mot · G5022080 · 1982-01-26 00:00:00 — Det kan t. ex. gälla försäljning av biljetter till fritids- och kulturarrangemang, utlåning av litteratur från det kommunala , tillhandahållande av kommunalt informationsmaterial och blanketter. Att ha ett meningsfullt arbete är av största betydelse för upplevelsen av livskvalitet. Att få arbeta är att få vara med och lämna sitt bidrag till den gemensamma strävan efter en bättre tillvaro. Det är ett sätt att få vara med och ta ansvar som inte borde berövas någon människa. Arbetet är också en av de viktigaste delarna av människans livsinnehåll. Rätt utformat blir det en av våra viktigaste källor till tillfredsställelse, till gemenskap med andra människor och till samarbete. Denna arbetets centrala roll för livskvaliteten gäller oavsett om det handlar om en avlönad insats eller inte. Avgörande för arbetets kvalitativa betydelse för människan är dess resultat, dess utformning och den uppskattning man röner för vad man uträttat. har nya arbetstillfällen skapats då näringslivet fatt en ökad efterfrågan och därför har behövt öka sin produktion. Detta om inte företagen i stället valt att satsa på automatisering av arbete. Den offentliga sektorn har vuxit kraftigt och har kunnat erbjuda människor arbete i ökad utsträckning. En förutsättning för sysselsättningsökning har varit tillväxt i ekonomin som skapat ekonomiska resurser för att sysselsätta fler människor på arbetsmarknaden. Termen arbetsmarknad anknyter till en ekonomisk teori som ser arbetskraft som en produktionsfaktor som kan köpas allteftersom behoven varieras. Bakom målet arbete åt alla ligger ett annat synsätt: Alla människors lika värde och rättigheter. Det är också en av de grundläggande punkterna i politik. Även de människor som inte är attraktiva som arbetskraft skall beredas arbete efter vars och ens förmåga. En stor del av sysselsättningen i samhället utgörs dessutom av s.k. oavlönat vårdarbete med bl. a. egna barn i hemmet eller sjuka anhöriga. I hög grad är detta ett samhällsnyttigt arbete som undervärderats och som gett ingen eller en dålig social trygghet. De människor som inte haft någon annan möjlighet än att utföra ett oavlönat vårdarbete har fått finna sig i att leva med en avsevärt lägre ekonomisk standard i förhållande till andra grupper. I första hand har diskrimineringen av detta arbete gått ut över kvinnorna. Genom att arbete på institution premierats framför vårdarbete i hemmet har en stor del av denna sysselsättning centraliserats och möjligheterna till lokala vårdarbeten gått förlorade. Att vara utan arbete innebär en påfrestning. också indirekta kostnader på den sociala sektorn när människor blir utslagna. Allteftersom det sociala trygghetssystemet har byggts ut och till stor del finansierats via avgifter ur produktionen framstår arbetslöshet som ett stort slöseri med resurser som vi i stället borde hushålla med. Till det paradoxala hör att det inte saknas meningsfulla arbetsuppgifter fastän många människor går arbetslösa. Behovet av arbetsinsatser t. ex. inom vården, miljövården och energihushållningen är stort. Dessutom håller hantverkskunnande inom flera områden på att försvinna. Vår effektiva produktion innebär att vi inte hinner och att det inte lönar sig att reparera och utnyttja s.k. spill i produktionen. Tillspetsat uttryckt har vi en situation där människor går arbetslösa, känner sig otillfredsställda, kostar samhället stora utgifter medan viktiga arbetsuppgifter inte blir utförda. Detta faktum avslöjar grundläggande brister i vårt sammhälle. , , har ansvaret för arbetsmarknadsåtgärder. Det är dock på lokalplanet som den bästa överblicken finns över den lokala arbetsmarknaden och över behovet av arbetsinsatser. AMS uppgifter bör därför främst begränsas till att omfatta det övergripande ansvaret för genomförandet av arbetsmarknadspolitiken. Kommuner och länsorgan bör i stället få ett avsevärt större sysselsättningsansvar. En stor del av de resurser som används inom olika sektorer för