mot · G602120 · 1982-11-25 00:00:00 — m. fl. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder m. m. 1982/83:50) Den ekonomiska politiken bör syfta till att uppnå full sysselsättning, låg inflationstakt, god tillväxt, rättvis inkomstfördelning och regional balans. Dessa mål har ett inbördes samband. Full sysselsättning kan t. ex. långsiktigt endast upprätthållas vid en låg inflationstakt. På motsvarande sätt utgör stabila priser, full sysselsättning och god tillväxt den viktigaste förutsättningen när det gäller att åstadkomma en rättvis inkomstfördelning och att förbättra villkoren för de sämst ställda i samhället. Det förtjänar också att understrykas att i en öppen ekonomi utgör balans i de utrikes betalningarna en förutsättning för att nå målen för den ekonomiska politiken. Varje diskussion om den ekonomiska politikens inriktning och vilka medel som behövs för att nå målen måste utgå från dels vårt nuvarande ekonomiska läge och de lärdomar vi kan dra av utvecklingen , dels prognoser om de framtida internationella betingelserna för den svenska ekonomin. Den svenska välfärden bygger i avgörande grad på att vi deltar i ett fritt utbyte av varor och tjänster över gränserna. Den inhemska marknaden är begränsad och det är endast genom internationell handel som vi i tillräcklig grad kan tillgodogöra oss stordrifts- och specialiseringsfördelar. Handelsutbytet ger oss också tekniska och andra impulser som ökar produktiviteten och produktionsförmågan i den svenska ekonomin. som detta är till stor fördel för oss är det uppenbart att det inte är fråga om någon smärtfri eller problemlös process. Ett land där exporten svarar för 1/3 av bruttonationalprodukten och för närmare hälften av industriproduktionen blir med nödvändighet också starkt beroende av utvecklingen i omvärlden. från det slut fram till i böljan av utvecklades världsekonomin på ett för oss mycket gynnsamt sätt. Vi drog nytta av den fortgående liberaliseringen och den snabba tillväxten av världshandeln - växte handeln med industrivaror med . Vi drog nytta av att den internationella inflationen inte uppgick till mer än , av stabila växelkurser och av stabila och låga energipriser. Dessa gynnsamma betingelser upphörde . kännetecknas den internationella utvecklingen av en inflation av 1 1982183. storleksordningen eller mer och av hög arbetslöshet. Tillväxten i industriländerna har också varit svag. Som ett resultat härav har världshandeln utvecklats långsammare; handeln med industrivaror växte med 1981. Oljepriset som uppgick till per fat låg 1981 på ca . Ungefär med den första oljechocken inträffade också andra förändringar i världsekonomin, bl. a. i form av en i vissa branscher starkt ökad konkurrens från de industrialiserade länderna i . De förändrade pris- och konkurrensförhållandena på världsmarknaden medförde att en stor del av den svenska industrins kapitalstock blev föråldrad. Sammanfattningsvis kan man konstatera att de internationella betingelserna för den svenska ekonomin på ett dramatiskt sätt förändrats . Oljekostnaden har ökat från motsvarande av exporten till , motsvarande av exporten 1981. Dessa ändrade förhållanden har drabbat alla länder i västvärlden. Vid en internationell jämförelse finnér man att har kunnat hålla uppe sysselsättningen väsentligt bättre än nästan alla andra länder. 1973 var arbetslösheten i och inom OECD-området totalt . 1981 var siffran åter för svensk del medan arbetslösheten i OECD-området totalt uppgick till . I andra avseenden har emellertid den svenska utvecklingen varit sämre än det internationella genomsnittet. Mest slående är att industriproduktionen utvecklats svagt och att vårt bytesbalansunderskott, mätt som andel av BNP, ligger avsevärt över genomsnittet för . Läget har kännetecknats av fortgående stagnation i världskonjunkturerna. ekonomier har i själva verket haft en stagnerande ekonomisk utveckling alltsedan den andra s.k. oljechocken 1979/ 80. Ett flertal faktorer har medverkat till detta utvecklingsförlopp, icke