mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — Detta bygger som ovan konstaterats på det osäkra antagandet om en nedgång i hushållssparandet. Hushållens reala disponibla inkomster beräknas nämligen komma att minska med inte mindre än 2,. Utvecklingen av den privata konsumtionen kan därför komma att bli svagare. I fråga om den offentliga konsumtionen bedöms denna komma att öka . Den statliga konsumtionen förutsätts minska men den kommunala antas öka med 1,. Därmed överskrids det av statsmakterna angivna konsumtionsutrymmet, vilket angivits till . Risken torde vara betydande att ökningen i själva verket blir än större. Detta är enligt vår uppfattning inte acceptabelt. Statsmakterna bör inte tillåta att uppställda ramar på detta sätt överskrids år . Åtgärder bör därför vidtas med effekt redan på utvecklingen i syfte att förverkliga uppställda mål i fråga om konsumtionsåterhållsamhet. Vi återkommer till detta nedan. Finansplanen räknar med att också 1982 kommer att präglas av vikande investeringar. Tyvärr torde denna bedömning vara realistisk. Endast i fråga om de offentliga investeringarna skulle en ökning komma till stånd. Industriinvesteringarna skulle minska . För bostadsinvesteringarna förutses en nedgång på inte mindre än 9,. Vad gäller de senare finner vi det direkt anmärkningsvärt att regeringen inte med ett ord berört effekterna på småhusbyggandet av skatteuppgörelsen med socialdemokraterna och den däri förutsatta begränsningen av rätten till underskottsavdrag. I fråga om inflationsutvecklingen refererar finansplanen bedömning, att konsumentpriserna kommer att stiga . Det skulle, konstaterar man, medföra ett genombrott i avtalsklausulen . Man fortsätter: "Den ekonomiska politiken har utformats för att motverka en sådan utveckling. Jag har tidigare erinrat om att valutapolitiken kan användas för att appreciera bort genomslag från utifrån kommande prisimpulser. Det senare är ett i och för sig korrekt 1981/82: 2018 konstaterande men genom överenskommelsen med socialdemokraterna att en kommande skatteomläggning i sin helhet skall finansieras genom höjda arbetsgivaravgifter eller genom införandet av en produktionsfaktorsskatt, torde den möjligheten ha eliminerats. Den svenska ekonomin kommer inte att tåla såväl en kronuppskrivning som införandet av proms eller höjda arbetsgivaravgifter. Det skulle leda till att resultatet av förra årets devalvering, vars klokskap regeringen i en rad andra sammanhang prisar, i ett slag skulle upphävas. Näringslivets optimism torde heller inte befrämjas av uttalanden som antyder en sådan utveckling. Det är i fråga om skatteuppgörelsen och inflationsutvecklingen också värt att notera att regeringen i sin finansplan inte kommenterar att prisutvecklingen kommer att ligga betydligt över de 5,som indexregleringen av inkomstskatteskalan nu skall begränsas till. För den för indexregleringen relevanta - torde prisstegringarna komma att uppgå till 8 å , vilket kommer att leda till en inte obetydlig automatisk skatteskärpning i förhållande till vad bibehållen indexreglering hade inneburit. Kamp mot inflationen En central del i den ekonomiska politiken måste vara en målmedveten strävan att komma till rätta med inflationen. Ett huvudmål för den ekonomiska politiken första hälft måste vara att få ner inflationstakten till nivån . o Inflationen leder till att ekonomiska tillgångar inte utnyttjas på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. o Inflationen motverkar och försvårar investeringar i produktiva tillgångar till förmån för mer kortsiktiga finansiella placeringar. o Inflationen försvårar företagens planering och framtidsbedömning och hämmar därigenom en positiv utveckling inom näringslivet. o Inflationen medverkar till en orättfärdig förmögenhetsfördelning och urgröper den samhällsekonomiska moralen genom att gynna skuldsättning och missgynna sparande. o Inflationen motverkar i det längre perspektivet strävan att upprätthålla den fulla sysselsättningen. Den höga inflationen kan