arbetsmarknadspolitiska åtgärder bör överföras till kommuner och länsorgan för att kompensera de kostnader dessa åsamkas. Arbetsmarknadsutbildningen bör också föras ned på regional och nivå. Den bör huvudsakligen inordnas i den ordinarie utbildningen. Det innebär också en återkommande utbildning. Det är viktigt att det finns möjligheter till växling mellan utbildning och yrkesarbete. Det skisserade förslaget innebär en mängd fördelar. Genom att decentralisera detta ansvar får man en överblick över lämpliga arbetsuppgifter. Detta gäller vare sig dessa står att finna inom stora eller små företag, inom hantverk eller inom den offentliga sektorn. Det kan också vara fråga om att utföra arbeten som är meningsfulla, men som inte utförs eller är obetalda. Det kan vara att hjälpa andra människor, att reparera eller att tillverka produkter av överskottsmaterial. I den danska staden har kommunen engagerat arbetslösa ungdomar att bl. a. repararera fiskelådor och att tillverka olika produkter av överskott från en pälsfabrik. Det bidrar också till ett effektivare utnyttjande, till att skapa gemenskap och till att slussa in arbetslösa på ett naturligt sätt i arbetslivet. Arbetsmarknadsutbildningen kan anpassas till det lokala behovet och den geografiska rörligheten motverkas. Däremot begränsas inte den nödvändiga yrkesmässiga rörligheten. Det skulle också innebära en värdefull decentralisering av offentlig verksamhet. Dessa frågor aktualiserades av oss i motion 1980/81:17. gav motionen en välvillig behandling och hänvisade till den översyn som skall genomföras av AMS organisation och verksamhet. Enligt vår uppfattning är dessa frågor dock av en så genomgripande natur att ett utredningsuppdrag bör konkretiseras genom direktiv. Vi föreslår därför att regeringen genom tilläggsdirektiv ger utredningen i uppdrag att utreda en långtgående decentralisering av arbetsmarknadspolitiken av det slag som vi här har talat om. Den dramatiska utvecklingen på elektronik- och ADB-området är på väg att leda till en teknisk revolution av stora mått. Den möjliggör en automatisering av en mängd funktioner som utförts av människor. Såväl kontors- och serviceverksamhet som den industriella produktionen påverkas i grunden. Utvecklingens art är sådan att den kan tillgodogöras i både små och stora företag. Enligt vår uppfattning är det nödvändigt att den pågående tekniska utvecklingen på elektronik- och ADB-området utnyttjas på ett positivt sätt så att den verkligen främjar människornas livskvalitet. Det innebär bl. a. att de anställda på företagen måste vara med och aktivt påverka automatiseringsprocessen. Utvecklingen måste styras så att det i första hand är de ur olika synpunkter mest påfrestande arbetsuppgifterna som mekaniseras men att kreativa och stimulerande arbetsuppgifter förbehålls människorna. Det är också viktigt att alla berörda får en sådan utbildning att de kan överblicka och förstå den process de deltar i och på den grunden aktivt medverka i utvecklingen. Samhället och arbetsmarknadens parter bör gemensamt arbeta fram handlingsregler för hur automatiseringsprocessen på arbetsplatser skall genomföras. Den utomordentligt snabba produktivitetsstegring som den nya tekniken möjliggör kan få olika konsekvenser beroende på hur den möts från samhällets, företagens och fackets sida. Under alla förhållanden kommer den starkt att påverka människornas livskvalitet. En tänkbar utveckling är att mängder av människor kommer att rationaliseras bort. En allt mindre del av arbetskraften svarar för produktionen och resten ställs utanför, sysselsatta genom arbetsmarknadsåtgärder eller försörjda genom olika former av bidrag, pensioner etc. En sådan utveckling skulle knappast leda till ökad livskvalitet för någon men till starkt försämrad för många. Några ekonomiska vinster skulle utvecklingen inte heller ge eftersom produktivitetsvinsterna i företagen skulle behöva användas för att försörja alla dem som slås ut från arbetsmarknaden. Det är nödvändigt att en sådan utveckling