mot · G602112 · 1982-11-25 00:00:00 — Vi har vid åtskilliga tillfällen påtalat de faror för vårt lands ekonomiska utveckling och för utvecklingen av välstånd och trygghet för medborgarna som vi ser framför oss med ett införande av kollektiva löntagarfonder. Denna ståndpunkt delas av näringslivets organisationer. Förslaget undergräver därmed också det förtroende som måste finnas mellan statsmakterna och näringslivet för att framtidsinvesteringar skall komma till stånd. Förslaget om skyldighet att sätta in av vinsten på räntelöst konto i leder inte till ökade investeringar och bör därför inte genomföras. Investeringar inom den konkurrensutsatta sektorn genomförs i huvudsak som en följd av en verklig eller förändrad efterfrågan mot ifrågavarande företags produktion. Det är möjligt att inom vissa gränser, med statliga stimulanser, få en tidigareläggning av redan planerade investeringar, men huvudprincipen är att investeringar inte kan framtvingas. Den låga investeringsnivån inom det privata näringslivet är bl. a. en följd av den internationella lågkonjunkturen. Genom en rad utbudsstimulerande åtgärder som föreslagits eller beslutats av de tidigare icke-socialistiska regeringarna har investeringsklimatet genomgått klara förbättringar. Någon ökning av efterfrågan från utlandet har inte kommit, och detta är det främsta skälet till att förväntade ökningar av industriinvesteringarna har uteblivit. Någon enkel väg för att öka investeringarna finns inte. De investeringar som statsmakterna till fullo kan kontrollera har ökat kraftigt och i sin tur lett till välbehövlig ökning av efterfrågan på produkter från det svenska näringslivet. De förslag i detta avseende som lämnats av den socialdemokratiska regeringen behandlar vi i annat sammanhang i denna motion. Förslagen om investeringskonton skulle enligt vår uppfattning helt motverka sitt syfte. För det första riskerar förslaget att få till följd att företag uppskjuter planerade investeringar till 1984. Detta vore djupt olyckligt, eftersom det skulle ytterligare minska den redan alltför låga investeringsaktiviteten. För det andra medför förslaget en byråkratisering av investeringsbesluten inom näringslivet. För att få disponera de insatta medlen erfordras tillstånd dels från de fackliga organisationerna, dels från regeringen eller efter regeringens bemyndigande, . Detta kommer att fördröja och i vissa fall helt omintetgöra mycket önskvärda investeringar. Kapitalbeskattning m. m. Förslag lämnas under denna punkt om höjd förmögenhetsskatt, höjd arvs- och gåvoskatt, avskaffande av skattereduktionen för aktieutdelning samt reducering av skattereduktionen vid skattesparande. Samtliga dessa förslag är enligt uppfattning inte förenliga med önskvärdheten av en ökning av det produktiva sparandet. Skalorna för förmögenhets- samt arvs- och gåvobeskattningen fastställdes av så sent som . Beträffande arvs- och gåvobeskattningen accepterade även socialdemokraterna den föreslagna justeringen. genomfördes ingen förändring av procentsatserna i de olika skikten, utan förändringen bestod i stort sett av att skalorna med anledning av de höjda taxeringsvärdena vid allmänna fastighetstaxering försköts uppåt. Skalorna härstammar från ett förslag av den dåvarande socialdemokratiska regeringen och reviderades något 1975. Enligt vår uppfattning är det rimligt att samma beskattning vid motsvarande kapitalbelopp som fastställdes och 1975 utgår . Vi finnér därför inga övertygande skäl för en ändring av skalorna. Det av den icke-socialistiska regeringen införda skattesparandet har mötts av ett betydande intresse från allmänheten, vilket framgår av följande uppgifter: antalet skattesparkonton i bank var drygt 748000, vilket innebär en ökning med ca 90000 ; antalet skattefondkonton var vid samma tillfälle drygt 448000, vilket innebär en motsvarande ökning med drygt 141 000; innestående sparbelopp på skattesparkonton uppgår till och har ökat med ; för skattefondkontona är motsvarande siffror 2,7 