mot · G502516 · 1982-01-21 00:00:00 — Skolan och hemmen har ett betydande ansvar när det gäller att stärka och befästa normer och att kontrollera att de följs. Det är nödvändigt att hem och skola gemensamt arbetar med frågor om normbildningen. Föräldrar behöver stöd i akutsituationer, t. ex. vid en sniffningsepidemi, snatteri, mobbning etc. Vi föreslår därför att speciella grupper tillsätts för att utarbeta broschyrer kring temat tonårsproblem. Nackdelen är emellertid att föräldrarna ofta hålls utanför. De får inte kännedom om sina barns svårigheter förrän missförhållandena tagit stora proportioner. Föräldrarnas möjligheter att på ett så sent stadium hjälpa barnet har då blivit avsevärt mindre. Eftersom det dock är föräldrarna som har det fulla ansvaret för barnet, bör de beredas möjlighet att så snabbt som möjligt komma till barnets hjälp. Det borde därför vara en angelägen uppgift för skolpersonalen att redan då missförhållanden yppas kunna inrikta sitt arbete på att få barnets medverkan till att föräldrarna kontaktas och att barnet, föräldrarna och skolan därefter i samråd vidtar de åtgärder som kan vara behövliga. I de allra flesta fall skulle en sådan samverkan leda till bättre resultat än om föräldrarna medvetet utesluts från medverkan. Det är en vanlig förhoppning att man genom fritidsverksamhet kan förebygga brott hos ungdomar. Resultaten av viss intensivförsöksverksamhet manar till försiktiga bedömningar, när man tror sig kunna minska ungdomskriminaliteten genom fritidsengagemang. Man kan lyckas nå ungdomar som är i riskzonen för brott, men verksamheten leder sannolikt inte till någon nämnvärd minskning av pågående brottslighet i området. Fritidsverksamhet har dock positiva resultat hos unga deltagare, hos ungdomar som deltar mycket och i grupper med en mindre andel problemungdomar. Även om de genomförda undersökningarna tyder på att fritidsverksamhet direkt endast marginellt påverkar ungdomskriminaliteten anser vi att en breddad engagerad ungdomsverksamhet som brottsförebyggande moment på lång sikt har förutsättningar att hålla ungdomskriminaliteten nere. Det är viktigt att ta till vara ungdomars verksamhetslust. Det måste finnas möjligheter för dem att engagera sig i idrottsliga, humanitära, politiska, kulturella och andra ideella verksamheter. De ideella organisationerna spelar härvid en betydelsefull roll. som den kommunala verksamheten kan bibehållas, måste man framför allt stödja och underlätta arbetet för de ideella organisationerna. Tyngdpunkten bör läggas på att tillhandahålla lokaler och hjälp till ledarutbildning. Vi anser att även fritidsaktiviteter skall fostra till ansvar och hänsynstagande. Det finns exempel på hur tonåringar på ungdomsgårdar ofta inte behöver ta följderna ens för de enklaste handlingar. Går något sönder ersätts det med något nytt. En sådan låt-gå-mentalitet motverkar i längden allt det som vi försöker bygga upp i samhället. Sådant som ungdomar förstör eller har sönder skall de inom rimliga gränser återställa eller återbetala, i sista hand genom att föräldrarna åläggs betalningsskyldighet. Konsekvenserna av arbetslöshet kan leda till skilda reaktionssätt. Ett är ilska, andra kan vara undandragande, isolering och en tilltagande passivitet. Vid långvariga arbetslöshetsperioder förlorar den arbetslöse tidskänslan. Isoleringen och passiviteten blir dominerande ju längre arbetslösheten varar. Det är främst reaktioner av det senare slaget som finns rapporterade när det gäller arbetslösa ungdomar. De har få vänner kvar från skolan, och de tycks inte lyckas skaffa sig nya. Kontakten arbetslösa ungdomar emellan förefaller vara mer slumpartad som resultat av att ungdomar händelsevis träffas. En förklaring till tendensen till isolering från jämnåriga kamrater kan vara att de arbetslösa ungdomarna saknar de ekonomiska resurser som krävs för att vara medlem i den rådande ungdomskulturen. Ungdomarna är f. ö. sällan arbetslöshetsförsäkrade. Passiviteten är nära kopplad till den känsla av