mot · G5022547 · 1982-04-13 00:00:00 — Sambandet mellan regeringens arbetsmarknadspolitik och arbetslöshetens utveckling klargörs om man betänker att arbetslösheten vid inget tillfälle och våren hade behövt överstiga 100000 personer, om regeringen blott varit beredd till samma insatser som exempelvis . Särskilt hårt har arbetslösheten slagit mot byggnadssektorn. Därför har AMS vid upprepade tillfällen vänt sig till regeringen med krav på åtgärder för att stimulera byggarbetsmarknaden. När framställningarna behandlats i flera fall har AMS fått vänta i månader har prutningarna varit mycket stora. Totalt har AMS vid olika tillfällen Totalt har regeringen fram till tibegärt 7 900 milj. kr den för kompletteringspropositio nen medverkat till byggnadsinvesteringar på 800 milj. kr. vände sig AMS ånyo till regeringen med krav på åtgärder. a. krävde man ytterligare ca 3000 milj. kr. till beredskapsarbeten och 4000 milj. kr. till offentligt byggande, som komplement till förslag om bl. a. åtgärder för att öka reparations- och ombyggnadsarbetena i bostadssektorn. Med de förslag som framläggs i kompletteringspropositionen fortsätter regeringen på den inslagna vägen. I stället för att sätta in arbetsmarknadspolitiska åtgärder i full styrka så skär regeringen ned AMS krav. Regeringen ger sålunda blott 1100 milj. kr. till beredskapsarbeten och 600 milj. kr. Man är bara beredd att avsätta ca en fjärdedel av de resurser som AMS ansett nödvändiga för att förhindra en ytterligare stegring av arbetslösheten. Vad gäller beredskapsarbeten, så krävde AMS medel för 8 miljoner dagsverken för /83. Man gjorde fullt klart att utan en sådan insats kan en ytterligare stegring av arbetslösheten /83 svårligen undvikas. Trots dessa klara besked från AMS föreslår regeringen nu att insatserna skärs ned till 1 100 milj. kr. Detta betyder att anslaget bara räcker till 5,4 miljoner dagsverken 1982/83. Under det budgetår, 1981/82, som går mot sitt slut, har AMS fått pengar för 6,5 miljoner dagsverken. Vad regeringen kallar nya krafttag mot arbetslösheten är med andra ord en så kraftig prutning av AMS krav att en direkt nedskärning av antalet sysselsatta i beredskapsarbeten kommer att framtvingas, för såvitt inte ytterligare medel anvisas. Det är här fråga om en nedskärning från i genomsnitt 32000 sysselsatta innevarande budgetår till ca 25000 /83. Lika flagranta är regeringens försummelser på byggnadsområdet. En rad byggen har legat startklara i månader och år. har arbetslösheten i byggnadsverksamheten och byggmaterialindustrin fått raka i höjden. Regeringens passivitet inom arbetsmarknadspolitiken har också hårt drabbat ungdomen. var 45000 ungdomar öppet arbetslösa, vilket innebär en arbetslöshet på . Arbetslösheten bland ungdomar är därmed mer än dubbelt så hög som för hela befolkningen. Lägger man ihop antalet arbetslösa ungdomar med antalet ungdomar i beredskapsarbete och arbetsmarknadsutbildning, så är siffrorna för denna vinter dock inte högre än . Regeringen har alltså valt att ställa ungdomar arbetslösa i stället för att erbjuda utbildning eller beredskapsarbete. Insatserna mot ungdomsarbetslösheten har också avsevärt försvårats av regeringens ryckiga politik med ständiga förändringar av de statliga reglerna. Exempelvis har regeringen inte kunnat lämna klara besked om villkoren för statsbidragen till de inrättade ungdomsplatserna. Det har allvarligt försvårat för kommunerna att på planera för åtgärder mot ungdomsarbetslösheten . Regeringens "utbudspolitik: virkesförsörjningen och energiinvesteringarna Den medvetna neddragningen av de arbetsmarknadspolitiska ambitionerna innebär förutom andra stora sociala och ekonomiska kostnader att utbudet av arbetskraft kommer att minska och anpassningen av arbetskraftsutbudet till den förändrade efterfrågan att reduceras. Den borgerliga regeringens passivitet när det gäller att mobilisera landets resurser är emellertid uppenbar även på andra områden. Ett sådant är virkesförsörjningen. har produktionen inom