mot · G502917 · 1982-01-25 00:00:00 — m. fl. kommunisterna lägger i denna motion fram ett förslag till principer för en reformering av skattesystemet. Beträffande detaljer återkommer vi i samband med den aviserade propositionen om reformerad inkomstbeskattning. Grundlinjen i en genomgripande skattereform måste utgå från minskade skattebördor på lönarbetarna, barnfamiljerna och pensionärerna. Den bör grundas på följande principer: Kamp mot de höga indirekta skatterna och särskilt momsen. I första hand måste momsen på mat bort. Staten måste etappvis överta kostnaderna för viktiga delar av kommunernas och landstingens verksamhet. Detta kan göras genom införandet av en progressiv statskommunal enhetsskatt. Progressionen i skattesystemet måste skärpas genom åtgärder som innebär att höga inkomster, kapitalvinster och stora förmögenheter till fullo underkastas beskattning. Avdragssystemet måste göras om och de flesta avdragen slopas. En begränsning av ränteavdragen måste införas. Befogade avdrag sker från skatten och inte som från inkomsten. Inflationsskydd av skatteskalorna godtas inte. Justeringar vidtas i stället på politiska grunder. Kapital och kapitalvinster måste beskattas hårdare. Beskattningen av realisationsvinster måste gälla hela reavinsten och även lösöre. Den direkta beskattningen av bolagsvinster måste skärpas. Ett system av produktionsbeskattning bör införas som får avlösa största delen av inkomstskatten för arbetsinkomster. Den skall omfatta produktionsfaktorerna omsättning, råvaror och energi. Dessutom bör den kompletteras med en differentiering i förhållande till samhällelig nytta. Skatteflykt och skattefusk måste bekämpas hårt. Detta har vpk utförligt behandlat i motion om åtgärder mot ekonomisk brottslighet. För en rättvis fördelningspolitik Vpk:s jämlikhetsideologi är oförenlig med dagens skillnader i inkomster och ekonomiska favörer. I arbetslivet gäller ännu lönemässigt orättfärdiga och för arbetarklassen förnedrande värderingar. Existensen av privilegierade skikt och grupper skapar splittring och försvårar en samordnad kamp Låg- och mellaninkomstgrupperna med lägre årsinkomst än . måste säkras en reallöneförbättring. I en rättvis fördelningspolitik skall inkomstskatterna sänkas för inkomster . och skärpas för inkomster över denna tröskel. Löner och arvoden till politiker och förtroendevalda anpassas till normala inkomster. Fördelningen mellan arbete och kapital är dock huvudfrågan. Pris- och hyresstopp skall införas. Skattepolitiken radikalt förändras. Momsen på mat slopas. Skatten skärps på höga inkomster och stora förmögenheter. Orättvisorna i avdragssystemet avskaffas. Skatt på produktionen införs. Inflationen skall pressas ned, skattefusk och ekonomisk brottslighet bekämpas. Den socialistiska arbetarrörelsens jämlikhetsideal och rättvisekrav måste åter bli ledstjärnor för politiken. Skatterna som fördelningspolitiskt instrument Med en rätt bedriven skattepolitik kan och bör ojämlikheter i inkomster och förmögenheter utjämnas. Skatten bör av var och en beräknas och erläggas efter verklig bärkraft. Skatten måste baseras på inkomstens totala storlek och inte som i hög grad efter inkomstslaget. Skattesystemets nuvarande utformning diskriminerar lönarbetarna på ett iögonfallande sätt. Detta främst genom det omfattande avdragssystemet, men också genom den urholkning av progressiviteten i statsskatten som skett främst . Dessa orättvisor har kommunisterna påtalat i motioner m. m. under en rad av år och ställt förslag om åtgärder. De uppkomna effekterna av exempelvis avdragssystemet är nu svårare att åtgärda än när vi tidigare lade förslag om avdragsbegränsningar. Detsamma gäller de urholkningar som gjorts av progressiviteten, dvs. den utjämnande delen i skattesystemet. som utjämningen har minskat har också nedrustningar skett inom det sociala området. Av detta kan en klar reaktionär politik utläsas. Den innebär i korthet att de rika, de som har höga inkomster brutto och de som har stora förmögenheter har beskattningsmässigt gynnats medan de som har det sämre ställt har fått