minst den ekonomiska politik som förts och fortfarande förs i de dominerande västliga ekonomierna. fanns vissa tecken som tydde på att en mer positiv ekonomisk utveckling successivt skulle inträffa under loppet av 1982 och ytterligare förstärkas . Efter vissa ansatser till en konjunkturförbättring i under den första delen av 1982 kom emellertid dessa tendenser att brytas och de förbyttes i en närmast vikande utveckling. stod det klart att den väntade återhämtningen i skulle låta vänta på sig. Utvecklingen i hade visat gynnsamma tecken i böljan av året, men dessa vände till sin motsats. Den ekonomiska politiken har inte heller i någon mera markant omfattning ändrat karaktär, även om vissa tendenser till lättnader i kreditpolitiken har kunnat noteras. Sålunda har vissa räntesänkningar skett, framför allt för de korta räntorna. Även i har penningpolitiken inneburit diskontosänkningar i ett antal länder . Den internationella valutautvecklingen har varit fortsatt orolig, med i första hand en starkare utveckling av den amerikanska dollarn än väntat. Detta har verkat återhållande på världshandelns utveckling, och några expansiva drag torde knappast vara att vänta under den närmaste framtiden. Världshandeln i reala termer visar också nästan helt utebliven tillväxt. Under loppet av 1982 har också de olika successivt nedreviderat sina prognoser för BNP-tillväxten . De sju stora räknar nu med en BNP-tillväxt mellan första och motsvarande bara ca 1/i årstakt, vilket är en nedrevidering med ca 11/jämfört med de bedömningar som gjordes tidigare. Totalt för OECD-området innebär prognoserna att bruttonationalprodukten beräknas stiga med 13/. Det är bara och vars prognoser ligger på eller mer. De europeiska länderna inom räknar med en tillväxttakt på . Detta är visserligen en större BNP-ökning än under innevarande år, men den är avsevärt lägre än vad man allmänt hoppades bara . Även inom pekar tillgängliga prognoser på en mera begränsad ökning av den ekonomiska aktiviteten än vad man trodde. räknar nu med en smärre minskning i tillväxttakten till jämfört med . I och väntas något högre tillväxttakter än , men även i dessa länder har prognoserna reviderats ned successivt . räknar med en ökning av världshandeln på i reala termer. Regeringen räknar i sin proposition med en ännu svagare utveckling eller en världshandelsökning på bara 1 1/. Det förefaller därför mycket troligt att återhämtningen i den internationella konjunkturen kommer att gå mycket långsamt. Någon påtaglig förbättring sker knappast förrän . Det är då i första hand i som en viss förbättring kan väntas om inte uppmjukningen av den amerikanska penningpolitiken bromsas. I kommer konjunkturförbättringen något senare och kan också väntas bli svagare. Framför allt , som är mest betydelsefulla industriland, kommer sannolikt att utsättas för fortsatta tendenser till konjunkturavmattning. Om man studerar de viktigaste komponenterna i BNP i de västeuropeiska länderna finner man knappast några starka inpulser till ökad tillväxt någonstans, vare sig inom konsumtionen, investeringarna eller exporten. Många länders prognoser bygger visserligen på förväntningar om starkt stigande export. Men det är ett faktum att alla länder inte kan vinna eller ens återvinna förlorade marknadsandelar. Devalveringen av den svenska kronan innebär isolerat sett otvivelaktigt att den svenska industrins relativa konkurrenskraft förbättrats. Om denna skall kunna utnyttjas är emellertid utvecklingen av priser och kostnader av helt avgörande betydelse. Som framgått ovan är den internationella konjunkturen f. n. mycket svag. Osäkerheten om utvecklingen är betydande. Eftersom hälften av vår industriproduktion säljs utomlands är det uppenbart att vi inte kan undgå att påverkas av dessa förhållanden. De problem svensk ekonomi brottas med kan emellertid bara till viss del förklaras av den svaga internationella konjunkturen. Många svårigheter är av mer långsiktig eller strukturell natur. De elimineras inte vid en