skogsindustrin legat på en nivå motsvarande av den praktiska produktionskapaciteten. Det låga kapacitetsutnyttjandet har inte berott på dåliga konjunkturer. Tvärtom har efterfrågan på skogsindustriprodukter varit god. Detta kan bl. a. avläsas av att andra länder har ökat sin produktion och export kraftigt. Den svenska skogsindustrin har därvid förlorat betydande marknadsandelar. Orsaken till den här situationen är de låga avverkningarna i det svenska skogsbruket. Skogsindustrin har inte kunnat få virke så att industrikapaciteten har kunnat utnyttjas i den utsträckning marknaden medgett. Enligt virkesförsörjningsutredningens beräkningar sjönk avverkningarna från i genomsnitt 71 miljoner m3sk till i genomsnitt 57 miljoner m3sk under andra hälften. Minskningen uppgår sålunda till inte . Nedgången i avverkningsnivån har väsentligen ägt rum inom privatskogsbruket. De låga avverkningarna beror inte på att man tidigare skulle ha överavverkat. Enligt det beslut som fattades av 1979 är skogspolitiken inriktad på en skogsproduktion som möjliggör en långsiktig årlig avverkningsnivå på i genomsnitt 75 miljoner m3sk. De 57 miljoner m3sk som avverkats fem sista år ligger 18 miljoner m3sk eller under den nivå som fastlagts av . Följden av råvarubristen har blivit att har gått miste om exportinkomster på åtskilliga miljarder kronor . Råvarubristen har dessutom medfört nedläggningar av företag med ökad arbetslöshet som följd, ofta på orter utan alternativ sysselsättning. Förlusten av exportinkomster och en onödigt höjd arbetslöshet är särskilt allvarliga med hänsyn till den svåra ekonomiska situation som landet befinner sig i. Behovet av ökade exportinkomster och fler arbetstillfällen är nu större än tidigare . Socialdemokraterna har i program och riksdagsmotioner anvisat en rad konkreta vägar för att komma till rätta med råvarubristen. Regeringen har dock i stort sett valt att negligera problemet. De åtgärder som faktiskt har vidtagits, gallringsbidrag och vissa stimulanser via skattesystemet, har varit otillräckliga och ibland till och med verkat hämmande på avverkningarna. Problemen med de låga avverkningarna har dessutom belysts både av i den preliminära nationalbudgeten och i LU 82. LU 82 konstaterar sammanfattningsvis: Då skogsindustrins konkurrenskraft har stärkts kommer detta tillsammans med en uppgång i den internationella konjunkturen att ge möjligheter till betydande exportökningar . Att inte utnyttja denna möjlighet skulle vara samhällsekonomiskt mycket kostsamt. Vår bedömning är emellertid att det är stor risk att de åtgärder som vidtagits för att stimulera virkesutbudet kommer att visa sig otillräckliga för att säkerställa skogsindustrins virkesbehov." Inte heller dessa påpekanden har förmått regeringen att vidta effektiva åtgärder. De förslag som har lagts fram med anledning av virkesförsörjningsutredningens betänkande (prop. 1982/82:177 och 182) ändrar inte på detta förhållande. Förslagen innehåller smärre justeringar av skogsvårdslagen som i sig är viktiga men som endast kommer att innebära en marginell påverkan på avverkningarna. Utredningens viktigaste förslag, om införandet av minimiavverkningsregler. har regeringen avvisat. Förslagen till förändringar av reglerna för skogskonton m. m. ger skogsägarna ytterligare ekonomiska förmåner, men det är en typ av åtgärder som har dokumenterats vara verkningslösa. Ett annat område av den största betydelse för att nedbringa bytesbalans underskottet och höja sysselsättningen, är energiinvesteringarna. Regeringen har inte tagit till vara de möjligheter till en kraftfull politik som riksdagsbeslut om energiförsörjningen skapade. Därmed försvåras våra möjligheter att avveckla kärnkraften, minska oljeberoendet och öka sysselsättningen i vårt land. Den borgerliga riksdagsmajoriteten har konsekvent avslagit socialdemokratiska förslag för en offensiv energipolitik. Det gäller t. ex. ökat stöd till oljeersättningsfonden, förbättrade möjligheter för kommunerna att skärpa hushållningen