mot · G5022167 · 1982-02-16 00:00:00 — m. fl. Hälso- och sjukvårdslag, m. m. 1981/82:97) godkände den socialdemokratiska regeringens proposition 1975:26 om riktlinjer för invandrar- och minoritetspolitiken. De antagna riktlinjerna har formulerats med utgångspunkt i målen jämlikhet, valfrihet och samverkan. Jämlikhetsmålet innebär att samhället skall skapa likvärdiga levnadsvillkor för alla befolkningsgrupper och att samma regler skall gälla på alla samhällsområden för invandrare och svenskar. I jämlikhetsmålet ligger också att de språkliga minoriteterna bör få tillgång till information, utbildning, social service, hälso- och sjukvård och kultur som motsvarar det utbud som kommer majoriteten av befolkningen till del. Mål för hälso- och sjukvården Förslaget till ny hälso- och sjukvårdslag - som utformats som en ramlag innehåller regler om bl. a. hälso- och sjukvårdens mål och landstingskommunernas ansvar för hälso- och sjukvården. Som övergripande mål anges: Möjlighet för alla att på lika villkor kunna få del av ändamålsenlig hälso- och sjukvård. För att detta övergripande mål även skall omfatta minoritetsgrupperna krävs särskilda insatser från samhället på såväl central, regional som lokal nivå. Propositionen innehåller emellertid få förslag som präglas av sådan insikt. Principen om lika villkor innebär att alla skall få samma möjlighet till ändamålsenlig hälso- och sjukvård oavsett ekonomiska, geografiska, sociala och psykologiska förhållanden. För invandrare innebär detta att de skulle ha möjlighet att använda sig av hälso- och sjukvården oavsett kulturella eller språkliga skiljaktigheter. Möjligheterna till vård skulle således inte begränsas av att personalen inte kan tala med vårdsökanden eller att personalen och vårdsökanden har skilda kulturbakgrund. Men vi vet att olika befolkningsgrupper drabbas av olika sjukdomar. Invandrargrupperna kräver utöver den uppmärksamhet som omfattar hela befolkningen särskilda insatser för sina miljöbetingade hälsorisker. Stora insatser bör även sättas in för att informera och stimulera invandrare till ett levnadssätt som främjar den egna hälsan. Liksom för övriga befolkningsgrupper bör vårdinsatser för invandrare präglas av helhetssyn, kontinuitet, tillgänglighet och inflytande. Med utgångspunkt i de invandrarpolitiska målen och målen för den nya hälso- och sjukvårdslagen bör särskilda hänsyn tas vid uppbyggnad och organisation av hälso- och sjukvården, så att den bättre anpassas till invandrar- och minoritetsgruppernas behov. Landstingskommunernas ansvar för hälso- och sjukvården från invandrarsynpunkt Från invandrarsynpunkt är förslaget om ett ökat landstingskommunalt ansvar för områden som gränsar till hälso- och sjukvård positivt. Eftersom landstingens territoriella områden är avsevärt större än primärkommunernas blir det lättare att tillgodose minoritetens behov. För många invandrarglesa landstingskommuner kommer det ändå att bli svårt att bygga upp egna personella resurser för att tillgodose angelägna behov för alla invandrargrupper. I sådana fall bör uppbyggnaden av resursbank övervägas. Dessa resurspersoner exempelvis läkare, kuratorer, sjukgymnaster etc. skulle kunna användas av både landstings- och primärkommunerna. bör inom ramen för sitt totalansvar för hälso- och sjukvården inventera, samordna och föreslå åtgärder i detta syfte. För vissa speciella insatser för enstaka invandrar- och minoritetsgrupper torde inte ens landstingens stora verksamhetsområde vara tillräcklig. I dessa fall kunde ett eller ett par regionsjukhus åta sig detta inom t. ex. psykiatrivården eller långtidssjukvården. För vissa små invandrargrupper blir även en centralisering till mycken liten hjälp. Vård i hemlandet skulle då kunna lösa vårdtagarens situation. När