mot · G5022166 · 1982-02-16 00:00:00 — m. fl. Hälso- och sjukvårdslag, m. m. 1981/82:97) I proposition 1981/82:97 föreslås att sjukvårdslagen ersätts med en målinriktad ramlag. Syftet, att begränsa regleringen och stärka patienternas ställning, är gott. Vi är medvetna om varje ramlagstiftnings begränsade möjligheter till pregnans. Men även i en ramlag bör bestämmelserna vara så pass begripliga och vägledande att de åtminstone i stora drag skall kunna tolkas utan krav på noggrant studium av förarbetena. Av det skälet bör det föreliggande förslaget i någon mån förtydligas. I viss utsträckning kan det vara tillräckligt med språklig justering. Men även en del tillägg erfordras. Också i den motiverande texten föreligger en del oklarheter och några uppenbara brister. a. behandlas vissa ansvarsfrågor vad gäller läkarfördelningsprogrammet och utbildningsfrågorna i samband därmed alltför summariskt. bör emellertid besluta bifalla propositionen med de tillägg och förtydliganden i lagförslaget och motiven som vi i det följande föreslår. Lagförslagets 2 § lyder: Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Lagparagrafen anger den allmänna målsättningen på ett med hänsyn till ramlagstiftningens begränsade möjligheter till precision acceptabelt sätt. Men vi vill invända mot motiveringen i den del föredragande statsråd hävdar att möjligheterna att få vård inte får påverkas av sjukdomens art och varaktighet. Vi delar i stället den mening lagrådet ger uttryck för i det till propositionen fogade protokollsutdraget. Uttalandet synes oklart och ägnat att framkalla tvekan bl. a. när en prioritering är ofrånkomlig. Meningen måste antas vara, att det avgörande för vårdmöjligheterna blir hur pass angeläget behovet av medicinsk vård är. Vid bedömningen härav kan självfallet sjukdomens art och i vissa fall också dess varaktighet få betydelse. Prioritering vid oundvikliga kösituationer måste vara en uppgift för medicinskt ledningsansvarig personal. Att sjukdomens art och varaktighet kan ha betydelse är då som lagrådet framhåller självklart. Detta bör betonas. Föredragande statsråd borde ha klargjort den saken, om inte tidigare så i varje fall i sina synpunkter på lagrådets yttrande. Lagförslagets 3 §, om landstingskommunens ansvar, lyder: Varje landstingskommun skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom landstingskommunen. Även i övrigt skall landstings kommunen verka för en god hälsa hos hela befolkningen. Vad som i denna lag sägs om landstingskommuner gäller också kommuner som inte ingår i en landstingskommun. Bestämmelser om förvaltningsutskott skall därvid avse kommunstyrelsen. Vad här sagts utgör inte hinder för annan att bedriva hälso- och sjukvård. En god hälso- och sjukvård skall särskilt 1. vara av god kvalitet och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen, 2. vara lätt tillgänglig, 3. bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet, 4. främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Vården och behandlingen skall så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Patienten skall ges upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de behandlingsmetoder som står till buds. Om upplysningarna inte kan lämnas till patienten skall de i stället lämnas till en nära anhörig till honom. Upplysningar får dock inte lämnas till patienten eller någon anhörig i den mån det finns hinder för detta i sekretsslagen (1980:100). Enligt lagrådet förefaller sista meningen i första stycket (Vad här sagts utgör inte hinder för annan att bedriva hälso- och sjukvård.) att syfta till en begränsning av landstingens ansvar, nämligen i de fall annan vårdgivare kan tillgodose vårdbehovet. Lagrådet anser att meningen då skall bort, eftersom innebörden ändå är självklar och ersättas av ett tillägg i första styckets första mening: Varje landstingskommun skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom landstingskommunen och inte får sitt behov av vård tillgodosett på annat sätt. Föredragande statsråd delar här inte lagrådets mening och framhåller att vissa former av hälso- och sjukvård, t. ex. skolhälsovård och företagshälsovård, även fortsättningsvis kommer att ha andra huvudmän liksom att det är angeläget att privat meddelad vård i såväl öppna som slutna former bör ges goda möjligheter. Även om landstingskommunen (eller motsvarande) får ett vidgat ansvar innebär detta enligt föredraganden inget hinder för särskilda huvudmän och