mot · G5022529 · 1982-04-30 00:00:00 — m. fl. Reformerad inkomstbeskattning (prop. 1981/82:197) Den proposition som nu förelagts överensstämmer i allt väsentligt med socialdemokraternas uppgörelse med mittenpartierna från . Då presenterades skatteförslaget som en skattesänkning för nästan alla människor. Att regeringen och socialdemokraterna då inte tog upp effekterna av reformens finansiering var direkt vilseledande. Vi vet att förslaget innebär att skatterna kommer att öka med enbart . Detta är en betydande skattehöjning, motsvarande i genomsnitt . Därmed strider skatteförslaget mot strävan att få ekonomi i balans. Detta kan endast ske genom att skattetrycket successivt sänks. Genom urholkningen av indexregleringen kommer inflationen att på nytt tillåtas smyghöja skatten. Marginalskattesänkningarna kommer successivt att återtas snabbare ju högre inflationstakten blir. I förslaget föreslås införandet av en ny löneavgift på . Denna finansiering av skatteomläggningen innebär en höjning av kostnaderna för näringslivet. Därmed försvåras möjligheterna att förstärka den konkurrensutsatta sektorn. Även avtalsrörelse försvåras genom förslaget om en 2-procentig löneavgift. Den föreslagna avdragsbegränsningen innebär ökade orättvisor i skattesystemet med starkt negativa effekter på främst småhusmarknaden och för nyföretagandet. Dessutom ökar skattekrånglet och skattetänkandet ytterligare samt urholkas likformigheten i skattesystemet. Tyvärr har marginalskattesänkningen försenats och dess omfattning begränsats i förhållande till trepartiregeringens ståndpunkt i det ekonomiska handlingsprogrammet . Moderata samlingspartiet föreslår i denna motion en varaktig skattereform, som i allt väsentligt bygger på vad trepartiregeringen var överens om . o Marginalskatterna sänks så att den helt övervägande delen heltidsarbetande får högst marginalskatt. Det innebär att sänkningarna i vissa inkomstskikt går utöver vad regeringen och socialdemokraterna föreslår. o Inflationsskyddet i skatteskalan bibehålls, så att automatiska skattehöjningar undviks och marginalskattesänkningarna inte urholkas, o Rätten till underskottsavdrag, bl. a. för småhusägare, bibehålls i full 1 1981/82. arbete på att utforma åtgärder mot otillbörliga avdrag återupptas och intensifieras, o Skattereformen finansieras dels genom att den särskilda skattereduktionen avskaffats, dels genom besparingar i de offentliga utgifterna. Vårt förslag innebär sammanfattningsvis en rejäl marginalskattesänkning som stimulerar till arbete, sparande och företagsamhet. Den motverkas inte av höjda skatter i övrigt, vilket gör att de positiva effekterna fullt ut kan komma hushållen och näringslivet till godo. var ett krisdecennium för svenskt näringsliv. Den ekonomiska tillväxten avtog som inflationstakten steg. Kraftigt ökade oljepriser skapade stora underskott i vår bytesbalans. Utvecklingen ledde till att vi fick en i förhållande till vår import otillräcklig produktion. Till betydande del sammanhänger dessa problem med utvecklingen i vår omvärld. De höjda oljepriserna och nedgången i världshandeln drabbade samtliga industriländer. Men även om andra länder också hade stora svårigheter, finns det knappast något industriland som hade en sämre industriutveckling än . Orsakerna till den särskilt svaga ekonomiska utvecklingen i måste därför sökas inom landets gränser. De kraftiga balansbrister vi nu har förstärktes som en följd av överbryggningspolitiken 1975 och 1976. Expansionen av den offentliga sektorn, som var ett centralt inslag i den politiken, ledde till en betydligt snabbare tillväxt av såväl offentliga utgifter som skatter jämfört med övriga industriländer. Den offentliga utgiftsexpansionen har förvärrat ekonomiska svårigheter. Skall vi komma till rätta med våra balansproblem är det nödvändigt att skära ned de offentliga utgifterna. Trepartiregeringen var överens om att finanspolitiken måste inriktas på att den reala offentliga utgiftsexpansionen skall begränsas till . Enligt den