sådan verksamhet planeras bör naturligtvis planerna tillställas , och i detta avseende även invandrarverket för bearbetning, analys och synpunkter. En överläggning bör sedan tas upp med de olika invandrarorganisationerna, centrala myndigheter och de olika regionerna för en samlad bedömning för hela riket. I propositionen sägs: Utöver de traditionellt sjukvårdande uppgifterna bör det åligga landstingskommunerna att företa förebyggande insatser som riktar sig på såväl miljön som människorna. För att kunna erbjuda invandrarna förebyggande vård måste man veta vad som skall förebyggas. Vissa sjukdomar som i är mycket sällsynta är vanliga hos invandrare (som exempel kan nämnas rakitis hos barn). Detta kan direkt härledas till dålig förebyggande vård. Förebyggande hälsovård hos invandrare bör inledas redan vid ankomsten till . Vissa sjukdomar manifesterar sig först i . Detta kan bero på förändrad infektionskänslighet beroende på ändrade miljöförhållanden. Hälsoupplysning och hälsoundersökning bör vara en kontinuerlig uppgift för hälso- och sjukvården och ske på ett för invandrare förståeligt sätt. De flesta invandrare behöver även allmän information om hur den svenska hälso- och sjukvården fungerar. Det kan gälla vårt system med BVC, MVC, vårdcentraler, sjukhus, tidsbeställningar m. m. Invandrare får mycket litet information om sjukvårdssystemet, vilket hindrar dem att anlita det. Därför bör man i uppbyggandet av den förebyggande hälsovården ta särskilda hänsyn till invandrargrupperna och inrätta team med personal som kan de mest frekventa språken och även känner till invandrarnas kulturbakgrund. Landstingen bör därför undersöka behoven av förebyggande insatser bland invandrare och utforma verksamheten efter behoven. Olika modeller kan diskuteras för uppbyggnaden av hälsoupplysningsteam för de olika språkliga minoriteterna beroende på gruppens storlek. I de invandrartäta områdena finns det möjlighet att inrätta sådana team inom varje sjukvårdsdistrikt. I de mer normaltäta områdena kan det finnas anledning att ha ett team inom varje landstingsområde. För de invandrarglesa områdena och för mindre grupper bör större områden utgöra upptagningsområde. Det kan vara områden motsvarande sjukvårdsregioner, eller för vissa grupper kan ännu större områden bli aktuella. Andra förebyggande områden som anges i propositionen är mödra- och barnhälsovården. Mödra- och barnhälsovården är av alldeles speciell betydelse för invandrare. Vart fjärde barn som föds i har invandrarbakgrund. Den möjlighet personalen på mödra- och barnavårdscentraler har till förebyggande verksamhet inom barnavården betonas med rätta i alla sammanhang. Barnmorskor och sjuksköterskor inom barnhälsovården är nyckelpersoner i förhållande till invandrarbefolkningen. Invandrare utnyttjar mödra- och barnhälsovården i nästan lika hög grad som den svenska befolkningen. Det är angeläget att förbättra det psykosociala innehållet i såväl mödrasom barnhälsovården. Men det måste förutsätta möjligheter att genom samtal bygga upp en förtroendefull kontakt med patienten. Det är omvittnat att det är svårt att uppnå en sådan kontakt genom samtal via tolk. Det har också visat sig att denna svårighet gör sig speciellt märkbar bl. a. inom kvinno-, mödra- och barnavården. Inställningen till barnalstring, barnafödande och spädbarnsvård är djupt förknippad med kulturbakgrund och väcker känslor till liv som har ett starkt samband med människors ursprung. Det måste därför ske en medveten satsning på att få in personer med kunskap i invandrarspråk och -kultur i berörda personalkategorier. I propositionen betonas vidare behovet av samverkan mellan landstingskommunerna och de ansvariga för företagshälsovården. Invandrarna i är i högre grad än majoriteten