med energi i byggnader och lokaler, samhälleliga initiativ för en kraftfull teknikupphandling, en plan för vattenkraftens utbyggnad upp till de av beslutade , utvecklingsplan för raffinaderier och petrokemisk industri samt statliga initiativ för att skapa bolagsbildningar för bl. a. skogsbränslen och torv. De borgerliga regeringarnas "sparpolitik" Alltsedan förhösten 1980 har de borgerliga regeringarnas ekonomiska politik varit inriktad på att skära ned de offentliga utgifterna. Förslagen till nedskärningar har presenterats dels i separata sparpaket (prop. 1980/ 81:20,1980/81:116,1980/81:118,1981/82:30), deisi budgetproposition. Bakgrunden till denna nedskärningspolitik är den ansvarslösa budgetpolitik som de borgerliga regeringarna fört efter 1976. Mot socialdemokraternas bestämda varningar tillät man allt större underskott i statsbudgeten. En bristfällig budgetprövning i kombination med omfattande transfereringar till näringslivet lade grunden för den negativa trenden för budgetsaldot. Den svaga ekonomiska tillväxten i kombination med en rad inkomstförsvagande åtgärder urholkade statsinkomsterna . drev inflationen upp de statliga utgifterna. (De borgerliga partiernas budgetpolitik diskuteras mera ingående under budgetavsnittet nedan.) Från stabiliseringspolitisk synpunkt har nedskärningen av de offentliga utgifterna satts in med sämsta tänkbara tidsmässiga inpassning i konjunkturförloppet. Åtstramningen 1980 och de följande nedskärningsåtgärderna har nämligen sammanfallit med att lagercykeln och den internationella ekonomin gått in i en lågkonjunkturfas. Den sammanlagda effekten av att såväl de oberoende efterfrågefaktorerna som den ekonomiska politiken svängt om i restriktiv riktning är betydande. beräknas den inhemska efterfrågan ha reducerats med av BNP. En återkommande motivering i regeringens försvar för sin politik är att vi i inte kan hålla ett högre efterfrågetryck än i omvärlden. Men i realiteten har den svenska efterfrågeutvecklingen varit avsevärt svagare än den i och för sig stagnerande efterfrågeutvecklingen i omvärlden. För OECD-området i sin helhet registrerades trots allt en positiv BNP-tillväxt 1981, även om den stannade vid 1,. Och även jämfört med var efterfrågefallet snabbare i . Genom att åtstramningspolitiken fått en sådan ensidig inriktning på nedskärningar inom den offentliga sektorn, utan att politiken förmått att skapa en kompenserande efterfrågeuppgång inom andra sektorer, har de samlade produktions-, sysselsättnings- och välfärdsförlusterna blivit avsevärda. Åtstramningens inverkan på prisbildningen är sannolikt negativ. Åtstramningens effekter blev mest kännbara under loppet av 1981. Eftersom löneavtalet redan slöts , kan åtstramningspolitiken sägas ha varit verkningslös, t. o. m. utifrån regeringens snäva målsättning att genom lågt kapacitetsutnyttjade och stigande arbetslöshet pressa ned lönerna. Tvärtom talar allt för att det låga kapacitetsutnyttjandet medfört högre totala kostnader per producerad enhet än vad som annars skulle ha varit fallet. Åtstramningspolitikens konsekvenser för resursanvändningen har likaså varit klart negativa. Det minskade kapacitetsutnyttjandet i ekonomin, som är en följd av den ensidiga åtstramningspolitiken, har bromsat upp investeringsverksamheten i samhället. Särskilt uttalat har detta varit fallet beträffande industriinvesteringarna, som beräknas sjunka med sammanlangt . Industribyggnationen, som är en god mätare på investeringar som syftar till att öka produktionskapaciteten, beräknas sjunka med . som de borgerliga regeringarna presenterat den ena sparplanen efter den andra har således det produktiva sparandet pressats ned ytterligare från en redan alldeles otillräckligt låg nivå. I stället för att förstärka vår produktionskapacitet har den ensidiga åtstramningspolitiken ytterligare försvagat vår ekonomi. Från resursanvändningssynpunkt är det även belysande hur sparpolitiken slagit inom den offentliga sektorn. Även där har nedskärningarna