maktlöshet och meningslöshet som de arbetslösa ungdomarna känner mot arbetsgivare och mot arbetsförmedlare. En vanlig uppfattning är att det inte är någon mening med att gå till förmedlingen. Osäkerheten är det mest karaktäristiska draget i de första försöken att ta sig in i arbetslivet. Ett annat uttryck för osäkerheten är oviljan mot att byta bostadsort. Bland arbetslösa ungdomar i storstäderna finns också en ovilja mot att flytta från stadsdelen. Det är endast i den invanda miljön som dessa ungdomar känner sig säkra. Att varken höra hemma i skolan eller i arbetslivet kan leda till en meningslös tillvaro, där all tid blir fritid. Den vanligaste sysselsättningen för arbetslösa ungdomar tycks vara att sova bort den tid då deras kamrater är i skolan eller arbetar. Sökfrekvensen efter jobb sjunker stadigt med långvarigheten på arbetslösheten. Isoleringen och passiviteten leder också till vantrivsel. I det tomrum som uppstår kring den arbetslöse unge framkallas också därmed känslor av mindervärde. Självförtroendet rubbas, och därmed ökas risken för att ambitions- och aspirationsnivån på både arbete och livet som helhet sänks. Hur relationerna mellan arbetslöshet och kriminalitet hos ungdomar ser ut vet man inte. Någon studie, som mer bestämt kan visa hur detta samband ser ut, har ännu inte gjorts. Att det föreligger ett samband mellan arbetslöshet och kriminalitet antas dock av flera orsaker. Ett sådant samband är arbetslöshet-alkohol-narkotika. Många ungdomar som börjar med tung narkotika som heroin och amfetamin dras in i detta genom att de är arbetslösa. Under långa arbetslöshetsperioder kommer de in i ett dagdrivarliv tillsammans med kamrater i samma situation. Knarket och gemenskapen kring det blir avbrott i tristessen. Efter hand blir för en del ungdomar awikartillvaron alltmer dominerande, och de får allt svårare att komma i gång med arbete även om de skulle få ett jobb. Ungdomsarbetslösheten måste angripas på flera sätt. Avgörande ur brottsbekämpningssynpunkt är dock att ungdomar efter måste tillförsäkras ordnad fortsatt sysselsättning antingen genom studier eller genom arbete. Ett arbetslöshetstillstånd efter synes vara mest allvarligt. Utvecklingen på arbetsmarknaden och de sociala effekterna av speciellt ungdomsarbetslösheten är ett centralt samhällsproblem. har ungdomarna fortfarande betydande svårigheter att få arbete på öppna marknaden. Den s. k. ungdomsgarantin har inneburit att åtgärder och ansträngningar sätts in för att tillförsäkra samtliga ungdomar arbete, praktik eller utbildning. Arbetsmarknadsmyndigheterna fortsätter sina ansträngningar. Arbetsförmedlingen byggs ut, och verksamheten intensifieras särskilt för ungdomsgrupperna. Beredskapsarbete tas fram på olika sätt, och man söker intressera ungdomarna för olika former av utbildning. Många är emellertid skoltrötta och har lämnat med i vissa fall svaga betyg. För att kunna föreslå och inte minst kunna vidta effektiva åtgärder erfordras en långtgående kännedom om ungdomsarbetslöshetens orsaker. Det är inte bara nivån på utbudet av lediga platser det handlar om. Det finns en rad faktorer av betydelse i sammanhanget: o betydelsen av att minderårigas löner och lönesatser ökats proportionellt mer än de äldres ; o samspelet mellan arbete och utbildning/praktik; o snedvridande effekter av parallella utbildningssystem och nivåerna för studiestöd i olika system jämfört med lönenivåerna; o arbetsgivarnas attityder, t. ex. kostnadsaspekter; o arbetssökandes attityder, t. ex. invändningar mot arbetsmiljön; o arbetsförmedlingens arbetssituation; o åldersgräns ur arbetarskyddssynpunkt; o ekonomiska skyddsnät; o stödet till lärlingsutbildningen i relation til! annan utbildning och beredskapsarbete för ungdom; o debatten om betygsfri skola; o krav och ekonomiska bindningar som trygghetslagarna lägger på arbetsgivarna; 0 samhällets ungdomspolitik, omsorgs- och uppfostringsproblem. Flera undersökningar visar att fler unga personer skulle ha varit anställda om inte