inte förklaras av någon enskild faktor. Tvärtom har en rad faktorer medverkat till de snabba prisstegringarna. Sådana är, vid sidan av höjda oljepriser, det stora statliga budgetunderskottet, de alltför stora löneökningarna och genomslaget av internationella prisstegringar. Inflationen måste angripas på bred front och åtgärder vidtas på en rad samhällsområden. o De höga marginalskatternas betydelse för inflationsutvecklingen har understrukits i det föregående. Ett av instrumenten för att dämpa inflationstakten är sålunda en sänkning av marginalskatten. o Det stora budgetunderskottet verkar långsiktigt inflationsdrivande ge 1981/82: 2018 nom att leda till en ökning av penningmängden i samhället som är oförenlig med prisstabilitet. Att komma till rätta med det växande budgetunderskottet är därför en viktig del i kampen mot inflationen. o Av central betydelse för inflationen är givetvis den inhemska löne- och kostnadsutvecklingen. Det går inte att bemästra inflationen med upprätthållen full sysselsättning om inte parterna på arbetsmarknaden är i stånd att enas om utomordentligt återhållsamma avtal. o Betydelsefullt för en framgångsrik kamp mot inflationen är också att ekonomins funktionsförmåga förbättras, så att tillgängliga resurser effektivare kan utnyttjas och så att uppkomsten av flaskhalsar i ekonomin kan motverkas. o Långsiktigt är det önskvärt att effekterna av utländska prisstegringar kan begränsas genom en anpassning av den svenska kronans kurs. Det förutsätter emellertid att den inhemska kostnadsutvecklingen bemästras så att sådana åtgärder inte leder till en försämring av den svenska industrins internationella konkurrensförmåga. Det finansiella perspektivet Genomgången i det föregående har koncentrerats till ett realekonomiskt perspektiv. En växande finansiell obalans har emellertid successivt fått allt större betydelse för den realekonomiska utvecklingen. Underskottet i bytesbalansen kan som framhållits i det föregående beskrivas som det samlade underskottet på finansiellt sparande i samhällsekonomin. Detta är i sin tur lika med summan av det finansiella sparandet i ekonomins olika sektorer. Med finansiellt sparande menas skillnaden mellan totala utgifter och inkomster. Av tabell 2 framgår hur det finansiella sparandet är fördelat mellan olika sektorer i vår ekonomi. Nödvändigheten att återställa jämvikten i bytesbalansen har understrukits i det föregående. Fortsatta underskott av nuvarande storleksordning leder till att orimliga bördor läggs på kommande generationer. Ju längre återgången till balans skjuts , desto större uppoffringar kommer den att kräva. består bytesbalansunderskottet till mycket stor del av ränteutbetalningar till omvärlden, och denna andel växer snabbt. Tabell 2: Det finansiella sparandets utveckling 19791982 (miljarder kronor, löpande priser) därav: icke finansiella företag -16,5 -12,2 -11,6 -12,2 -11,6 -13,6 -21,7 -27,9 -41,2 -18,8 -14,1 -13,6 Källa: preliminära nationalbudget. 1981/82: 2018 80 Tabell 3: Handelsbalans, bytesbalans och ränteutveckling 19781981 -5,1 -11,5 Bytesbalans för varor och -4,4 Avkastning på kapital, netto -3,1 -3,4 -11,6 därav: Räntenetto stat och -3,7 -3,9 -4,8 -5,3 Bytesbalans för varor, tjänster -9,9 -18,8 -14,1 Källa: Preliminär nationalbudget. framgår av tabell 3. hade vi jämvikt i bytesbalansen för varor och tjänster enligt den preliminära nationalbudgetens beräkningar. Hela underskottet för kan alltså hänföras till transfereringssidan. Av bytesbalansens underskott på motsvarade räntenettot ett underskott på . På bara har det negativa räntenettot ökat med . Om denna utveckling skulle tillåtas fortsätta - och ökningen av skuldsättningen i förhållande till utlandet fortsätter så länge vi har ett underskott i bytesbalansen kommer enbart räntebetalningarna till utlandet att erfordra stora överskott i handelsbalansen och i bytesbalansen för varor och tjänster. Underskottet i bytesbalansen eller i det totala finansiella sparandet har inte uppkommit på grund av obalansen