konjunkturuppgång. Snarare riskerar de att leda till att vi inte fullt ut kan utnyttja en sådan uppgång. Otillräcklig tillgång på arbetskraft, råvaror eller kapital kan snabbt bli besvärande flaskhalsar. Den ekonomiska politik medverkat till har syftat till att öka förutsättningarna för att bättre skall kunna haka på en kommande internationell konjunkturuppgång än vad som var fallet t. ex. 19791980. Ett centralt mål har varit att lägga grunden för låga löneavtal . Vi skall återkomma till det. Som ett led i hanteringen av svensk ekonomi har också viktiga strukturella problem angripits. Ett exempel är lindringen av dubbelbeskattningen på aktier. Den har vitaliserat aktiemarknaden. Många enskilda har lockats att placera sitt sparande i aktier och nyemissionerna har 1982 legat rekordhögt. och mer yrkesinriktad utbildning för arbetslösa i syfte att avhjälpa bristen på yrkeskunnig arbetskraft i konjunkturuppgång är ett annat exempel. Vidare har en ny anställningsskyddslag genomförts som öppnat generella möjligheter till provanställning och visstidsanställning vid arbetstoppar. Vi har också i princip avvecklat prisregleringen. Den har i praktiken inte haft den eftersträvade effekten att hålla tillbaka inflationen, snarare tvärtom. Dessutom har den snedvridande effekter på marknaderna. Ett fjärde exempel på strukturella problem som angripits är de höga marginalskatterna. Syftet med den skattereform som med bred majoritet beslutade om är att väsentligt sänka marginalskatterna och därigenom öka utbytet av t. ex. löneökningar och extrain Den politik den nya regeringen nu inlett hotar att urholka reformen. Vi skall återkomma även härtill i det följande. Ett centralt problem i svensk ekonomi är att den offentliga sektorn i vissa avseenden tagit i anspråk för stor del av resurstillväxten. De ramar som anges för den marknadsstyrda delen av ekonomin har blivit alltför snäva. Genom regleringar, subventioner och otillräckliga incitament har marknadsekonomins funktionsförmåga försämrats. Vidare har de offentliga utgifterna vuxit så snabbt att vi fått en finansieringskris i den offentliga sektorn. Den tar sig bl. a. uttryck i ett mycket stort budgetunderskott. Man kan också se klara tendenser till överbelastning av det politiska systemet. Det ökar riskerna för inkonsistenta och felaktiga beslut. På vissa områden, t. ex. inom den statliga industripolitiken, är det mycket som talar för att de politiska besluten systematiskt är mer kortsiktiga än vad som vore önskvärt. Det beror sannolikt på att andra beslutskriterier än långsiktig företagsekonomisk lönsamhet i praktiken dominerar i dessa beslut. Det leder till stora samhällsekonomiska kostnader. Vi slår vakt om välfärdssamhället. Men det har i alltför hög grad kommit att identifieras med den offentliga sektorn eller de offentliga utgifterna. En lika central del av välfärdspolitiken måste vara att hävda den enskildes frihet och självbestämmande. Välfärd kan heller aldrig innebära att få allt utan egna ansträngningar. Tvärtom måste det understrykas att välfärden är en frukt av arbete och mänskliga ansträngningar. En tryggad välfärd kräver därför att detta uppmuntras och att människor känner att det finns ett samband mellan deras insatser och effekterna därav. När skatterna blir alltför höga kommer det att påverka människors beteende och därmed den samhällsekonomiska utvecklingen negativt. Det kan vara svårt att exakt kvantifiera detta samband. Skattetaket låter sig inte så lätt fastställas till någon bestämd procentsats. Människors beteende påverkas långsamt och oftast med betydande eftersläpning. Marginalskattehöjningama är ett exempel på det. Många förnekade i det längsta att höga marginalskatter över huvud taget hade negativa effekter på ekonomin. Det dröjde ett årtionde innan insikterna om problemen var så utbredda att något kunde göras åt dem. Samma varning måste nu utfärdas beträffande det totala skattetrycket. Den ekonomiska politiken måste enligt vår mening utformas med utgångspunkt från att