förhindras och att den tekniska utvecklingens produktivitetsvinster istället utnyttjas positivt och på ett sätt som främjar livskvalitet. I samhället finns en mängd arbetsuppgifter - inom miljövård, omsorg om människor, resurshushållning osv. som inte utförs i tillräcklig omfattning på grund av brist på folk. Ett samhälle som ger bättre förutsättningar för livskvalitet måste i högre grad präglas av allas delaktighet, medansvar och engagemang för medmänniskor, samhälle och miljö. Regeringen och arbetsmarknadens parter bör enligt vår uppfattning uppta överläggningar om hur den tekniska utvecklingen skall kunna utnyttjas så att målet full sysselsättning skall kunna upprätthållas och försummade arbetsuppgifter och funktioner uppfyllas på ett bättre sätt. Dessa överläggningar bör omfatta en inventering av nya arbetsuppgifter och en diskussion om formerna för dess utförande. Vidare bör man diskutera förbättrade möjligheter till deltidsarbete för människor som på sin ökade fritid vill ägna sig åt olika former av samhälleliga och sociala insatser. Utgångspunkten för överläggningarna bör vara att arbetslöshet utgör ett resursslöseri som bör undvikas i samhället. De resurser som då måste utnyttjas för bidrag eller andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder bör kanaliseras så att de möjliggör samhällsnyttiga och livskvalitetsbefrämjande insatser av olika slag. Vi har tidigare i motionen föreslagit en decentralisering av arbetsmarknadspolitiken som skulle kunna underlätta en sådan utveckling. Ökad livskvalitet i arbetslivet Nya och bättre instrument bör skapas för att stimulera utvecklingen i riktning mot bättre arbetsmiljöer och livskvalitet. Att enbart ha tillgång till arbete är ingen garanti för att alla upplever en god livskvalitet. De olika analyser som gjorts av bland annat Delegationen för Social Forskning (Rapport 1980:1) visar på mycket stora skillnader i frånvaron mellan olika arbetsplatser. De undersökningar som genomförts pekar tydligt på en hög frånvaro vid stora arbetsplatser. Vid de små företagen är frånvaron lägre per anställd och år. Det kan vara svårt att exakt avgöra vilka faktorer som ligger bakom dessa stora skillnader mellan stora och små arbetsplatser. Med stor sannolikhet har följande faktorer en stor betydelse för att många upplever arbetslivet som ganska påfrestande vid de större arbetsplatserna: Avståndet är stort mellan den anställde och företagsledningen. Arbetstagaren upplever inte den samhörighet med arbetsplatsen som vore önskvärt för att den anställde ska känna den rätta arbetsglädjen. Avståndet mellan bostad och storarbetsplatsen kan vara stort. Arbetsresorna kan ta i anspråk så att det negativt inverkar på möjligheterna till kontakt med barn och familj. Den stora arbetsplatsen upplevs inte som en naturlig del av den lokala miljön och därmed försvagas intresset och engagemanget för själva arbetet. Arbetet vid det löpande bandet eller vid kontrollbordet kan ge många små möjligheter att skapa kontakt med arbetskamraterna. En långt driven automatisering ger inte den anställde någon möjlighet att uppleva att han eller hon kan se någon slutprodukt av sin arbetsinsats. Den långt drivna tekniska utvecklingen ger små möjligheter för den enskilde att utveckla sina personliga förutsättningar vilket i sin tur avtrubbar arbetsglädjen. Även om det inte går att generalisera så kan man med ganska stor säkerhet hävda att de här redovisade faktorerna till en del förklarar den höga frånvaron vid de stora arbetsplatserna. De mindre företagen har i regel en i många avseenden bättre arbetsmiljö. Utredningen statligt stöd till arbetsmiljöinvesteringar (Ds A 1981:12) gör också den bedömningen att arbetsmiljön är bättre i de små företagen än i de stora. Den brist på arbetsglädje som många människor känner bidrar till att öka utslagningen i arbetslivet. Utifrån mänskliga och sociala hänsyn är detta ett allvarligt problem. Att förlora kontakten med arbetslivet blir för många människor ett så svårt nederlag