inom den statliga sektorn utan av andra orsaker såsom behandlats i det föregående. Det är däremot klart att det växande budgetunderskottet i allt högre grad kommit att utgöra ett hinder för att komma till rätta med bytesbalansens underskott. Också detta illustreras av tabell 2. Trots ett kraftigt ökat finansiellt sparande i framför allt näringslivet och ett minskat underskott inom bostadssektorn minskar enligt finansplanens prognoser det finansiella sparandeunderskottet obetydligt på grund av den fortsatta snabba ökningen av underskottet inom den offentliga sektorn. Till bilden hör också att ökningen av det finansiella sparandet inom näringslivssektorn till inte obetydlig del sammanhänger med en minskad investeringsaktivitet som inte bör och inte kan förväntas bli bestående. En förutsättning för återställd jämvikt i bytesbalansen är i det perspektivet att underskottet i den statliga budgeten kan bemästras. En av de samhällsekonomiskt allvarliga effekterna av den finansiella obalansen i den svenska ekonomin är att denna framtvingar en hög räntenivå. Diskontot i har under större delen av 1981 legat högre än genomsnittet i jämförbara länder. Detta är dels en följd av nödvändigheten att åstadkomma den mot bytesbalansen svarande utländska upplåningen, dels för att göra det möjligt för staten att finansiera sitt budgetunderskott. Den höga räntan torde inte minst ha medverkat till att pressa ned näringslivets investeringar . Det höga ränteläget motverkar realinvesteringar till för 1981/82: 2018 mån för olika slags finansiella placeringar och riskerar därmed i det längre perspektivet att undergräva förutsättningarna för en acceptabel takt i den ekonomiska tillväxten. Det moraliseras understundom i den ekonomisk-politiska debatten över att de finansiella placeringarna ökar på realinvesteringarnas bekostnad och över den spekulationsekonomi som därmed skapas. I själva verket är det emellertid just detta som den höga räntan och en rad kreditpolitiska regleringar syftar till att åstadkomma, nämligen tillräckliga finansiella placeringar i statspapper. Den finansiella obalansen har inte minst lett till att affärsbankerna i stor utsträckning fått se sin funktion förändrad från bedömare av affärsmässiga risker och institutioner för kanalisering av riskvilligt kapital till näringslivet till förvaltning av statspapper. Realiserandet av långsiktiga ekonomisk-politiska mål förutsätter att den finansiella obalansen i den svenska ekonomin bemästras lika väl som den realekonomiska. I själva verket är det ena en förutsättning för det andra. Enligt finansplanens bedömning av budgetunderskottets finansiering skall ca 10 miljarder lånas upp direkt hos allmänheten, 16 miljarder hos kapitalmarknadsinstituten och hela 4046 miljarder i bankväsendet. Utomlands skulle då staten behöva låna 10-14 miljarder, vilket skulle innebära den näst största statliga utlandsupplåningen någonsin - endast 1980 var den högre. Det är uppenbart att med ett budgetunderskott av nuvarande omfattning kan felslagen i förhållande till prognosen uppgå till stora belopp. Det går inte att bortse från risken att behovet av statlig utlandsupplåning kan visa sig betydligt större än förutsatt med alla de påfrestningar detta skulle medföra. Finansieringsprognosen gör det under alla omständigheter alldeles klart att snedvridningen av bankernas verksamhet skulle behöva fortsätta. De har tvingats använda huvuddelen av sin inlåningsökning för att finansiera statsskulden och bostadsbyggandet. Detta har hämmat affärsbankernas traditionella kreditgivning till näringslivet. Större delen av statspapperen är långfristiga och löper med bunden ränta. Denna har bestämts till en nivå under den marknadsmässiga räntan. Förlusten drabbar i slutändan insättarna i bankerna och försäkringstagarna. Från många synpunkter vore det välkommet om de prioriterade obligationerna kunde placeras direkt hos allmänheten. Detta förutsätter uppkomsten av en fungerande obligationsmarknad i . Det bör ligga i bankernas intresse