miljarder resp. 1,3 miljarder; utöver dessa båda sparformer förekommer sparande i företagsanknutna aktiesparfonder; dessa omfattar 53000 sparare, och det totala sparbeloppet uppgår till drygt 300 milj. kr. Socialdemokraterna har varit motståndare till dessa sparformer. Det måste därför ses som en framgång att man inte föreslagit ett fullständigt avskaffande av sparformerna utan endast en kraftig försämring. För del har vi sett mycket positivt på den utveckling som sparstimulansema har lett till. Utbudet av riskvilligt kaptal har ökat, vilket möjliggjort en ökning av nyemissionerna. Detta är i sin tur en nödvändig förutsättning för den investeringstillväxt som behövs för att stärka den svenska industrins konkurrenskraft. avvisade socialdemokraternas förslag om avskaffande av det skattestimulerande sparandet så sent som . anförde med anledning av en centermotion att det finns skäl för en översyn av samtliga de sparstimulanser som införts . Utskottet anförde vidare att det ankommer på regeringen att bedöma om dessa frågor bör anses ingå i lönespardelegationens uppgifter eller om de lämpligen skall anförtros en särskild utredning. Vi vill understryka att det är angeläget att detta arbete bedrivs skyndsamt. Vi anser det dock olyckligt att utan att någon översyn genomförts och något nytt system presenterats försämra det nuvarande skattestimulerande sparandet. När det så gäller avskaffandet av skattereduktion för aktieutdelningar anser vi att samma skäl som talar för ett bibehållet skattesparande talar för att även dessa regler bör bibehållas oförändrade. Vi vill peka på ytterligare några motiv för denna ståndpunkt. Det är ett faktum att många människor önskar att spara en del av sina löpande inkomster. Detta är också en nödvändighet, samhällsekonomiskt sett. För den vanlige spararen erbjuder marknaden ett stort antal alternativ. Av dessa alternativ är det för samhället bästa, nämligen sparande i produktionskapital, i vissa fall det mest missgynnade. Sparande i aktier dubbelbeskattas och träffas fullt ut av förmögenhetsskatt. När det gäller sparande i icke-produktiva företeelser som konst, antikviteter, diamanter m. m. är förhållandet ett helt annat. Någon avkastningsbeskattning förekommer över huvud taget inte. Ej heller någon förmögenhetsskatt tas ut. I stället är värdestegringen på denna typ av egendom helt skattefri när de innehafts . Det var bl. a. för att något utjämna denna snedbeskattning som den dåvarande icke-socialistiska regeringen lade fram förslaget om skattereduktion för aktieutdelningar. Enligt vår uppfattning är det inte välbetänkt att i nuvarande läge med ett stort sparandeunderskott försämra villkoren för aktiesparandet. Skattepolitiken har till grundläggande syfte att skaffa resurser för att finansiera den offentliga verksamheten. Detta måste ske på ett fördelningspolitiskt riktigt sätt, dvs. skall tas ut efter bärkraft. Det är också viktigt att skattesystemet utformas så att det stimulerar arbete, sparande och investeringar, motverkar inflation samt hindrar skattefusk. blev bristerna i skattesystemet alltmer uppenbara. Det var särskilt marginaleffekterna i skattesystemet som uppmärksammades. Genom att även kommunalskatterna höjdes kraftigt blev marginalskatten så hög som . Några genomgripande förändringar var dock inte aktuella under den socialdemokratiska regeringstiden. Man förnekade länge att marginalskatten var något problem. Däremot accepterade man uppfattningen att inflationen höjer skattetrycket. Detta ledde till årliga förändringar för att kompensera skattebetalarna för inflationen. Ändring- arna av skatteskalan var dock inte likformiga. Detta fick till följd att marginalskatteproblem skärptes också i medelinkomstlägen. Socialdemokraterna har varit motståndare till indexregleringen och till utformningen av marginalskattesänkningarna 1978, 1979, 1980 och 1981. Man har också varit motståndare till marginalskattespärren som infördes . Först genom uppgörelsen med centern-folkpartiet