att man totalt kan förlora livsglädjen. Därför är det angeläget att finna nya metoder som kan stimulera till en bättre struktur för arbetslivet som ger mer av arbetsglädje och livskvalitet. Följande övergripande krav bör ställas på arbetsplatserna för att förbättra arbetsmiljön: Arbete skall ge var och en möjligheter att lämna sitt bidrag till en bättre tillvaro för sina medmänniskor. Arbetet skall ge möjligheter att utveckla vars och ens personliga förutsättningar och att öka kunnande och kompetens. Arbetet skall organiseras så att man kan känna samhörighet och uppskattning i arbetslaget. Arbetet måste ge utrymme för ett rimligt mått av ansvarstagande, initiativ och eget beslutsfattande. Arbetet bör helst kunna utföras nära den lokala boendemiljön för att öka möjligheterna att stärka kontakten med familj, grannar och vänner. Även de ekonomiska konsekvenserna av en hög frånvaro och en social utslagning utgör starka motiv för nya initiativ. En differentierad arbetsgivareavgift kan vara ett effektivt instrument i detta syfte. En sänkt socialförsäkringsavgift för arbetsplatser som har en låg korttidsfrånvaro skulle kunna öka intresset för att skapa mindre enheter i arbetslivet. En sänkt avgift skulle framförallt gynna de mindre företagen och öka förutsättningarna att skapa nya småföretag nära människornas hemmiljöer. Vi vill därför föreslå att regeringen ges i uppdrag att utreda förutsättningarna för en differentierad socialförsäkringsavgift som syftar till att stimulera privata företag, offentliga arbetsgivare och facket i arbetet att förstärka arbetsglädjen och livskvaliteten på våra arbetsplatser. Gemenskap där alla behövs Dagens uppgift är att planera för morgondagens människor. Vår målsättning måste vara att hellre förebygga än bota - det är lättare att stämma i bäcken än i ån. Därför är det nödvändigt att dels utgå från en helhetssyn, dels finna vägar att upptäcka missförhållanden. I ideologiska grundsatser ingår viljan att skapa ett samhälle präglat av känslomässig trygghet, gemenskap, personligt engagemang och personligt ansvarstagande som viktiga komplement till den ekonomiska tryggheten. Livsmiljön skall anpassas till människans grundläggande behov. Till medlen att åstadkomma detta hör ett decentraliserat samhälle, i vilket människorna har ett direkt inflytande över den egna livsmiljön. Många i vårt samhälle klagar över främlingskap i tillvaron, maktlöshet, meningslöshet och anonymitet. Sättet att motverka detta är, som tidigare påpekats, att ge alla en reell möjlighet att påverka men också att uppmuntra till sådana initiativ. I ett centraliserat samhälle är det frestande att utgå från att alla människor har ungefär samma förmåga och samma behov, eftersom ett sådant antagande underlättar planering och serviceutbud. I ett mer decentraliserat samhälle finns samma respekt för alla människors lika rätt och värde men vida större flexibilitet i planeringen med hänsyn till deras olika förmåga och behov. Därigenom blir det sociala skyddsnätet finmaskigt just där behoven är som störst. De begränsade resurserna satsas där de bäst behövs och gör störst nytta. Vårt land har förmodligen världens förnämsta befolkningsstatistik. saknas nästan helt försök att beskriva skeenden i miljön och vårt sociala liv på ett sådant sätt. O att oroande trender kan upptäckas, O att samband kan kartläggas, O att effekterna av redan vidtagna åtgärder låter sig utvärderas. Vi föreslår därför mot bakgrund härav att regeringen låter utreda möjligheterna till en social rapportering. Detta bör ske på gruppnivå så att inte den enskildes integritet äventyras. Denna datainsamling bör utgå från en helhetssyn på människa och miljö och sålunda inte bara fysiska och kemiska miljöfaktorer utan även psykosociala och socioekonomiska faktorer. På motsvarande sätt skall på effektsidan ingå inte bara sjuklighet och dödlighet i olika kroppssjukdomar utan även olika sociala fenomen och komponenter i vad man brukar kalla livskvalitet. En av de största, men sämst