att medverka till att obligationsinnehavaren flyttas ut från deras balansräkningar till hushållen. Ett system med särskilda obligationsfonder, administrerade av bankerna, vore tänkbart. Det bör då observeras att om inte obligationsräntan marknadsanpassas, måste det tillkomma någon form av stimulans, t. ex. av skattekaraktär. Kreditmarknaden kännetecknas nu av en låg kreditefterfrågan från nä 1981/82: 2018 ringsliv och företag. Placeringsmöjligheterna på den oreglerade marknaden krymper. Särskilt den korta räntan visar en fallande tendens. Till följd av dessa förhållanden har vi trots att kreditregleringarna är i kraft fått något av en fungerande marknad. Likviditetskvoterna är för tillfället verkningslösa, och ränteregleringen uppfattas inte som en restriktion. Enligt moderata samlingspartiets mening bör detta tillfälle utnyttjas för att inleda ett återinförande av marknadsprincipen inom kreditväsendet. Om regleringarna av bankernas räntor och placeringar avskaffas, får använda en annan typ av likviditetsstyrande politik. De viktigaste inslagen i denna är räntestyrning genom variationer i villkoren för lån i (diskonto, straffränta), kassakvoter för att styra bankernas likviditetsutveckling på kort sikt samt operationer på öppna marknaden med statspapper. Under den borgerliga regeringsperioden har åtgärder vidtagits för att avreglera kreditmarknaden. Som exempel kan nämnas borttagandet av etableringskontrollen för bankkontor. , som var utan sådan kontroll, minskade antalet kontor med 47. Bakom denna förändring döljer sig 21 nyetableringar, varav 7 i storstäderna, och 68 nedläggningar, varav 9 i storstäderna. Exemplet visar att när en onödig reglering tas bort, blir följden ingen alls eller t. o. m. motsatt den förväntade. Enligt moderata samlingspartiets mening bör det uppkomna läget på kreditmarknaden utnyttjas för att slopa likviditetskraven och ränteregleringen. När kreditpolitiska utredningen och banklagsutredningen slutfört sina uppgifter, bör liberaliseringen fullföljas. Även valutakommitténs arbete bör kunna leda fram till en betydande avreglering. Vi har i det föregående diskuterat de speciella problem som den alltför snabba utgiftsexpansionen inom den kommunala sektorn inneburit. Enligt finansplanens bedömning skulle också den kommunala konsumtionsökningen komma att ligga över av statsmakterna angivna ramar konsumtionsökningen skulle bli 1,i stället för . Statsmakterna bör inte tillåta att uppställda ramar på detta sätt år överskrids. Två metoder står till buds då det gäller att hålla den kommunala konsumtionsökningen . Den ena innebär att en särskild expansionsavgift införs. Avgiften bör givetvis vara så utformad att den enbart drabbar de kommuner där konsumtionsökningen överstiger . Avgiften bör utgå med ett belopp som är lika av den del av konsumtionsutgifterna som svarar mot en ökning överstigande . Dispens från avgiften bör kunna beviljas av regeringen om synnerliga skäl föreligger. Alternativet till en expansionsavgift är att motsvarande belopp indras och fryses på räntefritt konto i under viss minimitid, förslagsvis 1981/82: 2018 En förutsättning för att innehållet belopp skall återbetalas är att vederbörande kommun sedermera anpassat omfattningen av sin verksamhet till de mål statsmakterna kan komma att fastlägga. Regeringen redovisar i sitt budgetförslag hur kommunsektorns finansiella situation beräknas komma att utvecklas 1983. Man påvisar att denna kan förväntas komma att bli god. beräknas den kommunala sektorns finansiella sparande under förutsättning av en konsumtionsökning på komma att uppgå till . Regeringen föreslår mot den bakgrunden att åtgärder vidtas i syfte att begränsa kommunsektorns finansiella utrymme. Vid sidan av de i budgetpropositionen aktualiserade besparingsåtgärderna på 600 milj. kr. är de föreslagna åtgärderna: Indragning av kommunala skattemedel från den del av skatteunderlaget som överstiger av medelskattekraften , , och berörs. Ca 200 milj. kr. skulle dras in på detta sätt. Reducering