avstämning av långtidsutredningen som publicerats kräver denna målsättning att utgifterna skärs ned med sammanlagt i förhållande till långtidsbudgeten. En väsentlig anledning till att vi måste minska de offentliga utgifterna är att vi nått smärtgränsen för skatteuttaget. Skattetrycket har nått en nivå som innebär att vår ekonomi förlorat sin tillväxtförmåga. Fortsatta skattehöjningar driver enbart upp pris- och kostnadsnivån och drar ner tillväxten i ekonomin. Det samlade skatteuttaget måste minska. För att inte budgetunderskottet skall växa, måste då de offentliga utgifterna skäras ned. Syftet med nedskärningar i utgifterna är att skapa utrymme för den privata sektorn. Minskade transfereringar och subventioner till hushåll och företag bör kombineras med lägre skatter. Sänkta avgifter och skatter ökar de konkurrenskraftiga företagens expansionsmöjligheter. Genom att en offentlig utgiftsnedskärning kombineras med sänkta skatter hindras den totala åtstramningen från att bli för stor. För att bryta 1970-talets negativa utveckling måste både de offentliga utgifterna och skattetrycket minska. Det går inte med en medelväg som innebär både utgiftsnedskärningar och skattehöjningar. 1970 lade den dåvarande socialdemokratiska regeringen fram förslag till en skattereform, som skulle ge 2/3-delar av svenska folket sänkt skatt. Moderata samlingspartiet motsatte sig förslaget bl. a. med hänvisning till den skärpning av progressiviteten som kunde förutses bli följden, men propositionen antogs av . Det visade sig snart att förändringen ledde till att skattetrycket höjdes på grund av den kombinerade effekten av höga marginalskatter och snabb inflation. Så gott som t. o. m. 1976 framtvingades därför nya skatteomläggningar. I den statliga inkomstskatteskalan sänktes skattesatserna i lägre inkomstskikt, medan de bibehölls och även höjdes i vanliga och andra skikt. höjdes successivt arbetsgivaravgifterna i syfte att uppväga sänkningarna av inkomstskatten. Eftersom den statliga skatteskalan inte var inflationsskyddad, ledde inflationens verkningar till att skattetrycket automatiskt skärptes. Skattetrycket, mätt i procent av BNP, steg därför från 1970 till 1976. Detta framgår av tabell 1, som visar skattekvotens utveckling . Marginalskatterna har undergrävt incitamenten till arbete, initiativ, företagande och sparande. De har medverkat till att driva upp inflationstakten och försvaga den ekonomiska tillväxten i jämfört med flertalet andra länder. Tabell 2 visar hur marginalskatten på en genomsnittlig industriarbetarlön utvecklats . Under det att marginalskatten stannade vid , hade den nära nog fördubblats den uppgick . Den som fick behålla . av en ytterligare förtjänad hundralapp, Fick inte ut mer än . Den borgerliga valsegern innebar en viktig förändring i den skattepolitiska utvecklingen. har, som framgick av tabell 1, det totala skattetrycket varit i stort sett oförändrat. Eftersom inte obetydliga kommunala skattehöjningar genomförts efter 1976, svarar mot siffrorna i tabellen en faktisk sänkning av det statliga skattetrycket. Vissa marginalskattesänkningar har också genomförts, även om de borde ha fått en större omfattning. Fr. o. m. 1978 har vi haft ett inflationsskydd i skatteskalan genom indexregleringen av skiktgränserna. Därigenom skapades garantier mot ett till följd av inflationen automatiskt skärpt skattetryck. Indexregleringen har också gett ett realt innehåll åt genomförda marginalskattejus 1* 1981/82. Den tidigare fortlöpande skärpningen av progressiviteten i skattesystemet har hejdats. 49.9 49,5 51,1 49,4' Marginalskatten avser genomsnitti. 