de s. k. trygghetslagarna fått nuvarande utformning. De höga introduktions- och minimilönerna för privatanställda unga är också ett problem. Spännvidden till fullärda yrkesarbetare är alltför liten. Allt detta gör att arbetsgivarna ställer sig tvekande till nyanställningar av unga. Ytterligare förklaringar till ungdomsarbetslösheten finns att söka i den nya skolans funktionssätt. Skolan alstrar skolleda och studieavbrott. Skolan ger inte heller en tillräcklig yrkesförberedelse som den brygga in på arbetsmarknaden som bl. a. företagsskolor och lärlingsutbildning utgjort förlorat i betydelse. Det uppges från hantverks- och småindustriorganisationernas sida att man beräknar att ca 15 000 ungdomar skulle kunna få lärlingsutbildning, om erforderligt stöd ges från samhällets sida. T. ex. på samma nivå som de studiemedel som utgår till studerande i gymnasieskolan. Sysselsättningsläget för ungdomar är mycket allvarligt, i synnerhet i regioner med vikande sysselsättning i stort. 1 allmänhet är dåliga, drabbas ungdomar hårdast. För att erhålla yrkesutbildning tvingas många ungdomar i avfolkningsområden att flytta från hemorten. En utbyggd yrkesutbildning inom skolans ram kan härvidlag ge positiva effekter. Sådan utbildning måste emellertid kompletteras med en förstärkt företagsutbildning. För att främja yrkesutbildning av ungdomar utgår bidrag till lärlingsutbildning inom företagen, en utbildning som skall vara minst treårig. Fördelarna med lärlingsutbildningen är, förutom utbildningsmomentet, att dylik utbildning normalt leder fram till fast anställning. En starkare satsning på lärlingsutbildningen skulle alltså kunna leda till att fler ungdomar kan stanna på hemorten och därmed undvika det främlingskap och den kontaktlöshet på den nya orten som erfarenhetsmässigt kan leda till problem. För de ungdomar som önskar utbildning i stället för beredskapsarbete erbjuds en möjlighet att stanna på hemorten, t. ex. inom småindustri och hantverk, i stället för att flytta till orter med andra utbildningsmöjligheter. Enligt vår mening bör därför de bidrag som utgår inom arbetsmarknadspolitikens ram omfördelas på så sätt att ersättningen till lärlingsutbildningen ställs i paritet med arbetsmarknadsstödet. Särskilda åtgärder måste också vidtas för att underlätta ungdomens inträde på arbetsmarknaden. Ungdomar såväl på högstadium som inom gymnasieskolan måste få ökade möjligheter att vara verksamma ute i arbetslivet. Den nuvarande pryoverksamheten torde inte alls ge den inblick, erfarenhet och sociala träning som bör vara syftet med verksamheten. Vad som erfordras är att ungdomar med intresse för ett visst yrkesarbete bereds möjlighet att pröva på detta och i planerad form så att en värdering av erfarenheterna för varje elev blir möjlig. a. dylika åtgärder kan ett felaktigt val av studieinriktningen eller yrkesarbetet undvikas och elevernas föreställningar om arbetslivet ges en mera verklighetstrogen prägel. Det är angeläget att arbetsgivarna har ett organ att hålla kontakten med när det gäller ungdomarnas praktik- och yrkesintroduktion. Många arbetsgivare kan ta emot ett betydligt större antal ungdomar än vad som f. n. sker om villkoren för ungdomarnas introduktion i arbetet blir annorlunda. Ofta utgör de alltför höga begynnelselönerna för ungdomarna ett allvarligt hinder att ordna arbete åt dem. Det är en viktig uppgift att finna sådana övergångsformer mellan skolans praktikformer och de fullbetalda arbetena att ungdomarna successivt kan få sin lön upptrappad och få full marknadsmässig ersättning. Möjligheterna att göra provanställning kommer att öka som följd av riksdagsbeslut . Olika former av lärlings- och praktikantanställningar är mycket angelägna att få till stånd, och kommunerna måste vara beredda att här ge ekonomisk hjälp att ordna ersättning för arbetsgivarens insatser för utbildning och handledning. Principen om att skolorganisationen skall arbeta vidare med elever som slutar resp. gymnasiet är angelägen. Detta uppföljningsansvar