av skatteunderlaget för juridiska personer från till . Det skulle minska det finansiella utrymmet med ca . Ytterligare begränsning av det kommunala skatteunderlaget genom att de kommunala skatteinkomsterna för primärkommunerna skulle räknas på ett reducerat underlag och för landstingskommunerna på ett reducerat underlag. Statskassan skulle därmed kunna tillgodogöra sig kommunala skattemedel motsvarande ca . Av de indragna kommunalskattemedlen avsätts 200 milj. kr. till kommuner som skulle drabbas särskilt hårt av de föreslagna åtgärderna. Moderata samlingspartiet delar regeringens bedömning att åtgärder bör vidtas för att begränsa det finansiella utrymmet för kommunerna. All erfarenhet ger vid handen att det är mycket vanskligt att åstadkomma en önskad utgiftsåterhållsamhet i en situation där kommunerna står finansiellt starka. Inte minst erfarenheterna i samband med reformeringen av reglerna för den kommunala skatteutjämningen talar för detta. Storleksordningen av de av regeringen föreslagna åtgärderna utgår som ovan konstaterats från att den kommunala konsumtionen skulle öka . Det kan ifrågasättas om begränsningen till denna nivå är tillräcklig. Den kommunala konsumtionsökningen har legat betydligt över den av statsmakterna angivna och av långtidsutredning beräknade utrymmesramen. I avsnittet om politik för återställd ekonomisk balans ovan har vi förordat en politik som syftar till att få ner den kommunala konsumtionsökningen till fr. o. m. Trots de av regeringen föreslagna åtgärderna skulle den kommunala sektorns finansiella sparande vid en konsumtionsökning på öka med . Under sådana omständigheter torde risken för en konsumtionsökning överstigande vara betydande. Vad gäller valet av åtgärder för att åstadkomma den avsedda begränsningen avvisar vi den av regeringen valda utformningen. 1981/82: 2018 en del av de skatteinkomster som deras skatteunderlag faktiskt genererar framstår som principiellt betänkligt. Enligt vår mening är det en avgörande skillnad mellan att å ena sidan till staten indra kommunala skatteinkomster och att å andra sidan dra ner på statliga bidrag till kommunerna. Detta gäller särskilt beträffande fysiska personer. Vad gäller juridiska personer för vilka en begränsning redan inletts finner vi inte de principiella invändningarna lika tungt vägande och kan till denna del i princip acceptera en omläggning av det slag som regeringen föreslår. Moderata samlingspartiet förordar att följande åtgärder vidtas för att begränsa kommunernas finansiella utrymme: Minskning av skattekraftsgarantin för primärkommunerna och för landstingen. Det ger en kostnadsminskning för staten på 950 milj. kr. (700 milj. kr. för kommuner och 250 milj. kr. för landstingen). Begränsning av skatteunderlaget för juridiska personer, för primärkommuner från till och för landstingskommuner från till . Det tillför statskassan ca (1,27 miljarder för kommunerna och 1,75 miljarder för landstingen). Den sålunda förordade metoden kan komma att innebära att vissa kommuner och landsting drabbas oproportionerligt hårt. Med anledning härav synes det motiverat att avsätta 300 milj. kr. som en särskild ram för bidrag till kommuner och landsting, som för drabbas speciellt av ovannämnda åtgärder och som har en särskilt svag ekonomisk situation. (Regeringen har för motsvarande ändamål avsatt 200 milj. Åtgärderna leder till en neddragning av det finansiella utrymmet för kommuner och landsting med , mot 3,0 miljarder med regeringens förslag. Skäl talar för att en ytterligare reduktion av kommunernas finansiella utrymme erfordras för att säkerställa den av samhällsekonomiska skäl nödvändiga totala dämpningen av den kommunala volymexpansionen, så att denna för helt uteblir. Som ett led i arbetet att underlätta detta bör statlig detaljreglering av den kommunala verksamheten successivt avvecklas. Det ter sig vidare naturligt att gränsen för den av oss ovan förordade expansionsavgiften justeras ned , så att konsumtionsökning överstigande avgiftsbeläggs. De