ett antal andra samhällssektorer. Vidare är en erfarenhet av de senare årens arbete att de intressantaste nya datatekniska tillämpningarna ofta är en kombination av datateknik och andra teknikområden. Här har vi t. ex. mekanik, optik, grafisk teknik, logistik och materialstyrning, CAD (Computer-aided design) transportteknik, kommunikationsteknik, elektronik och elektroteknik, signalbehandling, mätteknik m. m. Administrativ databehandling, även inom offentlig sektor, får mer och mer teknikinnehåll. Som påtagliga exempel kan nämnas kontorsautomation, drift och underhållsfrågor av anläggningar för och statlig verksamhet, kommunalteknik (mätning, kartor, registerhållning, energibesparing m. ), information, affärsutveckling för statliga affärsdrivande verk och även andra myndigheter (t. ex. SCB, lantmäteriverket). Skall teknikupphandlingarna bli intressanta måste problemställningarnas hela räckvidd beaktas. Det specifikt datamässiga blir i själva verket mer sekundärt trots att projekten vid ett första påseende kan tyckas beröra enbart administrativa databehandlingsproblem. Hur det påtänkta nya statliga organet skall kunna uppehålla alla dessa kontaktytor kräver noggrant övervägande. En ytterligare faktor som blivit alltmer uppenbar är att leverantörer, kommunala beställare, m. fl. fått betydligt svårare att orientera sig om olika statliga aktiviteter när det gäller teknikupphandlingshjälp, finansiellt stöd m. m. Detta förhindrar att man får det positiva resultat som åtgärderna, sedda var och en för sig, åsyftar. Ytterligare ett nytt organ för teknikupphandling inom dataområdet riskerar att förvärra situationen. Olika principer för stöd till leverantörer och beställare kan t. o. m. leda till konkurrens om de bästa teknikupphandlingsprojekten mellan olika organ, vilket knappast är ägnat att stärka förtroendet för teknikupphandlingsinstitutet som sådant. Det är alltså av största vikt att det nya statliga organet inte tillåts träda in i sådan konkurrens, utan tvärtom får sådana direktiv och regler att STU får fortsätta det arbete som har påbörjats och inte blir hindras i sin verksamhet. Arbetarskyddsfonden har begärt att få disponera 45 milj. kr. för ett femårigt program för bättre arbetsmiljö och arbetsorganisation vid utnyttjande av datorer och mikroelektronik. I propositionen föreslås att ytterligare ett anslag på 1,5 milj. kr. under vartdera av tre kommande år skall läggas till detta projekt, som ännu inte är påbörjat. De medlen skulle användas till s. k. konsekvensstudier av datoriseringen. Enligt min mening bör dessa forskningsbidrag särskilt utnyttjas till att studera hur de slutliga mottagarna och användarna av datorernas produkter kan bli bättre tillfredsställda. Jag syftar härmed på sådana problem som jag närmare beskrivit i min tidigare, men ännu icke behandlade, motion 1981/82:179. Där skildras utförligt vilka svårigheter och problem som datorerna kan medföra för medborgarna, som aldrig tillfrågas vid systemens uppbyggnad. Det finns, såvitt mig är bekant, ingenstans i världen någon organisation eller myndighet som funnit ett sätt att involvera de verkliga slutanvändarna i datorernas uppbyggnad, ehuru det existerar teoretiska förslag till detta, bl. a. av professor i . Ett lämpligt projekt för de extra forskningsbidrag som föreslås i motionen skulle alltså vara att ta fram modeller för en sådan medverkan. Jag medger att Arbetarskyddsfonden egentligen är till för att tillvarata de anställdas intressen, inte kundernas. Men nöjda kunder är i längden en fördel även för de anställda, som annars får ta emot deras klagomål utan att kunna göra något åt det. Det finns vidare hos STU planer på att sätta upp experimentkontor, för att studera vad som händer när nya idéer tas i bruk. Där skulle nya tekniska och organisatoriska lösningar kunna prövas. I första hand har man tänkt på vanliga kontor inom offentlig förvaltning. Det finns antagligen flera olika sorters arbetsplatser där man kunde studera hur datorisering påverkar arbetssituation, kreativitet och projekteringsresultat. Man kunde exempelvis samarbeta med den forskning angående datorstödd projektering som planerar. Med en sådan användning av de 4,5 miljonerna skulle man kunna komma fram till några nya och användbara forskningsresultat. En utomordentligt viktig del av datapolitiken är att rätten till information, både att ta del av och att sprida den, utvidgas