mot · G602125 · 1982-11-25 00:00:00 — Motion 1982/83:125 m. fl. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder m. m. 1982/83:50) För att rätt kunna utforma politiken mot den ekonomiska krisen måste man ställa frågan om krisens natur. Är den en vanlig lågkonjunktur eller har den en mera djupgående och långvarig karaktär? Hur den frågan besvaras är avgörande. Har vi att göra med en tillfällig konjunktursvacka kan relativt begränsade insatser räcka för att svackan och dess följder skall mildras och för att ekonomin snart åter skall bölja växa och blomstra. Har vi att göra med en djupgående och långvarig kris, krävs en bredspektrad och långsiktig politik, som måste syfta till grundläggande strukturella förändringar. Många utvecklingsdrag i den moderna kapitalismen understryker att vi står inför en mycket svår kris och skärpta motsättningar. Redan omfattningen av krisens följder tyder på detta. Det finns nu över 30 miljoner registrerade arbetslösa i de utvecklade kapitalistiska länderna. Många kapitalistiska stater har dragits med en kraftig inflation. Den ekonomiska tillväxten har en tydlig tendens till stagnation. Nästan alla utvecklade kapitalistiska länder påstår sig ha bristande internationell konkurrenskraft. Många länder har ett stort underskott i sina utrikes betalningar och har stora statsfinansiella problem. Allt större belopp omsätts i spekulation och ekonomisk brottslighet. Den sociala utslagningen är - trots en tämligen utvecklad ekonomisk välfärd ett växande problem. fördjupas resursslöseri och miljökris. Orättvisorna i fördelningen av jordens tillgångar blir allt värre. Dessa företeelser är följder av hela den historiska utvecklingsprocess den moderna kapitalismen själv givit upphov till. Kapitalismens tillväxtbetingelser är inte längre så gynnsamma som de var årtiondena närmast efter det . Den stora varuefterfrågan och den kraftiga teknologiska utvecklingen i en period av marknadsexpansion som kännetecknade dessa årtionden har kraftigt försvagats. Imperialismens ekonomiska utplundring i den tredje världen har skapat nationella motrörelser. De stora transnationella koncernerna söker nya vägar att vidmakthålla och stärka sina ställningar i detta läge. Följden blir skärpta motsättningar och en accelererande koncentration av makt och kapital. Med stöd av den nya tekniken, som inom viktiga områden minskar behovet av utbildad arbetskraft, har de transnationella företagen mer kunnat spela ut produktion i vissa enklaver i tredje världen mot sysselsättningen och arbetarklassen i de industrialiserade kapitalistiska länderna. Kampen mellan olika kapital tilltar internationellt, och staterna har börjat föra en politik för att skapa så starka villkor som möjligt för de egna multinationella bolagen eller de utlandskonkurrerande företagen som dessa ibland kallas. Resultatet av detta är skärpta angrepp på de arbetande från kapital och statsmakt, bl. a. uttryckta i olika former av s.k. svångremspolitik. Men detta skapar åter krympande marknader. I detta läge växer improduktiva sektorer såsom marknadsföring, kreditmanipulationer och spekulation. Resultatet blir stagnation, arbetslöshet och inflation. De stora företagen satsar på en vidareutveckling av den moderna teknologin och för att öka sin produktivitet. Detta är deras sätt att söka bevara och stärka sin maktställning. Men när detta inträder i en period som karakteriseras av en alltmer påtaglig stagnation blir resultatet av en ökad produktivitet en minskad sysselsättning. Länge var detta fallet främst inom jordbruket. Produktiviteten växte snabbare än produktionen, vilket stötte bort arbetskraft från jordbruket till andra näringsgrenar som industri och serviceverksamhet. har en liknande process pågått inom industrisektorn. Produktiviteten växer (även om denna växt också i någon mån avtar), men produktionsutrymmet växer inte i motsvarande grad. Arbetskraften stöts bort. I har denna tendens lett till att vi förlorat över 160000 industriarbeten. Denna siffra