om marginalskattesänkning har socialdemokratin ändrat inställning till marginalskatteproblematiken. Uppgörelsen byggde på föresatsen att den ekonomiska politiken och löneavtalen skulle vara inriktade på inflationsbekämpning. Genom att marginalskattereformen kombineras med en avdragsreform minskar det skattemässiga värdet för underskottsavdrag och därmed minskar också det spekulativa inslaget i ekonomin. En sänkning av marginalskatten leder med nödvändighet till att de största sänkningarna, både relativt och i absoluta tal, sker för höginkomsttagarna. Men genom att reformen kombinerats med en avdragsreform och med de lönepolitiska konsekvenser som höga marginalskatter får är denna reform enligt uppfattning, sedd i ett helhetsperspektiv, fördelningspolitiskt acceptabel. Den skatteskala som 3/4 av riksdag ställde sig bakom måste enligt vår uppfattning gälla. Vad som drastiskt förändrats genom devalveringen och den därmed ökade inflationen är det reala värdet av en viss inkomst. Detta leder till att en förändring av basenheterna, med hänsyn till den ökade inflationen och förväntningar om ökat löneuttag, är nödvändig. Denna förändring av skatteskalan måste dock vara likformig, annars urgröps reformen. När det gäller inflationsskydet av skatteskalan vill vi anföra följande. I finansutskottets yttrande till skatteutskottet (1981/82:64) med anledning av proposition 1981/82:197 om reformerad inkomstbeskattning berördes frågan om inflationsbekämpningen: Inflationsbekämpningen måste vara ett av de viktigaste målen för den ekonomiska politiken . Alla krafter borde samverka mot detta mål. Man fortsatte: Ett inslag i skatteuppgörelsen mellan , och socialdemokraterna är att den automatiska indexanknytningen av skiktgränserna i skatteskalan skall ersättas med en på förhand fastställd uppräkning, motsvarande i genomsnitt 5,. Beträffande motiveringen för detta vill utskottet citera ur den departementspromemoria (Ds B 1981:16) Reformerad inkomstbeskattning som ligger till grund för propositionen: ', dvs. åren 19831985, kommer särskilda förhållanden att gälla. Marginalskattesänkningen ger då avsevärda bidrag till hushållens disponibla inkomster och detta måste med nödvändighet påverka löneutvecklingen. Bruttoinkomsterna måste öka långsammare än de skulle göra reformen förutan. Särskilt gäller detta för de högre inkomsterna. Detta innebär i sin tur att indexuppräkningen av skatteskalan också bör hållas på en låg nivå. Sker nämligen inte detta, utan indexuppräkningen görs i en takt som avsevärt överstiger inkomsternas ökning, kommer inkomsterna att successivt förskjutas nedåt i skatteskalan. Detta innebär i sin tur dels att det genomsnittliga skatteuttaget sjunker och statens inkomster blir mindre, dels att inkomstfördelningen efter skatt påverkas utöver vad som ligger i själva marginalskattereformen.' Dessa synpunkter är enligt vår mening fortfarande mycket beaktansvärda. Det var på denna grund som kunde acceptera att en norm sattes för indexuppräkningen för de tre genomförandeåren. Förhållandena är nu annorlunda. Den socialdemokratiska regeringen synes ha övergivit inflationsbekämpningen som ett av de viktigaste målen. Genom devalveringen och den föreslagna momshöjningen kommer inflationen sannolikt att fördubblas . Detta leder till att en av de viktigaste förutsättningarna för överenskommelsen mellan , och socialdemokraterna nu har brustit. Den socialdemokratiska regeringen har medgivit att så också är fallet, och man inbjöd därför till överläggningar om förändringar av skatteskalan på grund av det förändrade läget. Med ledning av det tekniska material som överlämnats till oss och på grundval av de diskussioner som förts anser vi att en höjning av basenheten med . Detta motsvarar en uppräkning på 8,jämfört med 5,enligt riksdagsbeslutet . Detta förslag ansluter mycket väl till målsättningarna i skattereformen och till det ovan citerade yttrandet från finansutskottet. och 1985 är det f. n. inte möjligt att avgöra