mot · G60299 · 1982-11-25 00:00:00 — Bringas inte budgetunderskottet under kontroll, äventyras den industriella återhämtning som är nödvändig för att rekonstruera den svenska ekonomin. Därmed skulle själva kärnan i den nu inledda krispolitiken hotas. (Proposition 1982/83:50, s. 24) Regeringen erkänner med andra ord att dess vägran att målmedvetet arbeta för en minskning av det statliga budgetunderskottet äventyrar hela politiken. Det stora budgetunderskottet pressar upp räntorna och driver på inflationen. Industriinvesteringarna hämmas genom att avkastningen på statsobligationer och alternativa placeringar ökar. Detta begränsar i sin tur tillväxten, och därmed minskar skatteinkomsterna. Budgetunderskottet växer genom att utgifterna ökar automatiskt med prisstegringar och ränteökningar. Ett ökat budgetunderskott driver på så vis ekonomin in i en ond cirkel med snabbt ökande utgifter och krympande skatteunderlag. Ett accelererande budgetunderskott kan därigenom snabbt orsaka en statsfinansiell kris. En ökning av budgetunderskottet till innevarande budgetår är enligt moderata samlingspartiet helt oacceptabel. Gentemot /82 innebär det att underskottet ökar med . Detta innebär en större ökning än även om hänsyn tas till inflationen. Erfarenheterna visar dessutom att det snarare blir en press uppåt på beloppet än tvärtom. Det slutliga underskottet kan därför komma att bli avsevärt större. Moderata samlingspartiet förespråkar en politik motsatt den regeringen företräder. Vi avvisar samtliga av regeringen föreslagna nya skatter och skattehöjningar. Samtliga förslag till större utgiftsökningar avvisas också. Den enda utgiftsökning som vi accepterar, höjda flerbarnstillägg, finansieras med besparingar. De totala offentliga utgifterna måste enligt vår mening frysas på nuvarande reala nivå för att bördan på framtida generationer inte skall bli alltför stor och för att bevara vår politiska handlingsfrihet. Våra ställningstaganden till de skatte- och utgiftsökningar som föreslås i propositionen medför att budgetunderskottet begränsas till ca /83. Om godtagit de besparingar på som moderata samlingspartiet föreslog , hade budgetunderskottet stannat på ca , dvs. ett underskott som är lägre än det som blir resultatet om regeringens förslag vinner bifall. Regeringen räknar med att inflationen skall bli 10 1983. Prognosen förutsätter dock i avtalsmässiga lönehöjningar. Även om en förlängning av innevarande avtal vore önskvärd är det mindre troligt att en sådan kommer till stånd. Löntagarorganisationernas företrädare harju bl. a. understrukit vikten av att åstadkomma ett avtal med låglöneprofil som kom penserar de fördelningspolitiska effekterna av skatteomläggningen. Om man därtill lägger den inflationsrisk som ligger i budgetunderskottets likviditetseffekter på kreditmarknaden förefaller det omöjligt att inflationen stannar vid . Stigande priser skapar ökad osäkerhet och försvårar företagens investeringsbeslut. Effektiviteten i ekonomin försämras genom att prisrelationerna mellan varor och tjänster förrycks. En ökad inflation leder också till snedvridande effekter på inkomst- och förmögenhetsfördelningen. 1970talets erfarenheter visar dessutom att en snabb inflation minskar våra möjligheter att hålla sysselsättningen uppe. Vi måste få ned inflationstakten för att få bukt med arbetslösheten. Detta kräver bl. a. minskat budgetunderskott. Även om den öppna arbetslösheten enligt den senaste mätningen minskat påtagligt finns det anledning att vara oroad över den kommande utvecklingen. Regeringen förutspår att arbetslösheten kommer att uppgå till 3,54,. Härtill bidrar regeringens ekonomiska politik och den svaga internationella konjunkturutvecklingen. I detta läge föreslår regeringen att arbetsmarknadspolitiken i realiteten skall fungera som städgumma efter en ekonomisk politik som slår ut arbetstillfällen i företagen. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning måste den statsfinansieila situationen få konsekvenser för arbetsmarknadspolitiken. Antalet anställda via AMS kan inte fortsätta att växa när detta resulterar i växande budgetunderskott och miljardlån utomlands. I en sund ekonomi, byggd på ordentliga vinster i företagen, växande investeringar och trygga jobb kan arbetsmarknadspolitiken fungera för att i marginalen justera för konjunktursvängningar och understödja strukturförändringar. Men den kan inte ersätta arbetsmarknadens parters ansvar och den ekonomiska politikens uppgift att långsiktigt trygga jobben för människorna. De totala arbetslöshetssiffrorna inrymmer en trendmässig och mycket oroande ökning av ungdomsarbetslösheten. Denna är huvudförklaringen till den höga totala arbetslösheten. Därför föreslår moderata samlingspartiet i det följande ett program i syfte att bryta den negativa trenden och att sänka den höga nivån på den öppna ungdomsarbetslösheten. Regering och riksdag kan inte ensamma klara detta. Arbetsmarknadens parter måste ta sitt fulla ansvar. Prestige och olika partsintressen får inte stoppa allas gemensamma intresse att snabbt öppna nya möjligheter för ungdomarna att få arbete. På finns det inte någon lösning på arbetslöshetsproblemet om inte bytesbalansunderskottet och inflationen nedbringas, vilket i sin tur kräver att det strukturella budgetunderskottet undanröjs. Slutsatsen av regeringens i propositionerna 1982/83:50 och 55 framförda förslag blir om de godtas av - att samtliga balansbrister kraftigt kommer att förvärras under nästkommande år. budgetunderskotten växer mycket kraftigt. Inflationen ökar dramatiskt. Även arbetslösheten kan väntas öka. Passivitet inför de stora balansbristerna är ett genomgående drag i propositionerna. Moderata samlingspartiet förordade i valrörelsen en politik som hade gjort det möjligt att undvika devalveringen. Vår politik skulle ha lett till en betydligt bättre ekonomisk utveckling med lägre underskott och lägre inflation. När devalveringen nu är ett faktum är besparingar i de offentliga utgifterna ännu viktigare . Annars kommer devalveringsvinstema att försvinna inom loppet av . Med en kraftig åtstramning av den offentliga sektorn finns det en chans att vi kan åstadkomma en varaktig konkurrenskraftsförbättring. Motsägelser i regeringens politik Kontrasten mellan den politik som regeringen säger sig vilja bedriva och de åtgärder som föreslås är så stor att hela uppläggningen framstår som direkt ansvarslös. Regeringen är medveten om problemen men gör inget för att lösa dem eller föreslår ingrepp som i stället aktivt bidrar till att förvärra situationen. Regeringen säger sig vilja bekämpa inflationen men genomför devalveringen och räder av skattehöjningar så att inflationen riskerar att fördubblas. Avvecklingen av industristödet inleds med kraftigt ökade subventioner till de statliga företagen. Den strama budgetpolitiken - som även socialdemokraterna säger sig vilja ha - inleds med en ökning av de statliga utgifterna med eller nästan innevarande budgetår. Regeringen återtar t. o. m. tidigare gjorda besparingar. Bytesbalansunderskottet skall minskas genom att först ökas till en nivå som tidigare aldrig uppnåtts. Regeringen understryker angelägenheten av produktiva investeringar. Den påpekar att sådana hämmas av överkapacitet, låg efterfrågan internationellt och på hemmamarknaden, snabb inflation, hög ränta, skärpta skatter och allmän osäkerhet om framtiden. Propositionens förslag förvärrar läget på samtliga dessa punkter. Om något gynnar transaktionsekonomin är det en hög inflationstakt, höga räntor och en hård beskattning av produktiva investeringar. I dessa avseenden för regeringen en politik som starkt gynnar finansiella placeringar på bekostnad av reala investeringar. Investeringarna skall gynnas, säger regeringen. Men skall företagen köpa högavkastande statsobligationer. Detta går inte ihop. Förslaget om utdelningsskatt gör dessutom att hotet om fondsocialism och därmed osäkerheten om framtiden ökar, vilket ytterligare försämrar investeringsklimatet. Propositionen behandlar närmast i förbigående