återspeglar också direkt kapitalets multinationalisering. De svenska storföretagen satsar nu sannolikt mera på investeringar i dotterföretag utomlands än de samlade industriella investeringarna i . Att antalet sysselsatta personer likväl inte minskat beror på två omständigheter. För det första har antalet deltidsarbetande ökat kraftigt och antalet heltidsarbetande minskat. Denna förskjutning medför att en viss ökning av antalet personer som har ett arbete döljer att den totala mängden heltidsarbetstillfällen faktiskt minskat. Men än viktigare är för det andra: utstötningen av arbetskraft från jordbruk och industri har inte lett till en mycket allvarlig sysselsättningsminskning, därför att antalet anställda inom den offentliga sektorn på mindre än mer än fördubblats. 1965 var antalet offentligt anställda ca 576000, nu överstiger antalet 1300000. tvingas den offentliga sektorn att finansiera en växande icke-arbetande befolknings konsumtion. Sysselsättningsökningen inom den offentliga verksamheten har inte primärt tillkommit för att minska arbetslösheten. Den har sin grund i vidgade uppgifter för denna sektor. Dessa vidgade uppgifter återspeglar sociala och ekonomiska förändringar som det moderna kapitalistiska industrisamhället frammanat. har det krävts allt större insatser från staten för att mildra verkningarna av den ekonomiska krisen. Detta har i slagit igenom i en betydande offentlig sektor och verksamhet. Denna vidgning av den offentliga verksamheten och antalet människor som lever på inkomster från denna sektor måste ta betydande samhällsre surser i anspråk. Den står i ett spänningsförhållande till den förhärskande och predikade individualistiska ideologin och till den kapitalistiska lönsamhetsfixerade styrningen av samhällets utveckling. Den står också i ett visst spänningsförhållande till det fysiskt-ekonomiska utrymmet för privatkapitalistisk verksamhet. Den har dessutom som följd att den motverkar kapitalets övermakt mot de arbetande: finns det sysselsättning och ett trygghetssystem har de arbetande allmänt en bättre ställning. Men i en period av stagnation medför denna ökning statsfinansiella problem. Dessa fördjupas när skattelindringar, subventioner och transfereringar tillgrips för att stödja kapitalisternas konkurrenskraft och möjliggöra för stora delar av överklassen att komma ifrån att medverka efter bärkraft, medverka till att betala den offentliga verksamheten. Många söker också komma ifrån sina skyldigheter genom skattefiffel och ekonomiska brott. Slutsatsen av allt detta måste bli att den nuvarande ekonomiska krisen inte blott är av konjunkturell art. Den motsvarar allvarliga och växande tendenser och utvecklingsdrag hos den moderna kapitalismen. Vi är inne i en period av långvarig stagnation, där sysselsättningsproblemen kommer att växa, där spekulation och annan improduktiv och t. o. m. halvt eller helt brottslig verksamhet kommer att frodas, där de statsfinansiella problemen kommer att fördjupas, där världens fördelnings- och försörjningsproblem kommer att bli alltmer allvarliga och påträngande och där det kommer att bli allt svårare att upprätthålla en god materiell levnadsnivå för stora delar av befolkningen även i så utvecklade länder som vårt. För finns dessutom specifika problem som kan bära på hot mot vårt land som en högutvecklad industriell ekonomi. 1 detta läge har den ekonomisk-politiska doktrinen på modet blivit att privatisera och skära ned den offentliga verksamheten, att lämna friare spelrum för det som kallas de fria marknadskrafterna men vilka i verkligheten främst utgörs av de stora internationella och nationella monopolföretagen att trycka ner folkflertalets levnadsstandard för att öka exportindustrins profiter och konkurrenskraft. Det har blivit på modet med kärva besked om vad det ekonomiska läget kräver. Dessa besked riktar sin kärvhet mot folkflertalet som påstås ha levt för högt och som skall betala för att vi skall ta oss ur krisen. Det är en kärvhet för ökade