utnyttjade resurserna är människan själv. Den enskilda individens egen klokskap, initiativförmåga och ömsesidiga hjälpvilja bör kunna uppmuntras, ges större spelrum och även brukas i högre grad än vad som sker . Det är politikernas uppgift att ge förutsättningar för detta. För många människor innebär omställningen till pensionärstillvaro stora påfrestningar. Tregenerationsfamiljens upplösning och de stora befolkningsomflyttningarna har lett till att många gamla trots garanterad ekonomisk grundtrygghet lever sitt liv i ensamhet, sysslolöshet och isolering, som det stora kunnande och den viktiga erfarenhet som de representerar blir outnyttjade. Vi finnér det inhumant och felaktigt att så skett. Det är en värdefull resurs om på detta sätt går till spillo, en resurs som inte minst barnfamiljerna skulle kunna ha nytta av. Vi föreslår därför att behov och resurs bör mötas under obyråkratiska former, t ex genom förmedling av tjänster i kommunen eller kommundelen. De som så önskar kan på detta sätt få kontakt med och medverka i samhället på egna villkor. Denna frivilliga sysselsättning kan ge ökad gemenskap i bostadsområden, bland jämnåriga eller över generationsgränserna. En förebild kan vara det amerikanska projektet där äldre engageras i arbete på olika samhällsområden över generationsgränserna. I barnomsorgen kan på detta sätt meningsfulla arbetsuppgifter för äldre människor skapas. Det bidrar också till att öka förståelsen och gemenskapen mellan generationer och att återskapa något av den fina kontakt mellan barn och äldre som har gått förlorad i koncentrationssamhällets spår. Det skulle också ge möjligheter för barn, personal och föräldrar att få del av de äldres livserfarenhet. Men behov finns också av att skapa kontakt mellan äldre personer. Också här finns exempel från att ta efter. Det sk innebär att de som deltar i programmet gör promenader, hjälper till med dagliga inköp, läser tidningen eller på andra sätt hjälper jämnåriga som inte har samma krafter som de själva. Inom sjukvården finns många människor som vistas på institutioner men som med lite hjälp kunde få bo kvar hemma. Det skapar plats på sjukhus för dem som verkligen är i behov av intensiv vård. Dessa människor behöver tryggheten att få en kvalificerad vård på sjukhus. Samhällsservicen måste bygga på principen att människor i största möjliga utsträckning kan bo kvar hemma. Detta förutsätter en väl utbyggd hemhjälpsverksamhet, men också ett ökat engagemang hos de anhöriga, eller av andra människor som kan hjälpa en sjuk. Vad som krävs är framför allt att samhället organiserar en sådan verksamhet och omfördelar sina resurser så att man ekonomiskt ersätter detta arbete. Möjligheter för var och en att ta ansvar för sina medmänniskor och motverka olika former av utslagning måste också förbättras. Bristen på livskvalitet gäller i högsta grad också barnens förhållanden. Vi lever i som i många avseenden är fientlig mot det uppväxande släktet. Vår målsättning måste vara att söka rusta våra barn för ett rikt liv i ett bra samhälle i en solidarisk värld. Barn är den främsta rikedomen för familjen och för hela samhället. syn på barnomsorgen har utvecklats i en särskild motion. Vi vill därför endast påpeka behovet av en öppnare syn på vårdformerna från samhällets sida. Tryggheten för våra barns uppväxt i kombination med arbete utanför hemmet kräver detta. Det är angeläget att finna nya former av lokal barnomsorg i kvarteret, bostadsområdet, i mindre samhällen och byar i nära samverkan mellan barnfamil jerna i exempelvis kollektiv. Denna öppnare syn på vårdformer måste också kompletteras med fortsatt stöd till föräldrars insatser för barnomsorgen i det egna hemmet. Barnfamiljernas valfrihet att välja den vårdnadsform som passar dem och barnen bäst måste vara förutsättningen. Exempel på psykiska problem och psykisk ohälsa är oroande symtom i alla åldersgrupper. Vi tvekar inte att påstå att det är viktigast att detta uppmärksammas och åtgärdas när dessa rapporter gäller