med särskild kraft drabbat investeringarna, medan konsumtionen har fortsatt att öka, om än i reducerad takt. Den offentliga sektorns resursförbrukning Årlig procentuell förändring i volym -6,1 -0,5 Källa: Reviderad nationalbudget 1982. Försvagningen av ekonomin sker emellertid inte enbart genom att investeringarna har motverkats som en följd av åtstramningspolitiken. Den sker även genom att åtstramningspolitiken bidrar till att öka inkomst- och förmögenhetsklyftorna i samhället. Regeringen hävdar i den reviderade finansplanen att nedskärningarna utformats så att svaga grupper i vårt samhälle skyddas som de nödvändiga kostnadsbesparingarna kommer till stånd. Det är emellertid högst anmärkningsvärt att regeringen inte i något sammanhang har velat bygga under dessa och liknande påståenden genom någon dokumentation över de fördelningspolitiska effekterna av sin nedskärningspolitik. Redan detta faktum tyder på att påståendena inte har någon grund. Tvärtom är det ju så som socialdemokraterna påvisat att åtstramningspolitiken antingen den tar sig uttryck i karensdagar, urholkat arbetslöshetsunderstöd, reducerad arbetsmarknadspolitik eller bantade insatser för de handikappade drabbat de svagare i samhället. har dessutom framkommit att beräkningar som gjorts inom kanslihuset och refererats i finansutskottet men inte offentliggjorts bekräftar denna allmänna slutsats. Enligt dessa beräkningar har låginkomsttagarna fått vidkännas procentuellt sett kraftigare inkomstminskningar än höginkomsttagarna. Effekten av de s. k. sparplanerna" på olika typer av hushåll "Tabellen visar i procent med hur mycket tre olika hushålls disponibla inkomster, dvs. pengar i plånboken, minskat på grund av regeringens sparplaner. Tabellen ger klara skillnader mellan låg-, medel- och höginkomsttagare. -7,0 -5,7 -4,8 Familj med ett barn -6,8 -5,7 -4,9 Enstamstående med ett barn -6,5 För ensamstående med ett barn har ingen höginkomsttagare beräknats. Tabellen visar i samtliga fall en fallande trappa. Ju högre lön, desto mindre har hushållet behövt minska sin disponibla inkomst. Källa: Stockholms-Tidningen . Bilden av den borgerliga fördelningspolitiken blir emellertid ofullständig, om man inte sätter in nedskärningsåtgärderna i ett större fördelningspolitiskt sammanhang. Hit hör inte minst den ökande arbetslösheten. Det är välkänt att tillgången på resp. avsaknaden av sysselsättning är en av de viktigaste faktorerna som bestämmer inkomstfördelningen. Genom att arbetslösheten ökat så starkt har inkomstfördelningen med nödvändighet blivit mera ojämn. som således åtstramningspolitiken slår hårt mot de svagare grupperna, har de borgerliga partierna emellertid funnit budgetmässigt utrymme för att ge sina egna grupper betydande favörer. Den mest uppmärksammade formen för dylika förmåner är det starkt skattesubventionerade s. k. skattesparandet. Men även de olika former av skattemässiga eftergifter till skogsägarna, som förekommit , är ett gott exempel på hur de borgerliga partierna fördelar de uppoffringar som det statsfinansiella läget föranleder. Denna skevare inkomst- och förmögenhetsfördelning som följer av denna typ av fördelningspolitik gör det svårare att föra en effektiv antiinflationspolitik. Detta i sin tur försvagar ekonomin genom att en högre inflation motverkar uppnåendet av hög tillväxt och full sysselsättning. Regeringens finansplan ger uttryck för tillfredsställelse med den förutsedda utvecklingen . Precis som fallet var inför förra valet 1979, vill man nu skapa intrycket av att den svenska ekonomin är på rätt väg. I denna beskrivning ingår att man lyfter fram de kortsiktiga effekterna av fjolårets devalvering och det återhållsamma tvåårsavtalet 1981 1982. Devalveringen beskrivs som en offensiv ekonomisk-politisk åtgärd, trots att den i själva verket tvingades fram av att den svenska inflationen översteg våra konkurrenters inflationstakt. Regeringen underlåter vidare att sätta in sin politik i det längre perspektiv som dess egen långtidsutredning (LU82) drar upp och som visar på de fundamentala balansbrister som kännetecknar vår ekonomi. Avgörande för huruvida vi är på rätt väg eller ej är om vi förmår bryta nedgången i det produktiva sparandet, dvs. investeringarnas och nettoexportens andel av nationalinkomsten. kan man emellertid konstatera att någon såndan vändning inte sker. Tvärtom fördjupas sparandebristen i den svenska ekonomin ytterligare. Vilken väg vi är på framgår klarast av den katastrofala utvecklingen av industriinvesteringarna. har regeringen nu tvingats revidera ned sin prognos för industriinvesteringarna från -i finansplanen till -11,3 %i reviderad finansplan. För industrins investeringar i byggnader är utvecklingen än mer dramatisk - de väntas falla . Industrins investeringar 1981 och 1982 -18,7 -15,0 -10,5 -11,3 Källa: Reviderad nationalbudget 1982. Sammanlagt faller alltså industriinvesteringarna enligt regeringens prognoser med bortåt . Denna negativa utveckling av investeringarna förklaras i allt väsentligt av det rekordlåga kapacitetsutnyttjandet i industrin. Det bör i detta sammanhang noteras att regeringens prognos för industrins investeringar och produktion är mera optimistisk än den prognos som gör på grundval av sin planenkät. Denna visar på ännu långsammare produktionsökning inom industrin än regeringens prognos (+1,5 jämfört med +3,). Även investeringarna utvecklas sämre enligt planenheten än enligt reviderad finansplan: -jämfört med -11,. Ett andra avgörande mått på om vi är på rätt väg är sysselsättningsutvecklingen. och början av 1982 har den öppna arbetslösheten stigit, sysselsättningen sjunkit och antalet personer som funnit det meningslöst att söka arbete ökat. Även i fråga om sysselsättningen ger planenkät en mera pessimistisk bild än regeringens prognoser. Av enkäten framgår mycket klart att sysselsättningen inom industrin kommer att fortsätta att minska och inte som regeringen söker ge sken av nu skulle tendera att öka igen. Enligt beräknas sysselsättningen i tillverkningsindustrin komma att minska med mellan 16000 och 20000 personer. I två fundamentala avseenden - sysselsättningen och investeringsverksamheten - är den svenska ekonomin f. n. i själva verket på helt fel väg om målet är samhällsekonomisk balans i meningen full sysselsättning, hög tillväxt och stabilt penningvärde. Regeringen betonar i reviderad finansplan möjligheterna att öka exporten och . Självfallet vore det utomordentligt välkommet och önskvärt om den svenska industrin efter en lång rad år med mycket dålig produktionsutveckling skulle kunna gå in i en expansionsfas. De uppoffringar som löntagarna gjort och som innebär reallönesänkningar på bör i och för sig skapa ett betydande utrymme för en förstärkning av konkurrenskraften och en expansion såväl på hemma- som utlandsmarknaderna. Men regeringens prognos bygger i denna del på en rad osäkra faktorer. För det första utgår prognosen om en exportökning på och 7,5 från antagandet om en påtaglig förbättring av den internationella konjunkturen fr. o. m. . Dylika prognoser har visat sig vara utomordentligt osäkra. Den amerikanska penningpolitiken, liksom den allmänt mycket restriktiva politiken i flertalet i-länder, försvårar bedömningen av den internationella ekonomin. De tendenser till återhämtning som i det nuvarande konjunkturläget normalt borde göra sig gällande kan således mycket väl komma att neutraliseras av dessa faktorer. För det andra bygger regeringens prognos på att de svenska företagen skall utnyttja det utrymme devalveringarna skapat för att sänka sina relativpriser och därigenom öka sin försäljningsvolym. synes företagen till övervägande del ha legat kvar med sina priser i svenska kronor, dvs. i stort agerat som regeringen förväntat sig. har de emellertid höjt exportpriserna med hela 4, Det är bara att konstatera att regeringen inte vidtagit några åtgärder som socialdemokraterna föreslog för att ge företagen incitament att hålla priserna nere i stället för att höja vinsterna. För det