vilken förändring av skatteskalan som är nödvändig. Den ekonomiska politiken bedrivs nu med en sådan ryckighet att det inte går att göra några förutsägelser om vare sig inflations- eller löneutvecklingen . Vi vill dock slå fast att skalorna måste revideras så att det betydelsefulla målet att av de heltidsarbetande inkomsttagarna får en marginalskatt som inte överstiger uppnås. Denna fråga har varit föremål för mycket utredande och behandlats i . Detta skedde senast med anledning av två motioner . anförde ett enhälligt skatteutskott följande: Utskottet kan biträda den av motionärerna framförda uppfattningen att enligt gällande bestämmelser den rent skattemässiga behandlingen av medlemsavgifter resp. konfliktersättningar är förmånligare för arbetsgivarorganisationer och deras medlemmar än för fackföreningar och deras medlemmar. Man fortsatte: har tidigare uttalat att skillnaden i den skattemässiga behandlingen av avgifter till fackföreningar och till vissa arbetsgivarorganisationer är otillfredsställande och bör undanröjas. Utskottet vidhåller denna uppfattning och förutsätter att kommer att föreläggas en proposition i ämnet. Utskottet är medvetet om att en avdragsrätt för fackföreningsavgifter som tillgodoser såväl arbetstagarnas som arbetsgivarnas intressen är praktiskt svår att genomföra. Innan tar slutlig ställning till frågan bör enligt utskottets mening regeringen lämna en fullständig redovisning och kartläggning bl. a. av de konfliktbidrag som betalas ut av fackföreningar och arbetsgivarorganisationer och storleken av dessa i förhållande till de sammanlagda medlemsavgifterna. Målet måste vara att åstadkomma ett så neutralt system som möjligt. beslöt att ge regeringen till känna vad utskottet anfört. Den socialdemokratiska regeringen har utan att den ovan nämnda redovisningen kommit till stånd framlagt ett förslag om avdrag för fackföreningsavgift. Detta är ett märkligt avsteg från vad en i stort sett enhällig riksdag uttalat så sent som . Förslaget har för övrigt inte ens varit föremål för granskning i lagrådet. Enligt vår uppfattning bör hålla fast vid det tidigare ställningstagandet och inte bifalla propositionen i denna del. Förslaget om skattereduktion för fackföreningsavgift är en ytterligare avvikelse från den beslutade skattereformen. En av målsättningarna med skattereformen var att åstadkomma en förenkling av vårt krångliga skattesystem. I inkomstslaget tjänst förekommer ett stort antal avdragsmöjligheter och i de flesta fall på mycket små belopp. Detta förorsakar skattemyndigheterna ett mycket tidskrävande arbete. Vid remissbehandlingen av departementspromemorian (Ds B 1981:16) Reformerad inkomstbeskattning framhölls från önskvärdheten av att ett schablonavdrag under inkomst av tjänst införs. Detta blev också fallet i propositionen, och biföll förslaget om ett schablonavdrag under inkomst av tjänst på . Regeringen föreslår nu en rakt motsatt väg. I stället för att förenkla skattereglerna och underlätta för granskarna vill man införa ett nytt avdrag att kontrollera. Även detta rent praktiska skäl talar för att bör avslå propositionen i denna del. Genom systemet med kollektivanslutning av fackföreningsmedlemmar till det socialdemokratiska partiet är en del av fackföreningsavgiften medlemsavgift till sagda parti. Förslaget om avdragsrätt för fackföreningsavgift skulle medföra en otillbörlig favorisering av socialdemokraterna framför alla andra partier. Detta utgör som vi ser en klar avvikelse från den viktiga likabehandlingsprincip som bl. a. det statliga partistödet är ett uttryck för. Det nuvarande bostadspolitiska systemet med höga räntor som subventionerats bort under en lång rad av år och ett bruksvärdesystem som t2 1982183. innebär att hyreshöjningar sker utan samband med kostnader i äldre fastigheter leder till icke avsedda effekter i det äldre fastighetsbeståndet. Detta är bakgrunden till tanken om en särskild hyreshusavgift. Med nuvarande system för hyresbildning har ansett det