kommunernas betydelse för den offentliga konsumtionen och investeringarna. Några egentliga riktlinjer beträffande den kommunala sektorns lämpliga omfattning presenteras inte. Detta är anmärkningsvärt med tanke på att kommunerna landstingen och primärkommunerna svarar för den dominerande andelen av den offentliga konsumtionen. Regeringen godtar en volymökning i storleksordningen 1,för , trots att gällande riksdagsbeslut innebär en klart uttalad begränsning till högst . Det finansiella överskottet 1983 för kommunsektorn beräknades i den reviderade nationalbudgeten till . Indragningen av från kommuner och landsting till staten var då beaktad. Enligt nu föreliggande beräkningar förbyts detta överskott - huvudsakligen på grund av devalveringen i ett underskott på , trots höjda kommunalskatter. Beräkningarna baseras på en volymökning i primärkommunerna på och för landstingens del på 1,». En volymökning av denna storleksordning försvagar drastiskt möjligheterna att återställa den samhällsekonomiska balansen. Betydande ytterligare kommunala skattehöjningar för framstår som sannolika. Enligt vår uppfattning måste för den kommunala verksamheten O-tillväxt gälla för . Önskad utbyggnad på vissa verksamhetsområden måste kompenseras genom neddragningar på andra. Kommunalt skattestopp borde i princip gälla . Skälen för ett skattestopp 1984 är nu ännu starkare. Den nödvändiga åtstramningen måste inledas om ett temporärt kommunalt skattestopp 1984 skall vara möjligt att genomföra utan alltför kraftiga omläggningar av den kommunala verksamheten. bör därför uttala att lagstiftning om kommunalt skattestopp för eller andra åtgärder med motsvarande effekt kommer att vidtas. Arbetet i den särskilda expertgruppen, vilken tillsatts med uppgift att framlägga förslag till en permanent konstruktion av indragningen av medel från kommuner och landsting, bör fullföljas. Därvid bör bl. a. införandet av s. k. expansionsavgifter övervägas. Regeringens oro över att näringslivets investeringar fallit är berättigad. Det är positivt att regeringen inser att förklaringen till detta ligger i näringslivets dåliga lönsamhet. Men trots detta föreslår regeringen en nästan planmässig försämring av villkoren för företagsamheten i . Den avdragsbegränsning som införs kommer att få starkt negativa effekter på nyföretagandet. Riskkalkylen för den som överväger att göra en investering försämras. Den förväntade avkastningen sjunker genom att eventuella vinster alltjämt blir beskattade i full utsträckning medan eventuella förluster bara kompenseras . När skattelättnaderna för förluster blir lägre än beskattningen på vinsterna hämmas naturligtvis drivkrafterna för företagande och risktagande. Av detta svarar den nya löneavgiften för , den s. k. arbetsmarknadsavgiften för och ATP-avgiften för . Erfarenheten visar att endast en mycket blygsam del av löneskatterna avräknas från löneutrymmet. I stället sjunker vinsterna och priserna stiger, dvs. företagens konkurrenskraft försämras. En del av devalveringens konkurrensförbättrande effekt äts med andra ord upp av ökade löneskatter. Propositionens förslag slår hårt mot näringslivets finansiering med riskkapital. Borttagandet av den 30-procentiga skattereduktionen på utdelningsinkomster innebär att dubbelbeskattningen av aktieutdelningen återinförs. Den nya utdelningsskatten innebär t. o. m. en trippelbeskattning av aktieutdelningen. kan en aktieägare, som kan utnyttja den 30-procentiga skattereduktionen och som har en marginalskatt på , behålla ca . av en 100-lapp som företaget anslagit till årlig utdelning. Om trippelbeskattningen införs får han behålla endast ca . Avkastningen efter skatt minskar med andra ord med . Detta kommer att medföra ett minskat intresse för aktier som placeringsform. Utdelningstillväxten i företagen hålls tillbaka, vilket verkar återhållande på aktiekurserna. Trippelbeskattningen låser dessutom in företagssparandet i redan existerande aktiebolag. Skattefondsparandet tillför f. n. aktiemarknaden från mer än