enskilda vårdgivare. Vi föreslår för vår del att beslutar göra det av lagrådet förordade tillägget till första meningen. Då framgår bl. a. att den för hälso- och sjukvården ytterst ansvarige i sin planering skall ta hänsyn till det totala vårdutbudet inom landstingskommunen (eller motsvarande). Vi ansluter oss däremot till föredragande statsrådet beträffande sista meningen i första stycket. Den bör stå kvar. Lagförslaget 16 §, en av dem som gäller hälso- och sjukvårdspersonalen, lyder: Regeringen får meddela föreskrifter om behörighet till tjänster inom hälso- och sjukvården och om tillsättning. Regeringen får överlåta åt att meddela sådana föreskrifter. I fråga om enheter inom hälso- och sjukvården som har upplåtits för grundläggande högskoleutbildning av läkare finns särskilda bestämmelser. Föredragande statsrådet anger i specialmotiveringen att första stycket i förslaget har viss motsvarighet i 36 § sjukvårdslagen. Emellertid föreligger en semantisk glidning i uttryckssättet får meddela i förhållande till det ursprungliga äger meddela som inte kan accepteras. Avsikten måste vara att det även fortsättningsvis skall vara en regeringens angelägenhet att meddela behörighets- och tillsättningsföreskrifter eller att delegera denna verksamhet till . Uttrycket får meddela bör bytas mot meddelar. Vad gäller frågan om läkarfördelning, forskning och utbildning anför föredragande statsråd i den allmänna motiveringen en viktig princip som vi gärna vill stryka under: Staten bör därför enligt min uppfattning ha ansvaret för den mer övergripande centrala planeringen och samordningen av hälso- och sjukvården. Sedermera anförs (s. 101) vad gäller fördelningen av läkare: Vid den fortsatta läkarplaneringen bör i samråd med huvudmännen och läkarförbundet liksom utarbeta en läkarplaneringsram för varje sjukvårdsområde. Vi ansluter oss givetvis till detta men saknar ett uttalande om vem som skall fastställa läkarfördelningsprogrammet resp. om hur ansvaret för den mer övergripande centrala planeringen och samordningen av hälso- och sjukvården i övrigt skall utövas. Enligt vår mening bör det åligga regeringen. Längre fram (s. 105) påpekar föredragande statsråd att staten har ett starkt intresse av att forsknings- och utvecklingsarbete bedrivs inom områden av hälso- och sjukvården som statsmakterna prioriterat, att det skall finnas allsidigt och vederhäftigt underlag för politiska ställningstaganden och att som central planeringsmyndighet bör svara för att underlaget tas fram. Styrelsen bör vidare i nära samverkan med landstingsförbundet och Spri samt i samråd med högskoleorganisationen och forskningsrådsorganisationerna initiera forskning inom områden som är särskilt angelägna ur det allmännas synpunkt. Vi vill i detta sammanhang att forskningens anknytning till högskolan betonas. Det bör vara en strävan att förlägga forskning inom vårdområdet i anknytning till högskolan och den kvalificerade medicinska utbildningen. En brist i propositionen är den summariska behandlingen av utbildningsfrågorna. Där konstateras bl. a. kortfattat (s. 106) att fortsatt vidareutbildning (specialistutbildningen) av läkare organiseras av . Motivet till den ytliga behandlingen av utbildningsfrågorna torde kunna sökas i det i propositionen uttalade konstaterandet att vårdutbildningen i stor utsträckning är en angelägenhet. Vi vill emellertid anknyta till vad vi ovan understrukit beträffande statens ansvar för utbildningens kvalitet och innehåll, för den centrala hälso- och sjukvårdsplaneringen och för Här spelar inriktningen av läkares vidareutbildning en väsentlig roll, och denna utbildning måste även fortsättningsvis styras centralt. I proposition 1979/80:6 om omorganisation föreslogs bl. a. att vidareutbildning skulle upphöra som självständig nämnd och inordnas som ett rådgivande expertorgan under . Detta förslag bifölls av och fungerar nu som ett rådgivande expertorgan med samma uppgifter som den tidigare självständiga nämnden haft. I propositionen föreslogs också att vidareutbildningen av läkare skulle decentraliseras till sjukvårdshuvudmännen, administrationen läggas över på regionala samverkansnämnder och bevis om specialistkompetens för läkare endast undantagsvis utfärdas av den centrala myndigheten, . På dessa punkter biträdde inte propositionens förslag. uttalade i sitt betänkande 1979/80:55 att utskottet inte var berett att förorda en decentralisering av genomförandet av läkares