rimligt att pröva en hyreshusavgift. Det förslag som lades fram fann vi oss dock nödsakade att avslå, eftersom det under behandlingen i framkom kritik, bl. a. mot att förslaget ej hade granskats av lagrådet, som vi fann beaktansvärd. anförde följande i sitt betänkande (1981/ 82:62): har tagit intryck av de invändningar som framförts i motioner och skrivelser om att förslaget om hyreshusavgifter inte varit föremål för sedvanlig beredning och inte heller har granskats av lagrådet. Utskottet anser att det kan finnas skäl att även andra lösningar vid sidan av den i propositionen föreslagna söks för att nå de i propositionen eftersträvade syftena om bl. a. förstärkning av statsbudgeten. Hur ett förslag skall utformas bör närmare utredas. Förslaget bör efter bl. a. granskning i lagrådet föreläggas i sådan tid att förslaget kan ge lika stor budgeteffekt fr. o. m. 1983 som det nu presenterade förslaget. beslöt att ge regeringen till känna vad utskottet anfört. Det förslag som presenterats är vidhängt med samma sakliga brister som vårens förslag - dock med förstärkta effekter. Vi kan inte heller finna att någon särskild ambitiös prövning av andra lösningar i enlighet med uttalande har företagits. Vi vidhåller därför vår uppfattning att en hyreshusavgift med nuvarande utformning inte är acceptabel och därför inte bör antas av . I det bostadspolitiska avsnittet i denna motion föreslår vi att bostadspolitiken i sin helhet bör bli föremål för översyn i en parlamentarisk utredning. Av speciellt intresse är bostadsfinansiering och hyresförhandlingssystemet. Det är rimligt att även frågan om utjämning mellan gamla och nya fastigheter prövas i detta sammanhang, och vi anser det även av detta skäl vara olämpligt att bifalla förslaget om hyreshusavgift. I bilaga 2 till proposition 1982/83:55 föreslås en höjning av mervärdeskatten till , vilket motsvarar ett pålägg på priset före skatt om 23,. Detta förslag är föranlett av att man vill riva upp redan fattade beslut om besparingar. uppfattning är att de redan beslutade besparingarna är väl avvägda och därför bör ligga fast. Det finns därför inget skäl för oss att från statsfinansiell synpunkt biträda regeringens förslag. Trots att man kan förutse en mycket hög inflation , är den socialdemokratiska regeringen beredd att ytterligare förvärra situationen genom att höja momsen. Den åtstramningspolitik som den socialdemokratiska regeringen slagit in på genom devalveringsbeslutet, trots alla uttalanden om motsatsen under valrörelsen, leder till kraftiga reallöneförsämringar . Detta leder i sin tur till en kraftig minskning av den privata konsumtionen. Momshöjningen innebär ytterligare steg i denna riktning. Detta kan endast leda till ytterligare avmattning av konjunkturen och en ökad arbetslöshet. En momshöjning har mer än någon annan köpkraftsindragande åtgärd direkta och omedelbara effekter på hushållens efterfrågan av varor och tjänster. Det är därför, enligt vår mening, det sämsta sättet att åstadkomma den önskade finansieringen. Den internationella arbetslösheten fortsätter att växa. Enligt beräkningar behövs en 3-procentig årlig tillväxt för att förhindra ökningen av arbetslösheten. Det finns inga tecken på att vi får en sådan tillväxt. Devalveringen genomfördes i ett känsligt läge, då alla länder är kritiska mot att arbetslöshet övervältras från ett land till ett annat. Arbetslösheten i kan komma att stiga med 1 1,och 1984. Det är då troligt att lågarbetslöshetsländer som kommer att vara särskilt utsatta när det gäller skyddsåtgärder från andra länder. Förmågan att varaktigt vända arbetslöshetssiffrorna blir en viktig mätare på den socialdemokratiska politikens framgång. Den socialdemokratiska inriktningen av den ekonomiska politiken innebär en kraftig minskning av den inhemska efterfrågan. Om den svenska arbetslösheten inte skall förvärras krävs att denna minskning kan vägas upp av större internationell efterfrågan på svenska produkter och ökade inhemska investeringar som