barn och ungdom. Trots riktade kontroller inom barnavårdens område, trots samhällets insatser i missbruksfrågor tyder undersökningar på att problemen söker sig nedåt i allt lägre åldrar. Det är uppenbart att den mänskliga resursen även här måste till för att komplettera upplysningar och allmänna strävanden. De vikande befolkningstalen kan tyda på ett ogynnsamt samhällsklimat för dagens barnfamiljer. Trots statsmakternas stora insatser att stödja barnfamiljerna visar sifrorna att analysen måste breddas. Även här måste människornas totala situation undersökas. Vi finnér att särskilda insatser måste göras för att komma till rätta med dessa frågeställningar. Regeringen bör därför ta initiativ till ett samlat program för att finna vägar till en bred analys av barnfamiljernas situation, en utvidgad kartläggning av våra barns och ungdomars livsmiljö, ett förslag till åtgärder där dessa gruppers egna erfarenheter och initiva tiv tas till vara. Detta kan ske genom att sådant uppdrag ges redan befintliga institutioner t. ex. , vars arbetsuppgifter ligger i nära anslutning till dessa frågor. Solidaritet och samverkan med lyhördhet för den enskilda människans behov är hörnstenar i framstidssamhälle. Hur långt man än kommer med den materiella välfärden, kommer samhället att förbli fattigt om människorna inte kan känna gemenskap och medansvar. Livskvalitet är i hög grad att ta direkt ansvar för varandra, att behövas. En god uppväxtmiljö är förutsättning för en sådan solidarisk samhällssyn. Resurshushållning, miljö och livskvalitet Välfärd och livskvalitet är i högsta grad en fråga om miljövärden. Omsorg om miljö- och resurshushållning berör i så hög grad förutsättningarna och villkoren för mänsklig verksamhet. Endast om vi kan uppleva att vår tillvaro är förenlig med ett långsiktigt ekologiskt ansvar kan vi uppleva verklig trygghet, en av de viktigaste kvaliteterna i vårt liv. Genom att i större utsträckning utnyttja förnyelsebara resurser kan vi trygga samhällets utveckling. För att ge kommande generationer handlingsfrihet måste vi minska uttaget av ändliga lagerresurser, exempelvis Det möjliggörs genom att använda råvarusnåla processer och genom att öka kvalitet och livslängd i de varor som vi tillverkar och genom att sedan reparera och underhålla dem. En maximal återvinning bör eftersträvas. Produktion och teknik måste i största möjliga utsträckning inriktas på varor som kan återvinnas för nyproduktion. En sådan resurspolitik kommer att kräva anpassning och utveckling inom näringslivet. Det är en utmaning där samhället måste inriktas på att underlätta en sådan omställning. Det mått på välfärd som vi använder är bruttonationalprodukten (BNP). Det är summan av värdet på varor och tjänster värderat till marknadspriser. Som mått på livskvalitet är det ett klart dåligt instrument. I de nuvarande beräkningarna finns både utsläpp från miljöstörande industrier, trafikoffer och statsutgifterna på plussidan. Att använda BNP som ett mått på livskvaliteten i utvecklingsländer är än mer olämpligt. Det är omöjligt att beräkna värdet av husbehovsjordbruk, byteshandel och andra aktiviteter som inte lämpar sig för ekonomisk analys. Även om man inte varken snabbt eller helt kan frångå BNPbegreppet bör detta kompletteras med ett system för värdering av livskvaliteten i ett land. Regeringen bör därför ta initiativ till utvecklandet av ett system för en djupare välfärdsanalys jämte BNP-begreppet. Framtidspessimismen har blivit allt mer utbredd. Detta sker i ett av världens rikaste länder. och kanske just mot denna bakgrund behövs en ram för positiva utvecklingsstrategier. Det förutsätter en realistisk analys av det aktuella läget och en förmåga att se alternativ. Vissa försök i denna riktning har gjorts, men tyvärr har samtliga i någon utsträckning präglats av drömmen om 1960-talets återkomst parad med insikten om att så inte blir fallet. Utvecklingsklimatet i kan få många nyttiga injektioner om vi får flera alternativa prognoser på förutsättningarna.