budgetmässiga effekterna härav torde vara begränsade syftet är ju inte att få in avgifter utan att bromsa konsumtionsökningen. Ett alternativ utgör även härvidlag en "frysning av vissa kommunala medel. I avsnittet om politik för återställd ekonomisk balans har vi förordat ett kommunalt skattestopp fr. o. m. I samband med beslut om ett sådant bör också en utredning tillsättas för att utarbeta förslag om införandet av kommunalt skattetak. Det är i sammanhanget av intresse att notera att i sitt yttrande 1980/81:22 fastslog att grundlagsregleringen av den kommunala självstyrelsen inte hindrar lagstiftning om skattetak. 1981/82: 2018 En lagstiftning rörande kommunalt skattestopp för kan enligt vår uppfattning utformas på det sätt kommunalekonomiska utredningen i sitt slutbetänkande (SOU 1977/78:78, bil. 4, s. 477) angivit. att den ekonomiska politiken skall inriktas på att genom utbudsstimulerande åtgärder förbättra ekonomins funktionsförmåga och därigenom skapa förutsättningar för återvunnen ekonomisk balans, att fortsatta, målinriktade åtgärder skall vidtas för att begränsa den offentliga sektorns utgifter, att ett system med obligationsfonder för allmänheten skall övervägas, att det uppkomna balansläget på kreditmarknaden skall utnyttjas för en avreglering, att resultatet av arbetet i kreditpolitiska utredningen, banklagsutredningen och valutakommittén skall leda till en liberalisering av kreditmarknad och valutarörelser, att genom införandet av en expansionsavgift eller frysning av kommunala medel den kommunala konsumtionsökningen skall pressas ned till högst , att den kommunala konsumtionsökningen skall begränsas till , att ett kommunalt skattestopp skall införas , att en utredning om kommunalt skattetak skall tillsättas. I avsnittet om den ekonomiska politiken har vi berört sambandet mellan statligt budgetunderskott och underskott i bytesbalansen samt mellan realekonomiska och finansiella obalanser. Det statliga budgetunderskottet har vuxit till en sådan storleksordning att det måste anses vara ett av våra centrala ekonomisk-politiska problem. I tabell 1 belyses budgetunderskottets utveckling . Tabell 1: Budgetunderskottets utveckling -10,7 -10,5 -25,2 -38,7 -50,1 -60,0 -78,2 -82,6 Källa: Finansplanerna. 1981/82: 2018 Av tabellen framgår att budgetunderskottet vuxit . Från socialdemokratiskt håll brukar anföras att underskottet uppkommit efter 1976 med hänvisning till den låga underskottssiffran /76. Denna berodde emellertid på de stora löneökningarna och var inte något ekonomiskt-politiskt sundhetstecken snarare tvärtom. I takt med det växande budgetunderskottet har också den konsoliderade offentliga sektorns saldo försämrats i motsvarande mån. uppvisade den samlade offentliga sektorn ett överskott på ca och 1971 på . beräknas i stället ett underskott på , och detta förutses komma att öka med till . Orsaken till det växande budgetunderskottet är att de offentliga utgifterna tillåtits växa betydligt snabbare än inkomsterna. Också detta har diskuterats i det föregående. 1 det ekonomiska läge som var för handen med bl. a. de krav som då ställdes på stora industripolitiska insatser var det också nödvändigt att acceptera en sådan utveckling. Därtill låg den konsoliderade offentliga sektorns samlade underskott inom ramen för det hanterliga. Den offentliga sektorn hade fortfarande ett positivt realt sparande. borde emellertid mer målmedvetna insatser ha gjorts i syfte att få budgetutvecklingen under kontroll. I sin motion med anledning av finansplan framhöll moderata samlingspartiet: Med hänsyn till den uppgång i den svenska konjunkturen, som väntas under innevarande år, är de stora budgetunderskotten förenade med avsevärda risker. De medverkar till en likviditetsökning i den svenska ekonomin som kan komma att verka inflationsdrivande. Ökade insatser kommer under innevarande och att bli erforderliga för att hålla underskottet inom rimliga gränser. Givetvis bör dessa insatser ta sig uttryck i en allmänt restriktiv utgiftsprövning.