medför ökad effektivitet och resurshushållning. Om detta skall lyckas är synnerligen osäkert. Som en konsekvens av detta är det nödvändigt att ytterligare kraftigt öka den arbetsmarknadspolitiska beredskapen. vidtogs en rad åtgärder för att öka de arbetsmarknadspolitiska insatserna . Dessa insatser ger nu resultat. Det är på grund av dessa beslut som arbetslösheten kunnat begränsas på det sätt som skett. Situationen när det gäller ungdomssysselsättningen är dock fortsatt allvarlig. finner, mot bakgrund av de nya påfrestningar som kan förväntas, skäl biträda regeringens förslag om ytterligare resurser till arbetsmarknadspolitiska insatser. Enligt vår mening bör i viss utsträckning dessa insatser ges en mer offensiv och decentralistisk inriktning. Detta kan ske genom att ytterligare medel, inom samma ram, anvisas till länsstyrelserna för ökade insatser för glesbygdsstöd och interkommunal sysselsätt ningsplanering (IKS-verksamhet). IKS-projekten är mycket arbetsintensiva och kostnaden per sysselsättningstillfälle därför mycket låg. Kommunerna har en god framförhållning i vad gäller arbetsobjekt, vilket gör det möjligt att snabbt dra i gång arbeten. Vi förordar därför att de länsanslag (proposition 1981/82:113 och beslut) som ställdes till länsmyndigheternas förfogande för sysselsättningsfrämjande åtgärder räknas upp med 100 milj. kr. Regeringen anmäler i proposition 1982/83:50 att man med ändring av den tidigare regeringens beslut om införande av s. k. ungdomsslussar till arbetslivet anvisat 100 milj. kr. till kommunerna för åtgärder mot ungdomsarbetslösheten. Enligt vår bedömning kommer behovet av ungdomsslussar att kvarstå trots denna insats. Regeringen bör ges i uppdrag att noga följa utvecklingen till följd av de nu fattade besluten och återkomma till med förslag om ytterligare åtgärder, t. ex. införande av ungdomsslussar, om behov härav kommer att föreligga. I proposition 1982/83:55 föreslås bl. a. att ersättningsnivån i arbetslöshetsförsäkringen och att statsbidraget till arbetslöshetskassorna höjs. Vi vill erinra om att ersättningsnivån inom arbetslöshetsförsäkringen höjdes så sent som . har fattat beslut om en höjning . Enligt vår mening finns inte skäl att nu vidta en ytterligare höjning. Vi vill därmed inte utesluta att inflationsutvecklingen kommer att vara så kraftig att en höjning kan motiveras från . Regeringen bör då återkomma i denna fråga. Därvid bör regeringen också beakta den situation som utförsäkrade hamnar i. Den förändrade ersättningsnivån till A-kassorna som fattade beslut om var statsfinansiellt motiverad. Den byggde på den fördelningspolitiska filosofin att de som har arbete genom något högre avgifter med ökad solidaritet ställer upp för de kamrater som inte har arbete. Enligt vår mening kvarstår såväl de statsfinansiella skälen som de fördelningspolitiska motiven. Regeringens förslag i denna del bör därför avslås. Regeringen föreslåratt 300 milj. kr. anvisas innevarande budgetår för ett femårsprogram för mineralförsörjning. 250 milj. kr. avser insatser i och 50 milj. kr. insatser i Bergslagen. Enligt vår mening kan det i nuvarande mycket besvärliga sysselsättningsläge finnas skäl för ytterligare insatser på detta område. Härvid bör fastslå att prospekteringen inte får avse uran. Ett sådant besked har särskild betydelse när det gäller att skydda alunskifframa i södra och . finnér inte skäl att anvisa medel för hela programperioden. Enligt vår mening bör regeringen under vårriksdagen 1983 redovisa det program man avser att genomföra. Först därefter kan vi ta ställning till om ytterligare medel utöver redan föreslagna 30 milj. kr. Vi vill för vår del i detta sammanhang framhålla att det bästa resultatet ofta uppnås om man når en samverkan mellan de olika privata och statliga intressenterna på området, t. ex. , , , , och . Det samlade program som tagits fram för kommun kan härvid bilda mönster. I avvaktan på ett redovisat program bör för innevarande budgetår anvisa 30 milj. kr.