tillgångar och mera makt åt dem som redan har överflöd därav. Visst påfordrar situationen kärva besked. Men kärvheten måste ha sin udd riktad åt andra hållet. Det är de transnationella storbolagens, spekulanternas, de nationella storkapitalisternas och profitjägarnas system av rovdrift, planlöshet och hänsynslöshet som är krisens grund och icke de arbetandes konsumtion. Det krävs mycket omfattande förändringar för att vårt land skall komma ur krisernas system. Det finns därtill varken några enkla genvägar eller några lösningar som lämnar systemets ramar orörda. Det finns ingen socialt neutral ekonomisk politik. Krisen påkallar förändring. Varje försök till ett status quo innebär försvar för den kapitalistiska produktionsordningen och dess makthavande och går ut över folkflertalets inflytande och ekonomiska villkor. Vaije förändring för ett tryggare liv för de många, för ett slut på arbetslöshet och på internationell rovdrift på människor och natur och för ökat demokratiskt inflytande över näringsliv och samhällsutveckling måste angripa kapitalets maktställningar. Eftersom krisen är ett uttryck för kapitalismen kan man närma sig krisens lösning bara genom en politik som är riktad mot detta system, en politik som underlättar övergången från den kapitalistiska produktionsanarkin till en folkstyrd socialistisk planhushållning. Politiken måste utformas så att den bidrar till en maktförskjutning från storfinansen och andra kapitalistiska kretsar till de arbetande, för att öka graden av överskådlighet och planmässighet och för att bereda vägen för ett jämlikt och socialt rättfärdigt samhälle. Vad betyder detta för inriktningen av den politik som måste föras? En politik mot arbetslösheten måste öka inflytandet över investeringarna för de anställda och samhället. Samhälleliga investerings- och industriprogram fordras för nya samhällsnyttiga arbeten och för ett försvar av landet som industrination. Kreditväsendet, som är av central betydelse för storfinansens makt, måste nationaliseras och förberedelser härför bör komma i gång. Uppbyggnad av samhällsfonder som skall ge den finansiella basen för nya samhällsägda industrier bör påbörjas. Skärpt kontroll och restriktivitet måste visas mot kapitalexport och utlandsinvesteringar. Ett led häri är införandet av en särskild skatt eller avgift på utlandsinvesteringar. Fackföreningarnas rättigheter måste stärkas bl. a. genom vetorätt mot avskedanden och permitteringar. På kortare sikt måste AMS-verksamheten byggas ut och investeringar göras i samhällsnyttiga projekt, som kan få en snabb effekt på sysselsättningen. Nya samhällsnyttiga jobb inom den offentliga sektorn måste projekteras, som ett led i en planmässig utbyggnad av denna sektor. måste föras en politik som (utöver en minskad arbetslöshet) försvarar folkets levnadsstandard och ger en rättvis fördelning av landets produktion. Led i en sådan politik är en effektiv politik riktad mot den främst av monopolen och spekulationen framkallade inflationen. Progressiviteten i den samlade skatteinbetalningen till stat och kommuner har under en rad år dämpats kraftigt och måste återställas. Detta kräver på inkomstskatteområdet att linjen i den nu ändå spruckna skatteöverenskommelsen frångås, vad gäller minskning av marginalskatterna. Det s. k. inflationsskyddet avskaffas. Mervärdeskattens regressiva effekt kan tas bort genom övergång till differentierad moms där siktet bör vara inställt på momsfria livsmedel och lägre moms på vissa oumbärliga varor, men där momsen kan vara högre än nu på vissa umbärliga varor och lyxvaror. Kampen mot skatteflykt och ekonomisk brottslighet måste skärpas. Förmåner för ett fåtal, som t. ex. representationsavdragen, bör avskaffas, skatten på stora förmögenheter bör höjas. En omsättningsskatt bör införas på aktiehandeln. En hyres- och bostadspolitik måste föras som i första hand sätter stopp för hyreshöjningar, men som möjliggör en sänkt hyresnivå. För en rättvis fördelning av vinsterna av en ökad produktivitet