1 Prognos enligt kompletteringspropositionen 1981/82:150. har i sin utförligt diskuterat de problem som skattestegringen och den offentliga utgiftsexpansionen skapat. De har, framhåller , bidragit till att skapa flaskhalsar på arbetsmarknaden, ge inflationstrycket näring och hämma produktionen i konkurrensutsatta näringar. Den snabba ökningen av skattetrycket har, framhåller vidare, övervältrats på löner och priser och därigenom försämrat konkurrensläget i förhållande till utlandet. Den har också givit upphov till skatteflykt, en svart ekonomi och en snedvriden resursanvändning. Det växande budgetunderskott som blivit följden av att de offentliga inkomsterna inte ökat i takt med utgifterna har bidragit till höjningen av ränteläget och haft negativa effekter på produktiva investeringar och bostadsbyggande. slutsats är att ett kraftfullt tyglande av den offentliga utgiftsexpansionen framstår som en förutsättning för en återgång till en bättre fungerande ekonomi och en resursöverföring till konkurrensutsatta sektorer. Vi instämmer såsom anfördes i vår motion 1981/82:2018 i bedömning i dessa hänseenden. Enligt vår mening kommer varje ekonomi, där den offentliga sektorn tar i anspråk en dominerande del av bruttonationalprodukten, att ställas inför allvarliga svårigheter. En strävan för den ekonomiska politiken måste vara att under loppet av bringa ned den offentliga sektorns andel av bruttonationalprodukten till åtminstone den nivå som gällde . Ett medel härför är kravet på nolltillväxt på utgiftssidan. Moderata samlingspartiet har under en följd av år varnat för konsekvenserna av den hittillsvarande utvecklingen. Vi har framhållit att skattesystemet driver på inflationen och hämmar den ekonomiska tillväxten. Utvecklingen har givit oss rätt i dessa hänseenden. Få kan längre blunda för de problem som skattesystemet skapat. Allt fler människor har kommit till den uppfattningen att det inte lönar sig att arbeta och göra extra arbetsinsatser. Vi har fått en växande dold sektor i den svenska ekonomin med arbetsbyten och transaktioner utan kvitton. Djupt oroande är den uppluckring av skattemoralen som blivit alltmer påtaglig. Moderata samlingspartiet har länge och konsekvent arbetat för en sänkning av marginalskatterna och för en minskning av det höga skattetrycket. Ett centralt inslag i partiets budskap har varit att betona de höga skatternas hämmande effekt på arbete, sparande och företagande. Det är därför en framgång för moderata idéer när allt fler inser vikten av att sänka de höga marginalskatterna. Moderata samlingspartiet anser att det är utomordentligt viktigt att en marginalskattereform blir tillräckligt omfattande, så att den verkligen kommer den helt dominerande delen av de heltidsarbetande till del. Förutsättningen för en varaktig marginalskattesänkning är att inflationen inte höjer skattetrycket. Endast vid ett fullgott inflationsskydd kommer skattesatsen att vara oförändrad vid en oförändrad real inkomstnivå. Förändringar i det reala skatteuttaget bör endast kunna beslutas på politisk väg. De får inte bli en konsekvens av inflationstakten. I själva verket är det centrala motivet för ett progressivt skattesystem att skatten skall utgå efter bärkraft. Ökar inflationen skatteuttaget utan att bärkraften, dvs. den reala inkomsten har ökat, är denna grundläggande princip åsidosatt. Moderata samlingspartiet anser alltså att skatteskalan bör vara inflationsskyddad fullt ut. I nuvarande statsfinansiella läge bör en marginalskattesänkning totalfinansieras. En rimlig definition av begreppet totalfinansering är att staten efter marginalskattesänkningens genomförande inte skall få ett större underskott än om reformen inte genomförts. Med denna utgångspunkt kan finansieringen i princip ske på tre olika sätt: 1. självfinansiering genom en ökning av skatteunderlaget, 2. minskning av statens utgifter, 3. höjning av andra skatter eller avgifter. Det avgörande motivet för en marginalskattesänkning är att stimulera arbete, sparande och företagande. Det är därför en marginalskattesänkning är en central del i arbetet på att återställa balansen i svensk ekonomi. En varaktig förbättring av den svenska ekonomins produktionsförmåga kan inte åstadkommas utan att marginalskatterna sänks. Härigenom kommer en marginalskattereform att betala sig själv. Reformens syfte är att öka utbudet av arbete och därmed också öka