vidareutbildning m. m. Utskottet ansåg att antalet utbildade främst inom små specialiteter inte är större än att en uppsplittring av utbildningen skulle innebära svårigheter och att de olika regionernas kompetens skulle utnyttjas bättre genom en gemensam planering. En decentralisering skulle kunna ske endast om fortsatta utredningar kunde visa att kvaliteten inte skulle bli lidande. för omorganisation har, riksdagsbeslutet oaktat och utan att närmare analysera kvalitetsfrågan, föreslagit en decentralisering av NLV:s uppgifter och att kursplanering för allmäntjänstgöring skall läggas ut på regionala samverkansnämnder. Dessa nämnder finns ännu ej etablerade och någon tidsplan för deras tillkomst finns ej heller i alla regioner. Det finns inte heller några resurser avsatta för deras verksamhet. Nuvarande organisation med de centrala ämnesexpertgrupperna och NLV:s undervisningsdelegation som planeringsansvariga har visat sig ändamålsenlig. Planeringen av kursernas innehåll och fördelning kräver en nationell överblick. Ämnesexpertgrupperna besitter här en avgörande kunskap om specialiteternas utveckling, det nya stoff som successivt bör föras in i kurserna samt har översikt över resurserna att ge kurser inom olika delar av landet. Efter den centrala planeringen produceras samtliga kurser decentralt efter beställning från ämnesexpertgrupperna och NLV:s undervisningsdelegation. Ämnesexpertgruppernas kompetens och funktion måste bevaras. Dessutom skulle decentralisering och uppsplittring av NLV:s nuvarande organisation vara till men för kvalitén i verksamheten och sjukvårdens utveckling samt vara samhällsekonomiskt ogynnsam. Det torde ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig författningstext. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att vid behandlingen av förslaget till hälso- och sjukvårdslag beslutar att uttala vad i motionen anförts om motiveringen till 2 §, nämligen att sjukdomens art och varaktighet mycket väl kan ha betydelse vid prioritering i oundvikliga kösituationer, 2. att vid behandlingen av förslaget till hälso- och sjukvårdslag beslutar att 3 § första stycket skall ha följande såsom Motionärernas förslag betecknade lydelse: Varje landstingskommun skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom landstingskommunen. Även i övrigt skall landstingskommunen verka för en god hälsa hos hela befolkningen. Vad som i denna lag sägs om landstingskommuner gäller också kommuner som inte ingår i en landstingskommun. Bestämmelser om förvaltningsutskott skall därvid avse kommunstyrelsen. Vad här sagts utgör inte hinder för annan att bedriva hälso- och sjukvård. Varje landstingskommun skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom landstingskommunen och inte får sitt behov av vård och tillgodosett på annat sätt. Även i övrigt skall landstingskommunen verka för en god hälsa hos hela befolkningen. Vad som i denna lag sägs om landstingskommuner gäller också kommuner som inte ingår i en landstingskommun. Bestämmelser om förvaltningsutskott skall därvid avse kommunstyrelsen. Vad här sagts utgör inte hinder för annan att bedriva hälso- och sjukvård. 3. att vid behandlingen av förslaget till hälso- och sjukvårdslag beslutar att 16 § första stycket skall ha följande såsom Motionärernas förslag betecknade lydelse: Regeringen får meddela föreskrifter om behörighet till tjänster inom hälso- och sjukvården och om tillsättning. Regeringen får överlåta åt att meddela sådana föreskrifter. Regeringen meddelar föreskrifter om behörighet till tjänster inom hälso- och sjukvården och om tillsättning. Regeringen får överlåta åt att meddela sådana föreskrifter. 4. att vid behandlingen av förslaget till hälso- och sjukvårdslag beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om ansvaret för den övergripande centrala planeringen och samordningen av hälso- och sjukvården och för fastställandet av läkarfördelningsprogrammet, 5. att vid behandlingen av förslaget till hälso- och sjukvårdslag beslutar att som sin mening ge regeringen till känna att det bör vara en strävan att förlägga forskning inom vårdområdet i anknytning till högskolan och den kvalificerade medicinska utbildningen, 6. att vid behandlingen av förslaget till hälso- och sjukvårdslag beslutar att som sin mening ge regeringen till känna att vidareutbildning (NLV) med nuvarande typ av organisation bör bibehållas som centralt expertorgan inom . () () () () () () () () () () G. ()