mot · G5021334 · 1982-01-26 00:00:00 — Motion 1981/82:1334 m. fl. Film- och videobranschens samhällsansvar Med allt tätare mellanrum blir vi hårdhänt påminta om att våldet utgör en del av verkligheten omkring oss. Vi kan uppleva det både fysiskt och psykiskt i vår dagliga närmiljö och genom en tekniskt alltmer utvecklad media som film och video. Dessa företeelser utvecklar en smygande tendens till ökat bruk av våld och hot om våld som sprider rädsla och otrygghet. Det är lätt att i det här sammanhanget peka på samhället, som det nu en gång är uppbyggt med alla sina fel och brister som roten till det onda. Även om det är sant så är det en sanning på lång sikt och inger lätt en känsla av vanmakt. Men när det gäller åtgärder mot våldet så efterlyses nu något som kan göras snart och effektivt i en akut situation. Det finns säkert en elementär värdegemenskap grundad på kända begrepp som solidaritet, hänsyn, medkänsla varur normer kan spira fram, möjliga för var och en att självmant anamma och införliva med den egna personen. Därför måste kravet på samhällsansvar vidgas till att gälla massmedierna. I det här sammanhanget vill vi särskilt peka på den påverkan som film- och videoindustrin utövar. Antagandet att nöjesvåldet föder verkligt våld är visserligen inte strikt vetenskapligt bevisat, men kända forskningsresultat uppvisar en tillräcklig grad av samstämmighet inom den begränsade ram för exakthet som empiriska studier erbjuder. Samstämmigheten är fullt tillräcklig för att väcka oro också hos dem som erfarenhetsmässigt konstaterar sambandet mellan nöjesvåld och verkligt våld, spår som förskräcker. Att reklamfilm har förmåga att påverka människor är allmänt erkänt annars skulle den inte användas. Därför är det logiskt att räkna med att framställning av våldet via film och video också har en impulsgivande inverkan på vissa grupper av människor. Dessa media når miljoner människor och har därmed stor genomslagskraft. En grupp som inte låter tala om sig så mycket är offren för det tillämpade våldet som oftast göms och glöms i tystnad. Frågan är ändå om samhället som helhet, den unga lättpåverkade generationen i synnerhet, inte utsätts för en långsiktig, genomgripande påverkan som obevekligt förändrar och brutaliserar förhållandet människor emellan. Om det förhåller sig så är det en trygghetsförlust för den svage och ängslige i vårt samhälle. Man har länge talat om aniaramänniskor. Det är nog få människor som på egen hand kan leva upp till den hårdkokta tuffhetens människoideal. Men det finns troligen fler som i grupp kan uppleva en identifikation av det idealet. Men den grupp är säkert störst som kan 1 1981/82. förnimma den, låt vara subjektiva, osäkerhet och ängslan som lätt sprider sig utmed gator och torg. När det nu ovedersägligen är så att våldet utövar en direkt och indirekt påverkan så att det både avtrubbar känslan inför åsynen av utövat våld och stimulerar genom modeller, mönster och efterhämtning till andra former av våld, då borde också motsatsen kunna bli fallet. Föreligger inte här en fantastisk utmaning som kunde skapa positiva förebilder att ta efter? Det är inte sedelärande berättelser man är betjänt av utan det djupare motivet hur människor kan upprättas i självaktning och värdighet. Producenter och distributörer inom film och video har ett stort samhällsansvar och vi har därför rätt att ställa krav på dessa media - nu speciellt på videobranschen. Ett sådant krav är inte orimligt dels med tanke på dess stora inflytande på attityder och värderingar, dels med tanke på de kulturpolitiska principer som en enig riksdag beslutat bör gälla för filmen och kulturlivet i övrigt. Den marknad som samhället erbjuder producenter och distributörer att verka på måste dels motsvaras av anspråk på socialt ansvar, dels på det krav som föräldrar har rätt att ställa på samhället när det gäller att möta störtfloden av osmaklighet, okultur och som den enskilde föräldern inte har makt att ställa upp mot. Vad som upplevs som alltmer angeläget är att finna framkomliga vägar för det ansvar som samhället har rätt att ställa gentemot film- och videobranschen. En frihet som aningslöst missbrukas utan tanke på den verkan det har på människors fysiska och psykiska hälsa med vinstintresset som enda drivfjäder måste begränsas. Frågan är inte om utan hur det skall ske. En framkomlig väg vore kanske att en överenskommelse träffades mellan företrädare för samhällets intressen och film- och videobranschen. En sådan överenskommelse gjordes med framgång mellan , lekmiljörådet och leksaksbranschen genom vilken utbudet av krigsleksaker stoppades och leksaksbranschens sociala ansvar manifesterades. En insikt om att något måste ske har vaknat. Föräldrar och skola kan inte ensamma axla ansvaret och rida spärr mot nedrivande krafter. De får inte lämnas i sticket. Alla goda krafter i samhället måste tas i anspråk. I då man självklart räknar med företagens samhällsansvar, då samhället ställer upp på så många sätt och då kraven på den fysiska miljön stiger blir det också naturligt att film- och videobranschens samhällsansvar accentueras, att samhället hävdar en andlig och kulturell nivå som ger livskvalitet i dess bästa bemärkelse. Mediatekniken måste mera användas i det godas tjänst, och denna utveckling borde kunna ske i samverkan mellan samhället och mediabranscherna. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen hemställer att överläggningar upptas med företrädare för film- och videobranschen syftande till ett avtal mellan staten och film- och videobranschen beträffande dessas samhällsansvar. () () () () 1* 1981182.