av befolkningen verksamma i yrken där risken för skador är hög. Av SCB:s rapport levnadsförhållanden framgår följande om arbetsmiljön: gas, damm, rök För att invandrarna skall nås av företagshälsovården krävs särskilda insatser. Företagshälsovårdspersonalen måste vara medveten om att det kan uppstå kulturkonflikter (könsroller, religion, hygien, tidsbegrepp). Språkförbistringen kan också ge problem. Landstingskommunerna bör inom ramen för sitt totalansvar för hälso- och sjukvården erbjuda de särskilda resurser och det kunnande de bygger upp kring invandrarnas speciella behov. I propositionen sägs vidare att verksamheterna inom länssjukvården bör ges en starkare orsakssökande inriktning . Den framtida psykiatrin bör liksom andra hälso- och sjukvårdsverksamheter omfatta icke bara vård och behandling av psykiska sjukdomar utan även insatser för att förebygga sådana sjukdomar. När invandrare kommer till ställs han/hon inför många omställningssvårigheter och därmed stora påfrestningar. De stora påfrestningarna kan leda till att invandrare får fysiska, psykiska och sociala problem. Många invandrare kommer från helt andra miljöer, vilket innebär att de kommer till en för dem oigenkännlig omgivning, som omgivningen kräver att han/hon snabbt skall anpassa sig i den nya situationen. Dessa stora påfrestningar i kombination med andra problem leder till att många invandrare hamnar i en s. k. identitetskris och reagerar med fysisk åkomma som har klart samband med hans/hennes psykosociala problem. I erbjuds invandrare den hälso- och sjukvård som är anpassad till majoritetens behov, dvs. lösningar som är typiska för ett industrisamhälle. Många invandrare kommer från landsbygden där nära och informella kontakter med andra bybor ger möjligheter att lösa små problem i en normal umgängeskrets. Denna umgängeskrets är omöjlig att skapa sig i . När problemen uppstår dröjer invandraren med att söka hjälp. Då det slutligen sker har han/hon svårt att finna sig till rätta i Vårdpersonalen har svårt att förstå de avvikande kulturella betingelserna och att tränga bakom de somatiska symtomen. Språkproblemen gör att det är omöjligt att föra ett normalt samtal. Samtalen är ofta korta och ytliga. Det händer ofta att invandrare remitteras vidare till en annan instans, som har lika stora svårigheter att förstå vad det rör sig om. Detta kan innebära att den hjälp som invandrare skulle behöva kommer alltför sent eller uteblir helt. Följden kan bli att invandrare utvecklar svår psykisk sjukdom eller oacceptabla sociala problem. Som tidigare nämnts kommer många invandrare från samhällstyper som till sin struktur väsentligt skiljer sig från den svenska. Föräldrar kommer lätt i konflikt med sina barn och svenska uppfostringsnormer. Den påverkan som invandrarbarn utsätts för från skolan-förskolan och andra institutioner gör att de snabbt anammar ett svenskt beteendemönster. Föräldrarna tillgriper uppfostringsmetoder som är i lag förbjudna i , bl. a. aga. Detta leder till ytterligare konflikter mellan barn-föräldrar och förskola/skola-föräldrar. Flera undersökningar visar psykiska problem hos invandrarbarn och deras familjer. Det är angeläget för samhället att på ett tidigt stadium lindra de oundvikliga påfrestningarna på invandrarfamiljerna. finns det mycket små möjligheter att sätta in förebyggande insatser på grund av att det saknas språk- och kulturkompetent personal. Det förebyggande stödet till barnfamiljer bör sättas in . Exempelvis kan PBU tillsammans med MVC, BVC, förskola och skola diskutera de förebyggande insatserna. Språk- och kulturkompetent personal behövs i arbetet. För att snabbt kunna tillgodose framför allt barn- och ungdomspsykiatrin, bör det där det är möjligt ambulerande tvåspråkiga PBU-team