betala denna omfördelning. Den har gått ut över pensionärer, barnfamiljer, låg- och mellaninkomsttagare på så sätt att deras beskattning totalt har ökat som sociala gemensamma nyttigheter nedrustats eller privatiserats. Ett uttryck för hur ojämlikheten ökat, hur progressionen i beskattningen minskat, är följande: Av den offentliga sektorns skatteinkomster kom från den inkomstutj ämnande statsskatten 1976 medan denna andel 1982 endast utgör . Av alla skatter utgör alltså de icke progressiva . Ett annat sätt att mäta hur den progressiva delen i beskattningen minskat i betydelse, och därmed också utjämningseffekten, är att se hur skärningspunkten mellan statlig och skatt har förändrats. punkten mellan statlig och skatt har förändrats. Med skärningspunkt avses den inkomstnivå som skall uppnås för att statlig och skatt skall utgöra lika stor del av beskattningen i kronor räknat. låg denna skärningspunkt vid ca . i taxerad inkomst medan den hade höjts till ca . Detta visar att den utjämnande delen, statsskatten, har minskat i betydelse. mer i inkomst för att utjämningseffekten skulle ge samma resultat som 1976. Detta är väsentligt mer än normal löneökning. Utgångspunkten för denna effekt är en medveten borgerlig skatte- och omfördelningspolitik. Enligt vpk:s mening är inte det stora skatteproblemet de s. k. marginalskatterna, utan de höga kommunalskatterna och mervärdeskatten. Dessa skatter drabbar lika hårt eller hårdare dem med normala och låga inkomster än dem med höga inkomster. Att det också är dessa skatter som ökat visas i följande: har de kommunala skatterna ökat i nominella tal och de indirekta . Av ökningen på de indirekta skatterna har största delen fallit på momsen. Den av tre partier överenskomna reformeringen av skattesystemet kommer ytterligare att verka negativt för det stora flertalet inkomsttagare. De som främst tjänar på uppgörelsen är de med höga inkomster. De som får stå för kalaset är vanliga lönarbetare med låga eller normala inkomster samt pensionärer. Grupper som redan behandlats styvmoderligt. Den överenskomna reformen kommer att kosta ca . Detta skall finansieras med arbetsgivaravgifter eller s. k. proms. Oavsett vilken form som kommer att användas blir resultatet i stort sett att lönarbetarna får betala höginkomsttagarnas skattesänkning genom mindre löneökningar. Skulle reformen inte finansieras eller endast finansieras till en del går detta ut över den gemensamma offentliga verksamheten. Av erfarenhet drabbar sådana nedrustningar dem som har behov av stöd på ett eller annat sätt. Det är de sämst ställda som då, tillsammans med pensionärer och lönarbetare i övrigt, får betala. I reformen återfinns en begränsning av avdragssystemet. Detta är bra men borde ha gått avsevärt längre och lösts på annat sätt: av kostnaderna för reformen betalar begränsningarna av avdragen endast ca en sjundedel. Det visar klart att huvudvikten inte lagts vid avdragsbegränsningama utan vid att sänka marginalskatterna för höginkomsttagare. har underskottsavdragen ökat starkt. Framför allt har ökningen varit anmärkningsvärt stor. Sammanräknad inkomst i milj. kr. i milj. kr. i % av sammanräknad inkomst har underskotten tredubblats, och till 1982 sjudubblats. Det är framför allt /75 som denna utveckling tilltagit kraftigt. Bara har ett redan högt underskottsavdrag nästan fördubblats. Det huvudsakliga i underskotten är räntor på egna hem. Dessa har av regeringens brist på ekonomisk politik ökat genom ett rekordhögt ränteläge för svenska förhållanden, men också på grund av spekulation och inflation. Ur skattemoralisk och fördelningspolitisk synpunkt är denna utveckling oacceptabel. Med ingrepp emot dessa underskottsavdrag i enlighet med vad kommunisterna vid fyrfaldiga tillfällen föreslagit hade situationen sett avsevärt bättre ut. Då hade inte heller spekulationen kunnat driva upp priserna på sätt som förekommit. Därför är det svårare att förändra reglerna för underskottsavdragen. Vpk drar sig dock inte för att förorda kraftfulla åtgärder mot detta system. Vi menar att en begränsning av rätt