tredje finns det anledning att ifrågasätta om en given anpassning av våra relativpriser i den utsträckning en sådan kommer till stånd - verkligen leder till de volymmässiga utslag som regeringen räknar med. Olika omständigheter, såsom marknadens struktur, konkurrenternas beteende, det faktum att det är lättare att förlora än att ta marknadsandelar m. m. kan innebära att den volymmässiga uppgången blir förhållandevis måttlig. Slutligen är det av helt avgörande betydelse för den fortsatta ekonomiska utvecklingen huruvida vi kommer att lyckas bromsa inflationstakten i den svenska ekonomin. Inflationstakten blir i sin tur i hög grad beroende av löneavtal. De förutsättningar från vilka årets avtalsrörelse skall påbörjas är utomordentligt komplicerade. Reallönerna har utvecklats negativt i flera Detta kan i sig leda till betydande kompensationskrav. Därtill är en snabb uppgång i företagens lönsamhet att förutse, vilket i sig är en nödvändig förutsättning för att det svenska näringslivet skall kunna expandera. Erfarenheten visar emellertid att en lugn löneutveckling är svår att förena med snabba vinstökningar. Behovet av samordning mellan olika löntagargrupper är vidare påtagligt, eftersom skattereformen medför att höginkomsttagarna får sina realinkomster tryggade genom skatteomläggningen, varför lönerörelsen måste ges en sådan profil att det i och för sig begränsade löneutrymmet i huvudsak satsas på de lågavlönade. I denna situation är det en regerings uppgift att underlätta en samhällsekonomiskt rimlig och önskvärd uppgörelse. Den borgerliga regeringen har i stället, genom sitt förslag om återinförande av karensdagar i sjukförsäkringen, på ett avgörande sätt försvårat avtalsrörelsen, bl. a. till följd av att detta förslag slår så olika på tjänstemannagrupperna och de offentliganställda jämfört med det privatanställda LO-kollektivet. Det man från regeringens sida tror sig kunna spara in netto på statsutgifterna genom detta förslag riskerar man att få betala om i form av högre inflation och därmed lägre tillväxt. Sammanfattningsvis innebär regeringens politik så som den presenteras i kompletteringspropositionen att den leder till ökad arbetslöshet och sjunkande investeringar. Landets resurser i form av arbetskraft och produktivt kapital utnyttjas illa och vår framtida produktionskapacitet och därmed vår framtida välfärd sänks. De grundläggande balansbristerna i ekonomin det strukturella underskottet mot utlandet, den offentliga sektorns finansiella underskott, inflationen och den ojämnare fördelning av inkomster och förmögenheter som uppstått under de borgerliga åren - förblir i stort opåverkade av den borgerliga politiken. Förbättringen av vår konkurrenskraft beror i allt väsentligt på de uppoffringar löntagarna gjort som en följd av tvåårsavtalet 1981-1982 och devalveringen . Den socialdemokratiska synen på den ekonomiska politiken Socialdemokratisk ekonomisk politik har av hävd, till skillnad från den borgerliga politiken, byggt på en försiktig användning av de generella ekonomisk-politiska medlen. Anledningen till detta är att deras precision i en rad avseenden är bristfällig. En försiktig allmän efterfrågepolitik, som skapat ett jämnt och för ekonomins funktionssätt betryggande kapacitetsutnyttjande, byggt på en balanserad sammansättning av inhemsk och utländsk efterfrågan, har därför kombinerats med en aktiv selektiv politik som inriktats såväl på ekonomins utbuds- som dess efterfrågesida. Härigenom var det möjligt att kombinera full sysselsättning, hög tillväxt, låg inflation och en utjämning av inkomsterna. Den ekonomiska politik socialdemokraterna står för anknyter till denna traditionella syn på den ekonomiska politikens inriktning och möjligheter. Det faktum att de strukturella problemen i den svenska ekonomin borgerlig politik är så stora och de allmänna internationella ekonomiska betingelserna så avsevärt mycket sämre än tidigare ändrar inte på denna grundläggande inställning till den ekonomiska politiken.