så långt som möjligt. Nya medier och ny teknik öppnar nya möjligheter för information och kommunikation. Det är då nödvändigt att de som vill utnyttja dessa möjligheter inte kommer i beroendeställning till statliga monopolorgan. Användningen av datateknik kan ge möjligheter till ökad informationsfrihet. Ett exempel på detta är teledata - något som kan bli tillgängligt för många med hjälp av det vanliga telefonnätet och en knapptillsats till de vanliga TV-apparaterna. Sådana apparater kan också finnas på postkontor, kommunalkontor, bibliotek etc. och behöver således inte bara vara privata. Offentlighetsprincipens tillämpning kan därmed vidgas och stärkas, särskilt om datavision används för samhällsinformation - inte minst till de resurssvaga. Datateknik bör utnyttjas för att främja kommunikation nedifrån och uppåt i samhället som komplement till vår nuvarande enkelriktade masskommunikation. Informationssystemen i ett demokratiskt samhälle måste anpassas till mottagarna och inte bara till sändarna. Möjligheter till aktiva frågor och svar från mottagarna måste alltid finnas i sådana system. Dataforskningen bör därför bl. a. inriktas på studier i decentraliserade interaktiva datanät, både ur teknisk, juridisk och social synpunkt. Tryckfriheten och yttrandefriheten kan ges en bredare innebörd om nya datamedier växer fram. De tekniska förutsättningarna finns att för kulturdebatt och politisk debatt kan föras via datamedier. Det kan ge ett ökat deltagande men medför också nya problem. Detta berör upphovsrätten och tryckfriheten - problem som måste uppmärksammas . Information om arbetstillfällen, bostäder, kultur m. m. men också konsumentupplysning kan förmedlas snabbare och lättare till fler med datateknikens hjälp. Det kan t. ex. ske genom regionala datorstödda informationscentraler. Det är väsentligt att medborgarna kan ha tillgång till databankerna utan att det går att kontrollera vem som har frågat vad. Datalagen måste tillämpas även på sådana kundlistor. Anonymitetsskyddet får inte upphävas av en ny teknisk uppfinning. Datadelegationen bör ägna särskilt intresse åt att se till hur alla de olika åtgärder och innovationer som förekommer på informationsteknikens område samordnas, så att de leder till större informationsfrihet och inte till mindre. Utbildning i datateknik, dess användning och konsekvenser, är givetvis nödvändig och bör ske på alla nivåer. Både sorn grundutbildning, högre utbildning och folkbildning bör den läggas upp så att jämställdhetsaspekter beaktas. När datadelegationen lämnar förslag om hur de 10 föreslagna miljonerna kronor skall fördelas på en bred utbildning, bör den därför åläggas att samråda med antingen eller , så att dessa synpunkter blir tillgodosedda. Den viktigaste och mest närliggande uppgiften för datadelegationen, så länge den fortsätter, är att hjälpa att få en klar överblick över hur de stora statliga datasystemen förbereds, planeras och värderas. Datadelegationen bör koncentrera sitt arbete på detta och inte på en allmän datapolitik som tenderar att bli alltför vag i konturerna och föga konkret. Den bör därvid särskilt inrikta sig på att tillvarata de slutliga användarnas, dvs. allmänhetens, intressen så länge det inte finns något speciellt organ som gör detta. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs 1. att beslutar ge regeringen till känna vad i motionen anförts om de övergripande målen för datapolitiken vad gäller integritetsskydd, dataarbetsplatsers anpassning till människors förutsättningar, utvecklingen till fria mångmedier i stället för monopolstyrda massmedier och ökade sysselsättningsmöjligheter med hjälp av datatekniken, 2. att beslutar ge regeringen till känna vad i motionen anförts om åtgärder för att ge en klar kompetensbeskrivning mellan å ena sidan det i propositionen föreslagna nya teknikupphandlingsorganet och å andra sidan redan befintliga sådana, innebärande bl. a. uppdrag till STU att vidareutveckla pågående arbete inom teknikupphandlingen, 3. att beslutar ge regeringen till känna vad i motionen anförts om precisering av användningen av det föreslagna anslaget till Arbetarskyddsfonden, 4. att beslutar ge regeringen till känna vad i motionen anförts om uppdrag till datadelegationen att efter samråd med JämO eller jämställdhetskommittén utforma fördelningen av medel för bred datautbildning så att utbildning av kvinnor inom dataområdet främjas.