till dessa avdrag måste sättas. Denna gräns bör ligga avsevärt lägre än det tak som förekommer i trepartiöverenskommelsen om en skattereform. Dessutom bör de medgivna avdragen omvandlas efter en viss procentsats till ett avdrag från skatt. Detta skulle medföra en rättvisare fördelning och inte som , att den som tjänar mest också erhåller den största skattelättnaden. Det lånade kapitalet används till skiftande ändamål. Som sagts, dominerar lån nedlagda i eget hem, men delar av detta används även till lyxkonsumtion. Genom systemet med avdragsrätt blir räntekostnaderna för höginkomsttagarna mycket låga. Med en placering i exempelvis en villafastighet skapas dels en relativt låg boendekostnad, dels en mer än inflationsskyddad placering, som vid en realisering inte beskattas nämnvärt. Härigenom ökar alltså förmögenheten starkt och kan inkasseras vid en senare försäljning. Systemet skapar också stor orättvisa i boendekostnaderna. Den som har hög inkomst bor billigare än den med lägre inkomst i likvärdiga hus. Det finns givetvis problem med en begränsning av ränteavdragen för egnahem. Det förekommer stor spridning mellan avdragsbeloppen för småhus. Regionala skillnader i pris såväl som förvärvstidpunkt och villkor Men för den skull får inte det nuvarande systemet anses som oantastligt. Ett räntetak för avdrag måste införas på så sätt att endast räntor för ett begränsat skuldbelopp medges och att räntor därutöver inte medges som avdrag. Till detta bör läggas en modell som innebär att vid realiserandet av egnahemmet eller liknande skall viss avräkning göras av de skatteförmåner som ränteavdragen har medfört . Det betyder att realisationsvinstbeskattningen skärps. För övrigt bör vissa avdrag slopas, såsom sparavdrag, representationsavdrag, försäkringsavdrag, extraavdraget under inkomst av annan fastighet, avdrag för räntor för köpkort och andra konsumtionskrediter. Vidare måste rätten till underskottsavdrag i en förvärvskälla mot inkomsten i en annan slopas. Först när denna sanering kommit till stånd kan det bli tal om möjlighet till verklig utjämning genom beskattning. Vpk:s syn på kapitalbeskattningen är känd . Vi förordar skärpningar på både förmögenhetsbeskattningen och arvs- och gåvoskatten. Dessa beskattningsformer har, i likhet med utvecklingen av statsskatten, minskat i betydelse i förhållande till det totala skatteuttaget. Den trend som tidigare redovisats i olika vpk-motioner har fortsatt. Förmögenhetsbeskattningen som 1950 utgjorde av samhällets inkomster utgjorde och beräknas 1982 till . Samma utveckling äger rum beträffande arvs- och gåvobeskattningen. 1950 utgjorde denna av inkomsterna. 1976 hade denna sjunkit till och beräknas endast utgöra . Vpk har tidigare i en rad sammanhang krävt att skatten på arv, gåvor och förmögenheter skall skärpas. Vi anser det som oacceptabelt att de med stora förmögenheter skall undgå att beskattas efter bärkraft. De stora förmögenheter som bevisligen finns har inte skapats av dessa som innehar dem. De har inte genom egna arbetsinsatser skapat dessa värden, utan de är tagna ur andra människors arbete. I en annan motion till årets läggs därför förslag om en engångsskatt på stora förmögenheter. Detta ersätter givetvis inte våra förslag om skärpningar av kapitalbeskattningen. En av grundpelarna i en reformering av skattesystemet bör utgöras av en beskattning av produktionen, differentierad bl. a. efter graden av samhällsnyttig produktion. Produktionen utgör en naturlig bas för beskattning. skattningssystem har i utbyggt skick en betydande styreffekt på samhällsekonomin. Detta kan med fördel användas för att uppnå önskvärda politiska mål. Exempelvis skulle en beskattning av andra produktionsfaktorer än arbetskraften kunna leda till en dämpning av tendenserna att ersätta arbetskraft med datorer. Härigenom skulle yrkesskickligheten också kvarhållas och förstärkas i motsats till vad som sker. De s. k. arbetsgivaravgifternas svaghet ligger bl. a. i att de ensidigt belastar lönekostnaderna och härigenom driver fram automatisering och rationalisering. Detta är