bör kunna utökas så att det omfattar också den hjälp som de värnpliktiga behöver i samband med utryckningen från den första tjänstgöringen. Från dessa utgångspunkter är det viktigt att den kommande praoverksamheten, som skall ersätta pryo, från början får den inriktningen att den kan medverka till en smidig inslussning av ungdomar till näringslivet. Annars kan det bli problem med skoltrötta elever. En del är trötta över huvud taget och försämrar stämningen bland övriga anställda .Mångå företag föredrar därför att ha eleverna kvar hos sig på företaget i stället för varvad utbildning med teori i skolan och praktik på företaget. Andra företag har andra erfarenheter som visar att man bör prioritera den varvade utbildningen. Detta visar att problemet inte är enhetligt. Miljöfaktorerna har stor betydelse i sammanhanget. En viktig förklaring till dessa variationer är att verklighetsförankringen är dålig i skolan. Det gör ungdomarna dåligt motiverade för arbetslivet. Näringslivets villkor för att ta emot elever har förbättrats. Varför tar då inte fler företag emot ungdomar? Svaret ligger till en stor del i att debatten gentemot företagen så länge varit negativ. Detta parat med dåliga kunskaper i skolan om arbetslivet och lågt intresse hos många elever har gjort att de helt enkelt tröttnar. Det är inte säkert att en ändring av trygghetslagarna över vänder på dessa trender i attityder och handlingsmönster. Det fordras åtskilligt mer än generösare regler för provanställning. En stor del av landets ungdomar går till gymnasieskolan. Av dessa går ca hälften till teoretiska linjer. Genom ett traditionellt hårt könsbundet val halveras dessutom antalet presumtiva kandidater till industriarbete - de flesta industribranscher slåss därför om av en årskull. De som valt teoretiska linjer och ej fortsatt till högskolan anser att de utbildat bort sig från industriarbetet. Det är därför nödvändigt att antingen dimensionera om gymnasieskolan mot mera praktisk utbildning eller förmå ungdomen att se en teoretisk gymnasieutbildning som en allmänbildning som inte utesluter ett industriarbete. Det behövs en bred allmän utbildning som bas för många kvalificerade yrkesarbeten i en alltmer internationaliserad och teknologiskt komplicerad industri. Företagens utbildningsinsatser för ungdomar har under de senaste decenniernas skolreformer ej betraktats som likvärdiga i jämförelse med skolförlagd utbildning, som därför blivit dominerande. Yrkesutbildning i industrins egen regi har minskat från 1980, medan det offentliga ökat sin andel från till . Skall klara samhällsekonomin måste industrin ha tillgång till yrkeskunnig arbetskraft på alla nivåer inom företagen. Industrin lider emellertid brist på yrkeskunniga medarbetare, särskilt yrkesarbetare. Anledningen till detta förhållande är att ungdomar i mindre utsträckning än tidigare velat söka sig till industriarbete. De arbetslösa ungdomarna är givetvis en viktig rekryteringsgrupp. Det är angeläget att dessa erbjuds utbildning eller yrkesintroduktion av varierande längd för att utbildas inom områden där det finns sysselsättning. Det är utomordenligt väsentligt för den arbetslösa ungdomen att kunna få ett reguljärt arbete på den öppna arbetsmarknaden framför att vara hänvisade till den konstlade sysselsättning som bl. a. beredskapsarbeten innebär. I skolan är syokonsulenternas uppgift att översiktligt och sakligt söka informera om hela arbetslivets yrkes- och utbildningsvägar. Den utbildning som av statsmakterna fastställts för syokonsulenter är icke tillrättalagd för detta arbete. Endast en liten del av utbildningsinnehållet har anknytning till frågor om arbetsmarknaden och dess förhållanden. Detta medför att många syokonsulenter icke är skickade att ge en objektiv bild av industrins förhållanden. Endast de syokonsulenter som utöver sin teoretiska utbildning har egen arbetslivserfarenhet kan klara denna uppgift. De av statsmakterna fastställda utbildningsplanerna måste därför ändras till att innehålla