måste en förkortning av arbetstiden till sex timmars arbetsdag påböijas. Dessa riktlinjer för arbete, välfärd och rättvisa skulle, om de följs, innebära ingrepp i de kapitalistiska strukturerna och befordra en ökad planmässighet och förbättrade villkor för folkflertalet. De borgerliga partierna förde i regeringsställning, och pläderar alltjämt för, en politik i rakt motsatt riktning. Deras syfte är att stärka kapitalismen och därmed dem som företräder detta system på folkflertalets bekostnad. De bedrev i regeringsställning en politik för att skapa en industriell reservarmé och började att urholka den sociala trygghet som uppnåtts. De förde en alltmer konsekvent politik för ökade klyftor. Deras politik bidrog till att fördjupa den ekonomiska krisen, den främjade spekulation och snabba klipp, den underlättade för industriutflyttning och avindustrialisering, och vådorna av deras politik kommer att försvåra att utvecklingen kan vändas i rätt riktning. Den nya regeringen förordar för sin del en politik som den betecknar som det produktionsexpansiva alternativet. Denna politik avviker från den borgerliga, men utgör inget konsekvent alternativ till denna. Detta har sannolikt sin förklaring i vad som kallas rent politiska överväganden. Men det sätt på vilket regeringen betraktar den ekonomiska krisen spelar säkert också roll. Krisen beskrivs som förorsakad till stor del av en felaktig ekonomisk politik och till viss del av vissa konkreta händelser som icke ges ett strukturellt samband med det rådande ekonomiska systemet i den kapitalistiska delen av världen. Man ser inte krisen som framkallad av den kapitalistiska utvecklingen och systemets motsättningar. Man ser inte att även den borgerliga ekonomiska politiken stammar ur en tillspetsning av systemets motsättningar. Därför kommer den nya regeringen till vissa slutsatser som har starkt gemensamma drag med den borgerliga politiken. Dess perspektiv är uttalat inomkapitalistiskt. Dess politik utgör inte ett led i en strategi för strukturella förändringar i de ekonomiska förhållandena. Dess strävan blir att skapa mera arbete och ha en något rättvisare fördelningsprofil än den borgerliga politiken, men att lämna de kapitalistiska makt- och produktionsförhållandena orörda. I likhet med den borgerliga politiken sätter den en stor tillit till en ökad export och till att en kraftig begränsning i inhemsk konsumtionsefterfrågan skall skapa bättre omständigheter för investeringar och konkurrenskraft. Regeringen knyter stora förhoppningar till den kraftiga devalvering den redan låtit genomföra. En devalvering är tänkt att dels förbilliga exportvaror, dels att ställa den importkonkurrerande hemmamarknadsproduk tionen i ett bättre läge. Devalveringen gör ju den svenska valutan billigare i förhållande till utländska valutor (förutsatt att dessa icke skrivs ner lika mycket eller mer). höjer emellertid också devalveringen den allmänna prisnivån. Mycket tyder på att regeringens förhoppningar kan komma på skam. Om devalveringen skall medföra en ökad export beror på hur den s.k. priselasticiteten ser ut. Den måste vara större än ett, dvs. en 1-procentig prissänkning måste motsvaras av en försäljningsökning på mera än för att devalveringen skall leda till ökade exportinkomster. Mycket talar för att den stagnerande världsmarknaden också krymper den s. k. priselasticiteten. Speciellt torde detta gälla på investeringsvaror som ju till stor del dominerar svensk export. Dessutom finns en rad komplikationer. Det står företagen fritt att omvandla devalveringen till högre vinster i stället för till lägre priser. En del företag exporterar varor som till stor del innehåller importerade och genom devalveringen fördyrade komponenter. Andra företag har stora lån i utländska valutor. Dessutom är kapacitetsutnyttjandet nu lågt i den svenska industrin och en stor del av en möjlig orderökning till följd av devalveringen kan därför täckas utan att sysselsättningseffekterna behöver bli särskilt