bildas, främst för att kunna ge stöd åt de största invandrargrupperna. Dessa tvåspråkiga team bör vara knutna till svenskspråkiga behandlingsteam. Om grupperna är stora kan även separata enspråkiga mottagningar komma i fråga. Inom vissa län kan t. ex. bildas flera team för finska invandrare medan underlaget för andra grupper kan vara så litet att t. o. m. länet är för litet som upptagningsområde. Arbetssituationen kan därför te sig olika beroende på vilken språkgrupp teamet arbetar med. Om gruppen är för liten för att tvåspråkiga team skall kunna bildas, så borde ansträngningar göras för att enstaka tvåspråkiga personer skall finnas inom både den öppna och den slutna psykiatrin. Situationen inom den slutna psykiatriska vården är mycket svår. Det saknas kultur- och språkkompetent personal på alla nivåer, som patientunderlaget är för litet för att kunna motivera enspråkiga psykiatriska avdelningar. En undersökning inom 1977 visar att 60 platser inom länets vuxenpsykiatri var belagda med patienter vilka personalen sade sig ha språksvårigheter med. Hälften av dessa var finländska medborgare, som borde kunna samlas i enspråkig avdelning med tvåspråkig personal. Landstingen har till stor del tvåspråkig personal, sorn inte utnyttjas på ett adekvat sätt. Sjukvårdshuvudmännen bör därför utreda frågan hur dessa personer kan utnyttjas på ett bättre sätt. Beträffande utbildning av personal inom den psykiatriska våden har denna personal ännu större behov av utbildning i invandrarkunskap än annan vårdpersonal. Språket och kommunikationen är av avgörande betydelse för att de mål som förslaget till hälso- och sjukvårdslagen ställer även skall omfatta invandrarna. Vi anser det därför av största vikt att följande åtgärder vidtas av lämplig huvudman: - Inventering av tillgång på tvåspråkig personal med syfte att tillvarata deras språkliga och kulturella kompetens. - Intensiva ansträngningar för att rekrytera tvåspråkig personal till områden där språklig och kulturell förståelse är en förutsättning för god vård. - Tvåspråkighet med kulturkompetens bör utgöra en merit vid tjänstetillsättningar och vid intagning till all vårdutbildning. - För vissa strategiska yrkesgrupper t. ex. läkare, sjukgymnaster, psykologer m. fl. upprättas en personbank med uppgift om yrkesspråk- och kulturkompetens. - Invandrarkunskap bör utgöra ett viktigt avsnitt i all personalutbildning samt i intern fortbildning. - Behovet av kunniga och lämpliga tolkar tillgodoses genom ett planmässigt samarbete med primärkommunerna. Vid planering av genomförandet av hälso- och sjukvårdslagen bör följande åtgärder genomföras: - Utveckla stabila former för kontakt mellan landstingens politiska organ och invandrarna i länet. - Vid all vårdplanering kartlägga invandrargruppernas olika behov och anpassa vårdorganisationen så att dessa blir tillgodosedda. - Regionalisering och i vissa fall centralisering av viss vård för invandrare. - Intensiva insatser för att anpassa barna- och mödravården till de olika invandrargruppernas kulturbakgrund och familjemönster. - Särskilda åtgärder inom förebyggande vård och hälsoupplysning. - Översättning och anpassning av information om landstingen och deras verksamhet till de mest frekventa invandrarspråken. - Upprättande av bilaterala avtal eller överenskommelser mellan och utvandrarländerna med syfte att, om adekvat vård eller behandling ej kan ges i , ge möjligheter till vård i hemlandet. För att den föreslagna hälso- och sjukvårdslagen även skall omfatta invandrargruppernas behov bör tillämpningsföreskrifter omfatta de ovan redovisade riktlinjerna. Med hänvisning till det anförda hemställs att begär att regeringen tar upp överläggningar med rörande hälso- och sjukvårdslagens tilllämpning för invandrarna. () ()