betänkligt, framför allt med hänsyn till krisen i det kapitalistiska samhället med förhållandevis stor arbetslöshet. F. ö. är begreppet arbetsgivaravgifter missvisande, eftersom dessa har drabbat lönarbetarna genom lägre löneökningar än vad som annars vore fallet. Till produktionsbeskattningens fördel hör bl. a. ett relativt okomplicerat förfarande och att den ger en bred skattebas. Med hänsyn till detta är det därför naturligt att denna kommer att utgöra tyngdpunkten i ett reformerat skattesystem. Vpk anser att en allmän produktionsbeskattning bör bygga på företagens omsättning, råvaru- och energiförbrukning m. m. som skattebas. En differentiering av skattesatsen med hänsyn till produktionens samhälleliga nytta och liknande faktorer bör ingå. De kommunala skatterna har som tidigare redovisats ökat kraftigt. har dock viss återhållsamhet visats vilket inneburit att kommunernas ekonomi har försämrats. De har av regeringen tvingats till sociala nedrustningar, och situationen förvärras ytterligare genom de av regeringen föreslagna förändringarna. Ojämlikheten mellan kommunerna består dock. För vissa kommuner ligger skatten, inkl. landstingsskatten, på . och över, medan andra kommuner ligger på . Skillnaden mellan högsta och lägsta kommunala utdebiteringen är 8:75. Det kan inte accepteras att skillnaderna i utdebitering och service är så stora. Kommunerna har i samband med den ökade kapitalistiska utslagningen av människorna tvingats att öka service och social omvårdnad. Staten har dessutom ålagt kommunerna större del av den samhälleliga servicen som måste betalas med skatteinkomster. Tillräckliga ekonomiska resurser har inte ställts till förfogande från statsmakterna för dessa åtaganden. Övervältringen av kostnaderna från stat till kommun har pågått och därigenom medverkat till att kommunalskatterna drivits upp. Denna utveckling leder till att en allt större del av samhällsuppgifterna finansieras med de proportionella kommunala skatterna i stället för via en progressiv statsskatt. Regeringen tvingar, genom sina förslag och förtäckta hot, kommunerna till att stoppa expansionen som regeringen bedriver en ekonomisk politik som kraftigt ökar arbetslösheten. Detta kommer att medföra allvarliga störningar när arbetslösa inte ges möjlighet till arbete inom den kommunala sektom som lider av brist på arbetskraft. Det är inte en begränsning i expansionstakt utan ökade resurser som löser problemen. Redan nu råder det allvarliga brister i fråga om barnomsorg, sjuk- och hälsovård, äldreomsorg, miljö, bostadsförhållanden, kollektivtrafik m. m. Dessa problem förvärras om inte kommunerna ges erforderliga resurser. De i budgetpropositionen föreslagna attackerna mot kommuner och landsting behandlas i annan motion. Ökade statsbidrag till kommuner och landsting har länge förespråkats av kommunisterna. Statsbidragsgivningen har varit alltför otillräcklig för att hålla tillbaka skattehöjningarna och möjliggöra nödvändig utbyggnad av den kommunala servicen. kommunisterna har i en rad av år förespråkat en genomgripande skattereform även inom detta område. Ett alternativ är genomförandet av en progressiv gemensam skatt för både kommuner och stat. Genom en sådan reform skulle en utjämning komma till stånd. Nuvarande skatteutjämningssystem har visat sig vara otillräckligt för att utjämna skillnaden mellan kommunerna. Med en progressiv statskommunal enhetsskatt skulle en någorlunda likvärdig service kunna åstadkommas oavsett i vilken kommun man bor och, framför allt, till samma pris. Den nuvarande stora ojämlikheten mellan fattiga och rika kommuner och mellan tätorts- och glesbygdskommuner skulle effektivt kunna elimineras. En progressiv statskommunal enhetsskatt skulle kunna utjämna dessa ojämlikheter och ge alla kommuninnevånare i landet en likvärdig service för samma pris. Med hänvisning till det anförda föreslås att uttalar att en reformering av skattesystemet bör utgå från de i motionen anförda principerna och hos regeringen hemställer om förslag i enlighet härmed. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)