skatteunderlaget, dvs. de inkomster på vilka skatteuttaget beräknas. Det är dock inte realistiskt att räkna med att effekterna av stimulansen Marginalskattesänkningar måste därför övergångsvis kompenseras med besparingar på statsbudgetens utgiftssida eller höjningar av andra skatter eller avgifter. Detta är särskilt nödvändigt i en situation med ett mycket stort budgetunderskott. I första hand bör strävan vara att den övergångsvisa kompensationen skall ske genom besparingar. Det är en princip som också regeringen bekände sig till, när den skulle kompensera inkomstbortfallet till följd av den sänkta momsen. Höjda löneskatter drabbar produktionen och missgynnar dessutom svensk produktion i förhållande till utländsk, eftersom dessa skatter inte läggs på vid import eller avräknas vid export. Ett utslag av principen skatt efter bärkraft och kravet på symmetri i skattesystemet är att ränteutgifter får dras av, medan ränteinkomster skall tas upp som intäkt vid deklarationen. Detsamma gäller beträffande underskott och förluster, som får kvittas mot överskott. Denna princip är självklar. Moderata samlingspartiet anser att symmetrin i skattesystemet måste bibehållas. Inkomster och utgifter skall behandlas lika. Det faktum att marginalskatterna är extremt höga har gjort avdragsrätten förmånlig. Sänkta marginalskatter verkar därför i sig dämpande på avdragsbenägenheten. En av huvudorsakerna till ekonomiska problem är ett alltför högt skattetryck. Det har drivit upp kostnaderna och försämrat näringslivets internationella konkurrenskraft. Förutsättningen för en vital ekonomi med ekonomisk tillväxt, låg arbetslöshet och låga räntor är ett stegvis sänkt skattetryck. Endast därigenom kan de enskilda människorna stimuleras till ökade arbetsinsatser och företagen till ökad produktion. Detta i sin tur är en förutsättning för bevarad välfärd. Skall denna utveckling kunna ske fordras att de offentliga utgifterna hålls tillbaka så att de successivt tar i anspråk en minskande andel av den samlade produktionen. En varaktig förbättring av den svenska ekonomins produktionsförmåga kan inte åstadkommas utan att marginalskatterna sänks. En sådan sänkning måste dock vara ett led i en sänkning av det totala skattetrycket. Kombinerad med höjda löneskatter och med en urholkning av inflationsskyddet leder marginalskattereformen i stället till ett skärpt skattetryck och till återigen stigande marginalskatter. I sin första regeringsförklaring vid inledningen av 1976/uttalade den borgerliga trepartiregeringen: Skattesystemet måste reformeras. En varaktig skattereform skall innehålla bl. a. sänkta marginalskat ter i vanliga inkomstlägen, inflationsskydd i skattesystemet samt åtgärder för att hålla tillbaka de kommunala skattehöjningarna. Vid den andra trepartiregeringens tillträde sade statsminister i regeringsförklaringen : En fortsatt reformering av skatterna är nödvändig. Regeringen slår vakt om inflationsskyddet i skattesystemet . Regeringen ser förslaget som ett led i ett målmedvetet arbete som skall föras vidare för att reformera skattesystemet och minska marginaleffekterna, så att det blir mer över av en löneökning eller en extraförtjänst . avdrag för räntekostnader bibehålls. offentliggjorde den borgerliga trepartiregeringen ett ekonomiskt handlingsprogram med en rejäl marginalskattesänkning som viktigaste beståndsdel. I handlingsprogrammet hette det: Inriktningen bör vara att sänka marginalskatten till för den helt dominerande andelen heltidsarbetande inkomsttagare. Detta förutsätter motsvarande justering av gällande marginalskattetak. En reform med den inriktningen bör genomföras i tre steg med början 1982 och fullföljas 1983 och 1984. Handlingsprogrammet innebar att det skattepolitiska reformarbete som inletts genom regeringsskiftet skulle fullföljas i ett accelererat tempo. Med hänsyn till det statsfinansiella läget uttalades att skatteomläggningen skulle totalfinansieras. Hur detta skulle ske angavs inte bortsett från ett uttalande om att ett lagfäst