skattetrycket inte kan skärpas. För att förhindra att budgetunderskottet fortsätter att öka är det nödvändigt att hålla tillbaka de offentliga utgiftsökningarna. Långsiktigt måste de anpassas till den allmänna ekonomiska tillväxten. På kortare sikt bör de ligga lägre för att budgetunderskottet skall kunna minskas. Den socialdemokratiska regeringens strategi tycks vara att först låta budgetunderskottet stiga kraftigt i förhoppningen att de ökade offentliga utgifterna skall generera en ekonomisk tillväxt som minskar underskottet. Vi tror inte att detta kommer att bli annat än en from förhoppning. Den tillväxttakt som skulle krävas för att man utan nedskärningar i de offentliga utgifterna skall få se ett minskande budgetunderskott överstiger i själva verket den som uppnåddes . Det är osannolikt att dessa kommer att återkomma . Regeringens strategi är därför dömd att misslyckas. Till det kommer att det ökade budgetunderskottet i sig kan komma att hämma den tillväxt som eftersträvas. Växande budgetunderskott skapar inflation, hög ränta och minskat utrymme för industrins investeringar. Mot den bakgrunden är det ett nödvändigt inslag i en offensiv ekonomisk politik att förhindra att budgetunderskottet ökar i reala termer. På kort sikt krävs det fortsatta besparingar i de offentliga utgifterna. Regeringen har genom att avvisa sådana bundit ris åt egen rygg. En omprövning kommer med all säkerhet att tvinga sig fram . För att möjliggöra en snabbare tillväxt har socialdemokraterna motsatt sig den strama politik mot kommunerna som förts . Regeringen är tydligen beredd att låta den tillväxten i de kommunala utgifterna bli dubbelt så hög som den mittenregeringen ansåg möjlig. Vi tror inte att det är möjligt att fullfölja denna politik. Enligt vår bedömning måste den kommunala volymtillväxten begränsas till högst . beslutade om vissa provisoriska åtgärder för . Dessa bör motsvaras av åtgärder som ger liknande effekter. är det nödvändigt att komplettera dem för att begränsa kommunernas inkomstökning för . Vad beträffar de statliga utgifterna i övrigt bör besparingspolitiken följa samma riktlinjer som gällt och som godkänts av den tidigare riksdagsmajoriteten. Det finns också skäl att nu ompröva finansieringen av den offentliga sektorn i större skala. Skatterestriktionen sätter en gräns för fortsatt utbyggnad av skattefinansierade verksamheter. bör man räkna med att efterfrågan på sådana tjänster som helt eller huvudsakligen produceras inom den offentliga sektorn också i fortsättningen kommer att öka. Denna efterfrågan måste emellertid i högre grad än tillfredsställas genom avgiftsfinansiering. De fördelningspolitiska mål som förknippas med offentlig tjänsteproduktion kan i stor utsträckning nås genom direkta bidrag eller avdrag. Ett för individen fattbart samband mellan avgift och förmån är önskvärt. Vi är övertygade om att en socialt inriktad marknadsekonomi är den bästa långsiktiga garantin för fortsatt välfärd. Den marknadsstyrda delen av ekonomin har uppvisat ökade funktionsbrister vilket är allvarligt. har emellertid i regeringsställning medverkat till åtgärder som syftar till att vitalisera marknaderna genom att minska regleringar och subventioner eller öka incitamenten. Risken är stor att vi nu åter skall beträda vägen mot mer av administrativ styrning och planhushållning. En lång rad av de förslag socialdemokraterna tidigare framfört i opposition pekar i denna riktning, och vissa steg har redan tagits som visar att man i regeringsställning avser att fullfölja sina intentioner. I regeringens proposition anges att man överväger ett provisoriskt system med särskilda avgifter på aktieutdelningar. Av propositionen och kommentarerna i anslutningen till propositionen har framgått att dessa skall tillföras AP-fonden och därefter användas till aktieköp. Till näringslivet kan detta förslag säljas som ett litet och ofarligt steg som man tar för att tillfredsställa LO. Till LO kan det säljas som det första steget, som visar att vallöftet om