väsentligt större inslag rörande arbetsmarknadens förhållanden och det praktiska arbetslivet. Också arbetsförmedlarna har behov av ökade kunskaper kring arbets- och utbildningsförhållandena inom olika branscher. Kunskaperna om arbetslivet måste sålunda förbättras för såväl syokonsulenter som arbetsförmedlare genom längre och mera grundläggande information om yrkeslivet. Också informationen från arbetsmarknadens parter måste fördjupas. Yrkesutbildning i gymnasieskolan öppnar vissa möjligheter att ge ungdomar praktisk utbildning. Kapaciteten kommer dock inte att täcka kommande rekryteringsbehov av främst yrkesarbetare. Det vore därför önskvärt att företagen medverkade med systematisk yrkesutbildning. Detta kräver en ökning av den företagsförlagda utbildningen. beslöt förgående i anslutning till den s. k. ungdomspropositionen att man skulle införa yrkesintroduktion i form av utbildning som skulle förläggas till företagen. Den nya utbildningen skulle rikta sig till elever som av någon anledning inte ville eller kunde delta i den reguljära gymnasieskolans utbildning. Tanken var att man bl. a. skulle fånga upp skoltrötta elever. Dessa skulle få möjligheter att under instruktion praktiskt pröva på olika arbetsuppgifter. Yrkesintroduktionen skulle så långt möjligt utformas individuellt. De olika åtgärder som föreslogs i ungdomspropositionen har i stort fallit väl ut, och det har varit möjligt att som planerades kraftigt dra ned beredskapsarbeten för ungdomar utan att därför ungdomsarbetslösheten drastiskt ökat. När det gäller introduktionsutbildningen har emellertid en del problem uppstått. De är främst hänförliga till hantverksbetonade yrken men kan också gälla inom industrin. Problemen hänger samman med de fackliga organisationernas inställning till utbildning. Inom exempelvis frisöryrket finns en särskild lärlingsutbildning som omfattar . Med hänvisning till detta har motsatt sig att det ordnas med yrkesintroduktion på arbetsplatser där kollektivavtal gäller. I andra fall har fackliga organisationer motsatt sig att introduktionsutbildning ordnas med motivering att det inte finns något avtal härom. Detta har självfallet menligt inverkat på företagens intresse att anordna sådan introduktionsutbildning. Avsikten med ovannämnda riksdagsbeslut var bl. a. att söka styra ungdomarna in mot sådan utbildning och introduktion som snabbt skulle leda till anställning på arbetsmarknaden i stället för att erhålla beredskapsarbeten inom den kommunala sektorn. Det är därför beklagligt att vissa kommuner motverkat intentioner och premierat yrkesintroduktion i kommunens tjänst och därmed styr ungdomarna bort från den produktiva arbetsmarknaden. De kommunala ingångslönerna är också väsentligt högre än vad som erbjuds inom den privata industrin för icke yrkesutbildade ungdomar. Även arbetsmarknadsutbildning och vissa stödformer har utbetalats så generöst att ungdomen upplever inkomst av arbete som ett marginellt tillägg jämfört med det ekonomiska grundskydd som utgått. Företagarna har i god tro och på uppmaning av skolmyndigheter och med stöd av SSA-råd ordnat introduktionsutbildning i enlighet med beslut i anslutning till den s. k. ungdomspropositionen. Lokala fack hävdar ibland att yrkesintroduktion inte får förekomma och åberopar därvid diverse motiv: lönen skall regleras så att fackets krav kan tillgodoses, arbetsgivare som inte anställt ungdomar som varit i yrkesintroduktion medges inga nya platser, risk för att ungdomarna tränger ut äldre, etablerad arbetskraft. Facket hävdar i vissa fall att eleverna är att betrakta som anställda och därför skall ha avtalsenliga löner. Arbetsdomstolen har i ett avgörande godkänt fackets ståndpunkt. Allt det här skapar en negativ publicitet kring en utbildningsform som från många synpunkter är värd uppmuntran. Arbetsgivarna blir återhållsamma med att ställa platser till förfogande. En god sak skadas, och det går ut över en grupp ungdomar som behöver såväl introduktion som praktik i arbetslivet. Regeringen