påtagliga. Det är således för det första tveksamt om devalveringen i detta läge kan komma att medföra en påtagbar ökning av exporten. Och för det andra är det tveksamt om en sådan ökning kommer att få någon märkbar betydelse för sysselsättningen. Vad devalveringen däremot får för säkra effekter är att den kommer att höja prisnivån i med . Detta får till följd sänkta reallöner och sänkt levnadsstandard - inte minst därför att regeringen lyckats få fackliga och andra organisationer att inte ställa krav som kompenserar för devalveringen. Denna sänkta levnadsstandard kan ta bort syftet att stärka den hemmamarknadsproducerande industrin då, om dess konkurrenskraft skulle stärkas (vilket dock beror på mängden importerade komponenter i dess produktion), detta kan tas ut av en totalt krympande marknad. Regeringen hoppas att dess devalvering skall leda till en utveckling som brukar betecknas som en kurva med J-form. (Först en liten nedgång och sedan en kraftig uppgång.) Men betydande osäkerhetsmoment finns som kan ge den s. k. J-kurvan såväl ett U- som ett L-utseende. De säkra resultaten av devalveringen är sänkt levnadsstandard för folkets flertal och ökade vinster för de flesta av den exportinriktade storindustrins kapitalister och för de valutaspekulanter som delvis framprovocerat devalveringen. Av det sagda framgår att vi bedömer devalveringen som en helt övervägande kontraktiv åtgärd, dess efterfrågedämpande effekt inom landet syns oss bli väsentligen större än dess exportökande effekt. Därtill kommer att den har direkt negativa effekter på statsskuld och på kommunernas och landstingens ekonomiska ställning. Regeringen skriver i sin proposition att den ser devalveringen som en engångssänkning av levnadsstandarden och den anser att det krävs att ingen grupp försöker kompensera sig på andras bekostnad för den inflationseffekt som devalveringen övergångsvis innebär. Men faktum är att den verkställda devalveringens säkra effekt innebär en inkomstöverföring från dem som får betala de högre priserna till dem som får del av ökade vinster genom devalveringen. Detta sätter en anti-inflationspolitik och fördelningspolitiken i centrum. Regeringen har också i någon mån observerat detta. I sin proposition 1982/83:55 har den lagt fram flera förslag som antingen omintetgör av de borgerliga partierna genomtrumfade försämringar eller som ger ett visst ökat stöd till främst barnfamiljer. Men dessa åtgärder täcker inte på långt när effekterna av devalveringen. Dessutom anser regeringen att dessa förslag till en del skall finansieras med en allmän momshöjning. En sådan allmän höjning har en skattemässigt regressiv verkan och bidrar till en ytterligare standardsänkning för folkflertalet. Den innebär också ett accepterande av den ekonomiska grundtanken bakom de av de borgerliga partierna genomtrumfade sociala försämringarna. Deras tanke var att via de sociala försämringarna dra åt svångremmen. En allmän momshöjning i stället för dessa försämringar har samma effekt. är det emellertid viktigt att understryka att statsskuldens storlek nu börjar att bli sådan att det statliga budgetunderskottet icke kan ökas mera genom ökade utgifter för konsumtion. Det finns också pengar att ta in, vilkas indragning till statskassan inte skulle ha effekten av att vara svångrem för folkflertalet. Regeringen föreslår i proposition 1982/83:50 en viss skärpning av förmögenhetsskatten, en skärpning inom varje i lagen angivet förmögenhetsintervall. Denna höjning bör skärpas mera för de högre förmögenheterna. bör spärregeln (den s.k. 80/85-procentsregeln) slopas. Också arvs- och gåvoskatten bör höjas med mera än vad regeringen föreslår, för de större arven och gåvorna. Dessa höjningar kan ge statskassan ytterligare 300 milj. kr. Regeringen föreslår i proposition 50 vidare en i förhållande till den nu spruckna skatteöverenskommelsen med mittenpartierna en något reviderad skatteskala. Även i den nya versionen innebär regeringens förslag kraftiga marginalskattelättnader