en halv miljon människor. Detta förbättrar väsentligt företagens tillgång på riskvilligt kapital. Skattefondsparandet har lett till en större spridning av aktieägandet än vad som skett tidigare . Även skattesparandet har blivit en stor framgång. Totalt är nästan 750000 personer anslutna till denna sparform. Dessa båda sparformer har gjort det möjligt för den enskilda spararen att få en positiv real avkastning efter skatt. Regeringen föreslår att avkastningen på skattefond- och skattesparandet skall sänkas som ett första led i ett tidigare utlovat avskaffande av sparformerna. Försämringen av avkastningen kan leda till att antalet sparare minskar . Om regeringen dessutom gör allvar av det tidigare hotet att avskaffa skattesparandet helt har man tagit ifrån näringslivet den f. n. viktigaste riskkapitalkällan. Den föreslagna höjningen av förmögenhetsbeskattningen missgynnar ytterligare sparande i tillgångar som värderas till fulla marknadsvärdet men leder också till en skärpt beskattning av det kapital som arbetar i jordbruk Den påskyndade inflationen kommer redan i sig att innebära en betydande tjuvhöjning av förmögenhets-, arvs- och gåvobeskattningen som ytterligare försvårar företagsamhet och produktivt sparande. Förslagen bör därför avvisas och insatserna i stället inriktas på att successivt ta bort kapitalbeskattningen på i företagen arbetande kapital. Förslaget om obligatorisk avsättning av av företagens vinster till räntelösa konton i presenteras som ett sätt att stimulera till investeringar. Många företag har emellertid ett så lågt kapacitetsutnyttjande att det finns föga anledning att bygga ut verksamheten. För de särskilt utpekade bankerna och försäkringsbolagen, som skall omfattas av lagstiftningen, innebär investeringar i anläggningar endast att man bygger flottare lokaler. Åtgärden snedvrider näringslivets utbyggnad. Förslaget bör i stället betraktas som en form av räntelöst tvångssparande i syfte att tvinga företagen att medverka till finansieringen av budgetunderskottet. Den föreslagna hyreshusskatten för fastigheter med värdeår som ej omfattas av räntesubventionssystemet eller uppförts eller byggts om med statliga bostadslån skulle slå synnerligen hårt. Förvaltningen av framför allt det äldre enskilt ägda beståndet av bostadshyreshus har gått med betydande underskott, bl. a. på grund av det höga ränteläget, som i dessa fall inte kompenserats av några räntesubventioner. Räntekostnaderna stiger också i takt med att tidigare lån med lägre räntesatser successivt skrivs om till dagens höga räntesatser. Redan garantiavgiften på 1,blir i många av dessa fall kännbar och motsvarar en årlig nettoskatt på av taxeringsvärdet, även om fastigheten går med underskott. En 2-procentig hyreshusskatt innebär en ytterligare straffbeskattning, som radikalt kommer att ändra förutsättningarna för fortsatt enskilt ägande. Skatten, som vi motsätter oss, behandlas mer ingående under det bostadspolitiska avsnittet. Energikostnaderna för företagen skulle öka ytterligare med den av regeringen föreslagna extra skatten på vattenkraft. Ett iögonenfallande drag är att skatten inte är någon vinstskatt. Den skulle därför slå blint, vilket särskilt drabbar dem som köpt gamla kraftverk eller ägare till småkraftverk som i sig inte är särskilt lönsamma. Ett annat iögonenfallande drag är skattens bakvända regionalpolitiska effekt. Vattenkraften finns i norra och och ägs i huvudsak av basindustrier (skog, järn och stål, kemi) verksamma i dessa delar av landet. Sysselsättning och investeringsvilja i de drabbade industrikoncernerna skulle obönhörligen påverkas. Vinsterna från kraftrörelsen har gett många industrikoncerner den finansiella stabilitet som fordrats för att göra riskfyllda investeringar i den industriella rörelsen. Ökad arbetslöshet inte minst i redan hårt drabbade regioner blir ett troligt resultat. Viljan att investera i ny vattenkraft torde till yttermera visso bli obefint lig (utom för ). Ny vattenkraft är normalt en förlustaffär under 5 å . Då investeringarna börjar ge överskott innebär den föreslagna principen att en stor del av detta överskott skall levereras in till statskassan. (Ny vattenkraft blir ju gammal .) Detta framstår som särskilt märkligt mot bakgrunden av att regeringen säger sig vilja främja en minskad användning av olja och en ökad användning av den energi vi själva producerar. Kraftföretagen är dessutom mycket beroende av vattenkraftsproduktionens storlek som kan variera ± . Att ta ut en stor skatt från kraftföretag utsatta för torrår skulle markant öka företagens riskexponering. Skattens styreffekter leder inte bara vid utbyggnad utan också vid driften av kraftsystemet till samhällsekonomiska förluster. Som exempel kan nämnas att vid låga kraftvärden, som kan vara för handen , är det fördelaktigt att spilla bort svensk vattenkraft om kraften i stället kan köpas från för ett lägre pris än skattesatsen. Det är uppenbart att regeringen inte har analyserat konsekvenserna av den föreslagna vattenkraftsskatten. Alla tänkbara effekter av skatten motverkar såväl ekonomisk-politiska som energipolitiska mål. Inte heller förefaller regeringen att ha insett vilka påtagliga försämringar av konkurrensvillkoren för viktiga industrisektorer som en minskning av nedsättningen av energiskatten skulle medföra. De överväganden i denna fråga som regeringen nu aviserar är illavarslande. Vi avvisar såväl vattenkraftsskatten som varje förslag om försämring av nu gällande nedsättningsregler inom energiskattesystemet. I en separat proposition (1982/83:53) föreslår regeringen åtgärder för att förbättra uppbörden av skatter och allmänna avgifter. Det preliminära skatteuttaget för företag och egna företagare som betalar B-skatt föreslås höjt till av den slutliga skatten . Detta får momentant till effekt en likviditetsminskning som motsvarar en skattehöjning för Bskatteinbetalare i storleksordningen . Alla dessa skärpta skatter och nya skatter kommer att sänka lönsamheten efter skatt och därmed motverka den nödvändiga investeringsuppgången. Regeringen medger själv att det är den förväntade lönsamheten efter skatt som styr investeringarna. För att i någon mån motverka skattehöjningarna utlovas statliga pengar för ett offentligt investeringsprogram. Moderata samlingspartiet avvisar detta synsätt. Regeringens förslag för sammantagna djupare in i en offentlig regleringsekonomi som hämmar initiativkraft och nyföretagande. Regeringens politik är därför ett hot mot den fria marknadsekonomin och mot sysselsättningen. I propositionen görs ett stort nummer av det s. k. investeringsprogrammet. Men vid närmare betraktande krymper detta program till i stort sett ett traditionellt stöd till sysselsättningen inom byggsektorn under en övergångstid. Förslagen presenteras som investeringar i infrastruktur som sänker kostnaderna och stärker konkurrenskraften för industrin. Sambandet mellan en investeringsuppgång i svensk industri och en motorväg till skärgården eller ett dubbelspår till torde emellertid vara mycket svagt. Dessa investeringar tillsammans med flera andra anläggningsarbeten kan betraktas som typiska lågeffektiva beredskapsarbeten. Regeringen tycks ha bottenskrapat petitorna från olika statliga verk och myndigheter på sin jakt efter bygg- och anläggningsprojekt. I normala fall skulle en stor del av dessa projekt ha fått sina medel i budgetpropositionen . Regeringen har valt att i stället lyfta fram projekten nu som ett tecken på handlingskraft och på att politiken ges en ny inriktning. Ett bra sätt att öka byggnadsinvesteringarna i små- och fritidshus vore att i stället riva upp riksdagsbeslutet om avdragsbegränsningen av underskottsavdragen. En stor del av sysselsättningssvårigheterna i byggnadsindustrin är orsakad av det efterfrågebortfall som avdragsbegränsningen medfört. Moderata samlingspartiet anser att det nuvarande budgetläget och de starkt negativa effekterna på samhällsekonomin av ett budgetunderskott medför att det inte finns något statsfinansiellt utrymme för att