måste antingen få till stånd en central uppgörelse/avtal mellan berörda arbetsmarknadsparter och regeringen med avsikt att undanröja de hinder som ligger i vägen för yrkesintroduktionen eller vidta lämpliga lagstiftningsåtgärder. Det till synes rådande anställningstvånget för ungdomar i gymnasial utbildning bör avskaffas. I det längre perspektivet måste dock ytterligare åtgärder vidtas för att främja inslussning till industri och hantverk. Det kan exempelvis gälla åtgärder som bl. a. SHIO fört fram i debatten för att i modern form återupprätta den s. k. lärlingsutbildningen. I samhällsdebatten framhålls ofta att arbetsmiljölagstiftningen utestänger många ungdomar från industriarbete - även där säkra maskiner med mindre risker har tillkommit. Det krävs i varje individualfall dispensansökningar och särskild prövning. Många arbetsgivare uppfattar arbetsmiljölagen och de anvisningar som med stöd av denna lag utfärdats som hinder vid anställning av ungdomar. Till stor del beror detta på missuppfattningar rörande lagens intentioner och Möjligheterna att erhålla dispenser för att anställa ungdomar i arbeten som förhindras av arbetsmiljölagen är goda. Också informationen om ansvarsregler och skadeståndsrisker i pryoverksamheten är otillräckliga. Lagen utgår från arbetsgivarens fulla ansvar för verksamheten och dess risker. Ett sådant fullt ansvar ter sig också naturligt med hänsyn till arbetsgivarens arbetsledarfunktion. Det är därför angeläget att informationen rörande arbetsmiljölagens utformning och principiella uppläggning förbättras i syfte att undanröja att lagen får oönskade konsekvenser som hinder vid rekrytering av arbetslösa ungdomar och ungdomar som önskar erhålla praktiskt arbete i stället för skolutbildning. Det är angeläget att snabbt göra en översyn av tillämpningsbestämmelserna, så att man kan underlätta en smidig inslussning av ungdomar till industriarbete. Bestämmelserna måste självfallet anpassas till den tekniska utveckling som pågår. Arbetsplatserna ser annorlunda ut än då arbetsmiljölagstiftningen tillkom. Skydds- och säkerhetsanordningar etc. har tillkommit i alltmer ökande utsträckning. Det bör göra det möjligt för allt fler ungdomar att kunna betjäna maskiner som tidigare med en annan utformning inte kunde anses lämpliga. I en motion med likartat innehåll till vid föregående begärdes att en arbetsgrupp skulle tillsättas för att arbeta ut underlag för ett åtgärdsprogram mot ungdomsbrottslighetsproblemen. avstyrkte bifall till motionen, och följde utskottet. Vid sin behandling av motionen uttalade utskottet att det liksom motionärerna ansåg att det är angeläget att få fram underlag för ett åtgärdsprogram mot ungdomsbrottslighetsproblemen. Ett arbete med sådant syfte hörde enligt utskottets uppfattning till den brottsförebyggande verksamhet som statsmakterna anförtrott BRÅ. Motionsspörsmålet omfattades enligt utskottets mening också av det utvecklings- och forskningsarbete som har bedrivits inom ramen för BRÅ:s verksamhet. Även i andra sammanhang, anförde utskottet, aktualiseras hithörande frågeställningar, t. ex. i det pågående kriminalpolitiska reformarbetet och vid genomförandet av den av beslutade socialtjänstreformen. Mot denna bakgrund ansåg sig utskottet inte kunna ställa sig bakom motionsförslaget, att - vid sidan av verksamheten inom BRÅ - tillsätta en särskild arbetsgrupp för det angivna ändamålet. Härvid förutsatte dock utskottet att arbetet inom BRÅ kommer att leda fram till den kunskap om problemen kring ungdomsbrottsligheten som erfordras för framtida ställningstaganden från statsmakternas sida. BRÅ har i olika sammanhang uppmärksammat ungdomsbrottslighetsproblemen. Följande BRÅ-rapporter behandlar eller har anknytning till ungdomsbrottsligheten: 1975:2 Unga lagöverträdare, 1976:2 Samarbete för barn och ungdom, 1997:3 Polisen som fritidsledare, 1977:5 Lag och rätt i skolan, 1977:6 Handläggning av ungdomsmål, 1979:2 Samhället och de unga lagöverträdarna, 1981:3 Avvikande delkulturer.