mot · G502590 · 1982-01-20 00:00:00 — Inom den för vårt land så viktiga livsmedelsbranschen är det synnerligen besvärligt att rekrytera även i en lågkonjunktur. En svag och otillräcklig ungdomsrekrytering har bidragit till att accentuera bristen på utbildad arbetskraft liksom en ogynnsam åldersfördelning inom jordbruket och dess förädlingsindustri. För sin fortsatta utveckling är näringen beroende av möjligheterna att rekrytera. Mot bakgrund av att svensk livsmedelsindustri svarar för av industrins totala förädlingsvärde och sysselsätter av samtliga anställda inom tillverkningsindustrin, borde branschens utbildningsbehov på olika nivåer vara väl tillgodosett i samhällets institutioner. Tyvärr tvingas man konstatera att så inte är fallet. Detta gäller i lika hög grad grundläggande yrkesteknisk utbildning i gymnasieskolan som vidareutbildning. F. n. är t. ex. livsmedelsindustrilinjen vid med 30 elevplatser den enda mer kvalificerade vidareutbildning som kan erbjudas anställda inom livsmedelsindustrin. Det är emellertid inte enbart vidareutbildningsmöjligheterna som är svagt tillgodosedda för livsmedelsindustrins vidkommande. Gjorda beräkningar antyder att gymnasieskolans livsmedelstekniska linje och specialkurser f. n. ger livsmedelsindustrin ett årligt tillskott av grundutbildad personal motsvarande 2-3 %o av totala antalet anställda! I gymnasieskolans livsmedelstekniska linjer och angränsande specialkurser fanns i andra årskursen 324 elever och i första årskursen 482 elever. Det årliga tillskottet av grundutbildad arbetskraft för livsmedelsbranscherna från gymnasieskolan motsvarar då 14,7 resp. av det beräknade behovet. Detta förhållande är klart otillfredsställande. Ungdomars val av utbildningsväg och yrkesverksamhet föregås säkert i de flesta fall av en mängd olika överväganden. Egna förutsättningar, arbetets innehåll, tryggheten i sysselsättningen, förtjänstmöjligheterna och utvecklingsmöjligheterna är med största sannolikhet faktorer som därvid tas i beaktande. Det förhållandet att vidareutbildningsmöjligheterna för anställda i livsmedelsindustrin varit ganska begränsade har säkert bidragit till att många valt annan utbildningsväg eller lämnat branschen. Om enskilda kommuner skall kunna intresseras för att etablera livsmedelsteknisk vidareutbildning, där flertalet elever ofta rekryteras från andra kommuner, torde det emellertid vara nödvändigt att ge de kommuner som är villiga att anordna lågfrekventa vidareutbildningar en bättre täckning för sina kostnader än vad nu är fallet. Förmän och arbetsledare inom livsmedelsbranscherna rekryteras så gott som uteslutande ur de kollektivanställdas led. Endast en mindre del av de på detta sätt befordrade arbetstagarna har fått och får någon speciell eller mer omfattande utbildning för sina nya arbetsuppgifter. Detta är i högsta grad otillfredsställande, inte minst mot bakgrund av att den tekniska och sociala utvecklingen i grund förändrat arbetsledarrollen och kommer att kontinuerligt förändra denna. Det krävs och kommer i ökad utsträckning att krävas mer än goda yrkesfärdigheter av den som skall utöva ledarskap. Det är nu hög tid för regering och riksdag att uppmärksamma livsmedelsbranschens utbildningsbehov. I motion 1980/81:1715 framhölls bl. a. att bristen på lämpliga läromedel var en försvårande och hämmande faktor i utbildningssammanhang och att läromedel av det slag som krävs för branschens utbildning och i de upplagestorlekar som kan förekomma är kostsamma och ganska ointressanta för läromedelsförlaget. Det påpekades vidare att tvingats till att med egna medel och insatser framställa läromedel för branschutbildningen. I utskottsbetänkandet, med anledning av motionen, framhöll utbildningsutskottet att man erfarit att hos har påtalat behovet av ökat ekonomiskt stöd för den läromedelsproduktion som initierats av . Detta är riktigt. Resultatet av SÖ:s påtalande har emellertid inte varit särskilt tillfredsställande. Branschens framställningar om ekonomiskt stöd till produktion av läromedel för konservindustrin samt bageri- och konditoribranschen har inte mött den respons man kunde ha önskat. Livsmedelsindustrins utveckling och effektivisering är i allra högsta grad beroende av att utbildningsmöjligheter tillskapas. Dess omfattning, och inte minst den betydelse en effektiv livsmedelsproduktion har för den enskilda människan och för landet, motiverar att resurser tas i anspråk för en ökning av utbildningskapaciteten för denna sektor på olika nivåer i samhällets institutioner. Med hänsyn till det statsfinansiella läget måste omprioriteringar inom utbildningsområdet ske för att åstadkomma det större antal utbildningsplatser såväl inom gymnasieskolan som inom den yrkestekniska högskoleutbildningen som erfordras för att säkerställa livsmedelsbranschens fortsatta utveckling. Enligt vår mening måste en sådan översyn komma till stånd. Vi föreslår att gör ett uttalande av denna innebörd. Med hänvisning till vad som ovan anförts samt med åberopande av vad som anförts i motion 1981/82:365 om åtgärder för att öka exporten av livsmedel hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen har anförts om livsmedelsbranschens utbildningsbehov.