sparande kunde övervägas. Handlingsprogrammet föreslog inte några åtgärder, som syftade till att begränsa värdet av underskottsavdrag eller urholka inflationsskyddet. Mot bakgrund av handlingsprogrammet inleddes diskussioner med socialdemokraterna om utformningen av en skatteomläggning. Ända fram till vidhöll trepartiregeringen huvudpunkterna i sitt handlingsprogram. träffades trots detta en uppgörelse mellan mittenpartierna och socialdemokraterna om en skatteomläggning som i centrala avseenden avvek från handlingsprogrammet. Uppgörelsen byggde på en av överlämnad föredragningspromemoria. Uppgörelsen innebar följande: o Skatteomläggningen skulle inte påbörjas . o Marginalskattesänkningarna skulle bli mindre omfattande än vad trepartiregeringen hade beslutat, o Skatteomläggningen skulle i sin helhet finansieras genom höjda arbetsgivaravgifter eller genom införandet av en s. k. produktionsfaktorskatt, o Indexregleringen skulle inte bibehållas i sin nuvarande form. o Rätten till underskottsavdrag skulle inskränkas. 1 * * 1981/82.3 sami. Från socialdemokratiskt håll har uttalats att överenskommelsen i allt väsentligt innebar att deras krav på skattepolitiken hade tillgodosetts. För moderata samlingspartiet innebar uppgörelsen däremot att fortsatt medverkan i trepartiregeringen blev omöjlig. Som ett resultat av skatteuppgörelsen utformade en expertgrupp, med företrädare för mittenpartierna och socialdemokraterna, ett konkret förslag till skatteomläggning. På grundval av detta förslag utarbetades departementspromemorian Reformerad inkomstbeskattning (DsB 1981:16), som remissbehandlats t. o. m. . Sammanfattningsvis kan konstateras att remissinstanserna välkomnade de föreslagna marginalskattesänkningarna men ställde sig kritiska på andra viktiga punkter. Kritiken avsåg främst den föreslagna metoden för avdragsbegränsning och de konsekvenser för framför allt företagsamheten, villaägarna och jordbruket som denna skulle leda till. Det bör påpekas att remissomgången inte omfattade Finansieringen. Att den föreslagna omläggningen medför ett krångligare skattesystem, som är svåröverblick bart för de skattskyldiga, var man överens om, liksom om att kringgående dispositioner för att parera förslaget kommer att öka på ett drastiskt sätt. Den proposition som nu föreslagit överensstämmer i allt väsentligt med socialdemokraternas uppgörelse med mittenpartierna från . Den lägger grunden för en fortsatt skärpning av skattetrycket. Genom urholkningen av indexregleringen kommer inflationen att på nytt tillåtas skärpa progressiviteten i skattesystemet. Den föreslagna finansieringen med höjda arbetsgivaravgifter ger inflationen ny näring och utsätter näringslivets internationella konkurrensförmåga för påfrestningar. Den angelägna marginalskattereformen försenas inte bara . Den får inte heller den omfattning trepartiregeringen var överens om. Den väsentligaste delen av vår kritik gäller dock valet av Finansieringssätt, den urholkade indexregleringen och avdragsbegränsningen. På dessa tre punkter anger skatteuppgörelsen en väg som kommer att få starkt negativa effekter på samhällsekonomin samt för enskilda hushåll och företagare. Effekter av finansieringen och den urholkade indexregleringen Förslaget innebär att skatteuttaget kommer att öka med enbart . Detta beror på att mittenpartierna och socialdemokraterna i valet mellan två felaktiga Finanseringssätt valt båda. Denna dubbelfinansiering kommer att öka skattetrycket, försämra industrins konkurrenskraft och därmed verka hämmande på våra tillväxtmöjligheter. Enligt propositionen skall marginalskattesänkningen som 1983 kostar inberäknat avdragsbegränsningen Finansieras med en allmän löneavgift på . Dessutom begränsas inflationsskyddet i skatteskalan till att motsvara högst inflation. Med nuvarande regler för indexregleringen skall prisstegringen (basbeloppsindex) mellan bestämma justeringen av skatteskalan . kan det konstateras, att det till begränsade inflationsskyddet inte är tillräckligt för . Efter halva tiden, dvs. 1982, hade inflationen stigit . Om prisstegringen skall stanna vid , måste således priserna falla . Detta får tyvärr bedömas som ytterst osannolikt. För varje procent som inflationen överstiger skärps skattetrycket med 550 milj. kr. Om inflationen blir mellan 7,6 och borde basenheten för vara . i stället för de . som överenskommelsen innebär. Skattehöjningseffekten på grund av inflationen blir då ca för enbart är 1983. Om inflationen skulle överstiga , blir skattehöjningen i stället . I den nu aktuella propositionen diskuteras över huvud taget inte möjligheten att uppfylla prisantagandet på . 1 den reviderade finansplanen anges prisprognosen för . Det innebär att priserna kommer att stiga med . Regeringen är alltså redan nu medveten om att den urholkade indexregleringen skärper skatteunderlaget 1983. Trots denna vetskap meddelas inte det rätta förhållandet. Förutom skatteökningen till följd av indexregleringens urholkning tillkommer också den skatteskärpning som sker på grund av att den indexreglerade särskilda skattereduktionen har tagits bort och ersatts med en höjning av det kommunala grundavdraget. Den särskilda skattereduktionen skulle kompensera skattebetalarna för den skärpning av det kommunala skatteuttaget som följer av att inflationen urholkar grundavdraget. Ett borttagande av skattereduktionen var från trepartiregeringens sida tänkt att utgöra en väsentlig del av finansieringen av den då aktuella skattereformens första etapp, men åtgärden utnyttjades för att bidra till finansieringen av den då genomförda momssänkningen. Eftersom det kommunala grundavdraget ej är inflationsskyddat, kommer emellertid skatteuttaget vid inflation att stiga med ytterligare ca . Den totala skatteökningen vid inflation uppgår därmed till , dvs. lika mycket som marginalskattesänkningen kostar. Vid en inkomst på . blir skatteskärpningen på grund av inflationen ca . och vid en inkomst på . Om basbeloppsindex överstiger dvs. inflationen blir eller mer blir skattehöjningen ca . Vad här sagts bekräftas av den offentliggjorda avstämningen av 1 dess gynnsamma alternativ (alt. 1) visas att det krävs successiva revalveringar för att hålla inflationstakten på . Att revalvera vid den nuvarande obalansen gentemot omvärlden är dock uteslutet. Ett realistiskt antagande är därför att inflationen på nytt leder till en automatisk och fortlöpande skärpning av både skattetryck och progressivitet. Vad som skall hända i fråga om indexregleringen efter 1985 är oklart. Införandet av inflationsskyddet för inkomstskatteskalan var den från borgerlig synpunkt viktigaste reformen på skattepolitikens område . Marginalskatterna kommer genom inflationsskyddets urholkning åter att stiga snabbare ju högre inflationstakten blir. En ny tioårsperiod med en inflation på i genomsnitt skulle leda till att skatteskalan i stort sett kommer tillbaka till utgångsläget. En sådan utveckling kan inte tillåtas. Därför måste den nuvarande indexregleringen av skatteskalan bibehållas. Införandet av en allmän löneavgift på innebär att omläggningen lågt räknat ökar skattetrycket med 3 miljarder, vilket innebär en dubbelfinansiering. Det troliga är emellertid att skatterna höjs mer än så, eftersom löneavgiften erfarenhetsmässigt inte avräknas fullständigt vid löneförhandlingarna. Propositionen kännetecknas i detta avseende av brist på analys av dels hur skatteintäkterna påverkas av den allmänna löneavgiften, dels hur näringslivets konkurrenskraft försämras. Att skatteomläggningen skall finansieras med höjda löneskatter strider mot våra strävanden att uppnå en gynnsam kostnadsutveckling, vilket är en förutsättning för återvunnen ekonomisk balans. En löneavgift på ger vid en fullständig löneavräkning nettointäkter på ca eller brutto 5,5 6 miljarder kronor. I skattepropositionen förutsätts att fullständig avräkning kommer till stånd. bromsades löneökningstakten av genomförda löneskattehöjningar. Vad som istället sker är att vinsterna minskar och inflationen ökar.