löntagarfonder nu skall infrias. kritik mot löntagarfondstanken har skjutit in sig på flera punkter. Det är naturligt eftersom argumenten för fonder varierat från tid till annan. Just nu framhålls vinstdelningens betydelse för att hålla tillbaka löneglidningen. De utredningar som tidigare gjorts, bl. a. inom den statliga löntagarfondsutredningen, har emellertid inte kunnat belägga något samband mellan vad som kallas övervinster och löneglidning. Detsamma torde gälla sambandet mellan aktieutdelningar och löneglidning. Att på denna grund genomföra den nu föreslagna utdelningsskatten är således helt omotiverat. Det enda hållbara skälet för löntagarfonder av det slag socialdemokraterna och LO föreslagit är att ägandet skall överföras till politiska eller fackliga organ. Därför har kritiken framför allt skjutit in sig på denna punkt. Vi motsätter oss en sådan kollektivisering av ägandet därför att vi är övertygade om att kollektiva organ sämre förvaltar ägarfunktionen än de ägare som dominerar marknaden. Däremot anser vi att ett breddat ägande i svenskt näringsliv är angeläget. Det bör åstadkommas genom att fler enskilda människor lockas att placera sitt sparande i aktier. Det s. k. skattefondsparandet har härvidlag blivit en stor framgång. har ca 300000 människor som inte tidigare varit aktieägare blivit det. Vi anser att skattefondsparandet skall bibehållas också efter 1983. Därför motsätter vi oss borttagandet av skattereduktionen på aktieutdelningar och avser i stället att arbeta vidare för att dubbelbeskattningen elimineras helt. Aktiesparfonderna har huvudsakligen varit knutna till storbankerna. Det är angeläget att det bildas fler aktiesparfonder med t. ex. löntagarorganisationer som huvudmän. tén bör ges möjligheter att ge service i sådana fall för att undvika beroendet av bankerna. Det är också angeläget att aktiesparfondernas information till andelsägare förbättras. I stället för att införa löntagarfonder och i övrigt utvidga regleringar, priskontroller och subventioner bör man gå vidare i syfte att vitalisera olika marknader. Några exempel skall här kortfattat redovisas. För kapitalmarknadens utveckling är en begränsning av budgetunderskottets tillväxt av största betydelse. Vi har redan framhållit att budgetunderskottet tenderar att driva upp räntenivån. Både härigenom och genom s.k. utträngningseffekter riskerar det att hålla tillbaka investeringarna. Budgetunderskottet måste därför nedbringas. I takt med att det sker bör också kreditmarknadsregleringen avvecklas. har lämnat förslag härom. Vad gäller aktiemarknaden har vi redan nämnt viktiga punkter, främst bibehållande av skattefondsparandet och avskaffande av dubbelbeskattningen. Även beträffande arbetsmarknaden har några viktiga punkter nämnts, t. ex. att utrymme bör skapas för förändringar av lönestrukturen, bl. a. genom att ökad produktivitet i den konkurrensutsatta sektorn inte automatiskt bör ge upphov till ökade lönekostnader på hela arbetsmarknaden. Industripolitiken bör minskas i omfattning. De störningar som följer av statliga subventioner och andra ingrepp är besvärande. Regeringens signaler på detta område är välkomna. De antyder att man skulle vara beredd att bryta med den industripolitik man förordat i opposition. För regeringens politik spelar offentliga investeringar och offentligt initierade investeringar en betydande roll. Vi har redan ifrågasatt deras effekter på tillväxten och skall senare återkomma med konkreta ställningstaganden. Vi vill emellertid redan i detta sammanhang redovisa vissa allmänna synpunkter. Investeringar är inte under alla förhållanden av godo. Det är bara lönsamma investeringar, dvs. sådana som ger intäkter som täcker investeringskostnaderna, som bidrar till saneringen av svensk ekonomi. Investeringar är som regel ett resultat av kapacitetsbrist och goda framtidsutsikter. De måste bygga på insikter om marknader och marknadsutveckling. Det begränsar statsmakternas möjligheter att kommendera eller locka fram investeringar i