genomföra något av de föreslagna investeringsprojekten. Regeringen bör i stället återkomma med bättre underlag för sådana projekt som kan bidra till en positiv utveckling av samhällsekonomin. Skattepolitiken är av avgörande betydelse för att återvinna balans i den svenska samhällsekonomin. Den av socialdemokraterna förda skattepolitiken är en av huvudorsakerna till obalansen i den svenska ekonomin. Fram till regeringsskiftet hade vi ett snabbt stigande skattetryck. Skattesystemets brister blev alltmer uppenbara. Den borgerliga skattepolitiken efter 1976 har inneburit att skattetrycket hållits i stort sett oförändrat . Den politik som regeringen nu slår in på kommer återigen att medföra ökade skatter för företag och privatpersoner. Moderata samlingspartiet varnade i valrörelsen för denna utveckling. Vi har framhållit att skattesystemet driver på inflationen och hämmar den ekonomiska tillväxten. Utvecklingen har också givit oss rätt. Ingen kan längre blunda för de problem som det höga skattetrycket skapar. Moderata samlingspartiet avvisar därför samtliga skattehöjningar som föreslås i propositionen samt föreslår kommunalt skattestopp. Vi avvisar också den föreslagna skattereduktionen för fackföreningsavgifter. gällande förbud mot avdrag för fackföreningsavgifter kompen2 1982/83. seras som skatteutskottet framhållit (SkU 1981/82:2) av skattefrihet för konfliktbidrag, medan avdragsrätten för avgifter till arbetsgivarorganisationer är avsedd att uppvägas av att konfliktersättningarna är skattepliktiga. Medlemsavgifter till arbetsgivarorganisationer kan också som framhållit antas vara avsedda att täcka utgifter för kostnader för bl. a. utbildningsverksamhet, förhandlingsverksamhet och allmän policyverksamhet, som är att anse som avdragsgilla omkostnader. Beträffande fackföreningarna måste hänsyn också tas till de många förmåner i form av bidrag från staten som kommit fackföreningarna till del. När senast behandlade frågan uttalade ett enigt skatteutskott (SkU 1981/82:2, s. 9): Innan tar ställning till frågan bör enligt utskottets mening regeringen lämna en fullständig redovisning och kartläggning bl. a. av de konfliktbidrag som betalas ut av fackföreningar och arbetsgivarorganisationer och storleken av dessa i förhållande till de sammanlagda medlemsavgifterna. Målet måste vara att åstadkomma ett så neutralt system som möjligt. Vad utskottet anfört bör ges regeringen till känna. Den i propositionen föreslagna skattereduktionsmodellen innebär inte något steg mot ett mer neutralt system, eftersom konfliktersättningarna fortfarande avses vara skattefria, utan kan betraktas som ett ytterligare statsbidrag till fackföreningarnas verksamhet utan positiva effekter på samhällsekonomin. Genom de ekonomiska förbindelser som finns mellan fackföreningsrörelsen och regeringspartiet leder det föreslagna systemet till att obeskattade medel kommer att kunna användas för politiska ändamål. Någon sådan redovisning eller kartläggning som begärt har inte lämnats. Vi vidhåller den uppfattning som ställt sig bakom att frågan bör bli föremål för en ordentlig genomlysning, innan beslut kan fattas, och att målet måste vara att åstadkomma ett neutralt system. Eftersom vi inte bifaller regeringens förslag till åtgärder för att öka investeringarna i torveldade förbränningsanläggningar, avvisar vi också den föreslagna höjningen av oljeavgiften med . Motiven härför utvecklas i det energipolitiska avsnittet av denna motion. Vi vill i detta sammanhang tillfoga en principiell synpunkt. Det som skiljer oljeavgiften från oljebeskattningen i övrigt är den destination till särskilda fonder som gäller för influtna medel. Förutsättningen för en sådan avgift måste vara att de som betalar avgiften kommer i åtnjutande av en motprestation. Man kan emellertid inte göra gällande att exempelvis åkeribranschen eller kustsjöfarten, som båda skulle få vara med och betala höjningen av avgiften, har något direkt intresse av att staten satsar pengar på torveldade förbränningsanläggningar.