för främst höginkomsttagarna. Vi har varit mycket kritiska mot denna del av förslaget och är det . Frågan måste ställas: Är det fördelningspolitiskt riktigt att i föreslå en ökning av den regressivt verkande momsen och kraftigt minska progressiviteten inom den statliga inkomstskatten? Vårt svar är att detta inte är försvarbart. En förändring av inkomstskatten med väsentligen lägre skattelindring för de höga inkomsterna än vad regeringen föreslår är nödvändig och kan göras billigare för staten. Detta kan bidra till att täcka de statsinkomster en ökad moms skulle ge. Vårt förslag utgörs av en revidering av skatteskala. Vidare föreslår vi en skattereducering med . En upptrappad reducering från 100 till 1 500 sker i inkomstlägena mellan 37 500 och 70000 och en avtrappning sker vid inkomster , så att ingen skattereducering vid inkomster från . och däröver sker. Hur detta förslag slår för olika inkomstlagen dels i förhållande till skatter, dels i förhållande till regeringens förslag framgår av följande tabell. Denna visar att alla inkomsttagare med inkomster på . eller därunder får en större skattelindring med vårt förslag än med regeringens, medan däremot höginkomsttagarna vinner väsentligen mer på regeringens förslag. Totalt innebär vårt förslag i förhållande till regeringens en inkomstförstärkning för staten med . Vpk.s förslag till statlig skatt I förhållande till skatt I förhållande till regeringens förslag minskad skatt + ökad skatt I propositionen föreslår regeringen en viss begränsning av skattelättnaderna för vissa sparformer, dvs. för det särskilda lönsparkontot och för medel insatta på aktiesparkonto. Denna begränsning sägs innebära en inkomstförstärkning för staten om 600 milj. kr. En tid fanns i arbetarpartierna en gemensam och stark kritik mot dessa skattelättnader. Vi vidhåller denna uppfattning och menar att lagen (1978:423) om skattelättnader för vissa sparformer helt borde upphävas. Detta torde ge statskassan ytterligare minst 800 milj. kr. I vår motion med anledning av proposition 55 har vi vidare argumenterat för ett slopande av representationsavdraget och införande av en särskild skatt på utlandsinvesteringar. Dessa förslag medför en inkomstförstärkning för statskassan på sammantaget något . Argumenten för dessa åtgärder är i korthet: Representationsavdragen gynnar en mycket begränsad krets medborgare och är i många fall en källa till mer eller mindre systematiskt skattefiffel. Det kan inte accepteras att skatten 'på vanligt folks mat höjs som överklassens plastkortätande på firmornas och skattebetalarnas bekostnad får fortsätta. Det omvända bör göras, momsen icke höjas och representationsavdragen tas bort. Den särskilda skatten på utlandsinvesteringar har ett dubbelt syfte, dels statsfinansiella skäl, dels att det i någon mån torde stärka svenska investeringsobjekts konkurrenskraft. De här angivna förslagen - som också finns redovisade i vår motion till proposition 1982/83:55 täcker den del av kostnaderna för de s.k. fyra vallöftena som regeringen vill finansiera med en allmän höjning av mervärdeskatten. Regeringen framför i proposition 1982/83:50 en rad andra förslag som berör skatter eller avgifter. I några av dessa vill vi här föreslå vissa förändringar. Regeringen föreslår en ny skatt på viss elektrisk kraft som här står för vissa något äldre vattenkraftverk. Vi har upprepade gånger ställt förslag i samma riktning som detta regeringsförslag. Vi har dock föreslagit att inkomsterna från dessa skatter skall komma de berörda länen till del genom att de influtna medlen avsätts till särskilda fonder. Vi har också förordat att avgifter eller skatt icke skall tas ut på kraftverk med mindre årsproduktion än 1,5 MW. Vi återkommer till frågan om regionala fonder i annat sammanhang. Det viktiga är att denna skatt börjar att tas ut. Däremot vidhåller vi vår uppfattning att den nedre gränsen för skatteuttag bör vara 1,5 MW (). Det är viktigt att en utbyggnad av små kraftverk stimuleras och inte motverkas.