ett läge när kapacitetsutnyttjandet i många företag är förhållandevis lågt och framtidsutsikterna ovissa. Risken för felinvesteringar är då mycket stor. Det kan visa sig kostsamt för samhällsekonomin. När man dessutom vidgar det konventionella investeringsbegreppet, dvs. investeringar i byggnader och maskiner, till att också omfatta bl. a. forskning och utveckling och marknadsföring, visar det sig att tillbaka gången i de friska delarna av svensk industri är mindre dramatisk än man från socialdemokratiskt håll vill göra gällande. Nedgången beror huvudsakligen på minskade investeringar i tunga basindustrier. Investeringsnivån i dessa drevs tillfälligt upp till alltför höga nivåer. Åtskilliga av dessa investeringar har inte heller varit till gagn för svensk ekonomi sedan de gjordes, tvärtom. Det är alltså inte eftersträvansvärt att komma tillbaka till denna nivå om kvaliteten på investeringarna blir densamma som då. Man kan inte heller utesluta att den låga reala kapitalräntan tenderat att driva upp investeringsnivån alltför högt. Investeringar har skett trots förhållandevis låg avkastning. Detta har ibland tolkats så att vi numera måste göra mycket större investeringar för att nå en viss ekonomisk tillväxt, men en nära till hands liggande alternativ tolkning är just att det är kvaliteten på investeringarna som sjunkit. När realräntan nu höjts är det alltså rimligt att förvänta sig mindre omfattande investeringar, men en högre kvalitet på dem som ändå kommer till stånd. Är denna tolkning korrekt är det samhällsekonomiskt fel att subventionera fram investeringar utöver den naturliga nivån. Under alla förhållanden är en viss försiktighet motiverad, särskilt som tillbakagången, om man ser till ett vidare investeringsbegrepp, är begränsad. Stabiliseringspolitiken i efter devalveringen Förändringarna i världsekonomin innebär att kraven på den svenska ekonomin i form av omvandling, rörlighet och flexibilitet har ökat . Kraven på den ekonomiska politiken har därmed också blivit förändrade. Den ekonomiska utvecklingen tidigare kännetecknades av den dåliga internationella konjunkturutvecklingen men trots detta vissa gynnsamma resultat av mittenregeringens ekonomiska politik. Den ekonomiska politiken i lades därför om . Mittenregeringens strategi byggde på en kombination av återhållsamhet med privat och offentlig konsumtion och stimulans av marknaderna samt investeringarna, främst inom industrin. Devalveringen skapade ett rimligt kostnadsläge för industrin. Ett viktigt mål var att skapa förutsättningar för en exportledd uppgång när den internationella konjunkturuppgången kom i gång. Centralt var också att genom den ekonomiska politiken ge förutsättningar för låga löneavtal. För att ge löntagarna chansen till bibehållna reallöner trots låga avtal var politiken inriktad på att hålla nere inflationen och avstå från skattehöjningar. Positiva resultat kunde också avläsas. Inflationstakten sjönk kontinuerligt och låg på 7,. Underskottet i bytesbalansen minskade från av BNP till en beräknad siffra på 2,. Underskotten i statsbudgeten - mätt som andel av BNP - hade också stabiliserats. Ambitionen att undvika skattehöjningar gjorde det nödvändigt att begränsa tillväxten av de offentliga utgifterna. Därför vidtogs ett antal besparingsåtgärder. Även marginalskattereformen var ett led i en politik för låg inflation och låga nominella löneavtal. Denna politik hotas nu av regeringens olika förslag. pekade redan före valet på att det var omöjligt att förena skattehöjningar, oförändrade reallöner och en förstärkt konkurrenskraft. Det har visat sig att socialdemokraterna har offrat reallönerna i denna omöjliga kombination. Stora arbetsmarknadspolitiska insatser gjordes av mittenregeringen, framför allt genom ökningar inom arbetsmarknadsutbildningen. Syftet var att motverka den höga arbetslösheten och att undvika att en kommande internationell konjunkturförbättring skapar flaskhalsar när det gäller den svenska industrins behov av utbildad arbetskraft.