mot · G5021661 · 1982-01-26 00:00:00 — Motion 1981/82:1661 m. fl. Den socialdemokratiska partikongressen antog programmet Framtid för som anger riktlinjer för att föra ur krisen. Detta program utgör den övergripande ramen för den ekonomiska politik som socialdemokraterna har för avsikt att föra därest vi återtar regeringsansvaret. I programmet behandlas bl. a. den offentliga sektorn och budgetpolitiken. Grundläggande är den positiva syn som socialdemokraterna har på den offentliga sektorn. Den svarar för en stor del av den sociala välfärd som byggts upp i vårt land. Den har skapat många nya arbetstillfällen och spelar en viktig roll för att uppnå en jämnare fördelning av levnadsstandarden. har emellertid den offentliga sektorns finanser försvagats allvarligt. Underskottet i statsbudgeten har ökat från för /76 till för /83. Mätt som andel av BNP har underskottet ökat från 1,2 till . Även finanserna i den totala offentliga sektorn - dvs. staten, kommunerna och AP-fonden - har försämrats kraftigt. Det sparandeöverskott på ca som fanns 1976 har eliminerats och ersatts av en successivt stigande sparandebrist som uppskattas till . I programmet anges att utrymmet för fortsatta ökningar av den offentliga konsumtionen av transfereringarna från den offentliga sektorn måste bedömas mot bakgrund av den totala ekonomins utveckling. Det är nödvändigt att återskapa ekonomisk balans inte minst för att upprätthålla de ekonomiska grundvalarna för en stor offentlig sektor och den sociala välfärd som denna bär upp. Ett inslag i den politik som måste föras är att stimulera en ökad produktion, vilket i sin tur förutsätter att investeringarna kraftigt kan höjas. Om utrymme skall beredas för att dels öka investeringarna, dels ta ned underskottet i bytesbalansen, måste konsumtionen hållas tillbaka. Ökningstakten för den offentliga konsumtionen måste nedbringas. Emellertid prioriteras i programmet den kommunala konsumtionen framför den statliga. I fråga om den kommunala sektorn anförs att det finns två verksamheter som även i det rådande läget måste tillåtas expandera i viss utsträckning. gäller äldreomsorgen och barnomsorgen. För att en fortsatt utbyggnad skall kunna ske på dessa båda områden och med hänsyn till att kommunerna erfarenhetsmässigt drabbas av vissa automatiska kostnadsökningar till följd av förändringar i befolkningssammansättningen m. m., bör den kommunala konsumtionen totalt sett få öka . Denna ram innebär en klart lägre ökningstakt än vad som tidigare realiserats i den kommunala sektorn men ligger å andra sidan högre än den ram på 1 procents årlig konsumtionsökning som regeringen förordat. Den kommunala konsumtionen beräknas 1981 ha ökat med . kommer ökningstakten att bli lägre. Primärkommunernas konsumtionsökning förefaller att gå ned till i närheten av regeringens mål om , mendan landstingskommunernas konsumtionsökning beräknas bli . För kommunsektorn sammantaget skulle i så fall konsumtionen stiga med 1,5 å , dvs. högre än regeringens mål men nära socialdemokraternas. Det kan inte uteslutas att den kommunala konsumtionsökningen blir något större än vad de nuvarande prognoserna tyder på. Kommunernas finansiella situation beräknas bli gynnsammare . Detta beror på en kombination av att den kommunala utgiftsökningen bromsas upp, en god inkomstutveckling som följd av bl. a. uppbördssystemets konstruktion och de krafigt förhöjda taxeringsvärdena på fastigheter samt en avtagande inflationstakt. Om ovanstående förutsättningar uppfylls blir följden att kommun- och landstingssektorn totalt sett kommer att få ett mycket betydande finansiellt överskott 1983. Detta överskott kommer, såvitt nu kan bedömas, att vara övergående och dessutom att vara mycket ojämnt fördelat mellan olika kommuner och landsting. Det finns sålunda exempel på kommuner och landsting som även 1983 kommer att ha en besvärlig finansiell situation. Parallellt med denna utveckling pekar tillgängliga uppgifter på att det statliga upplåningsbehovet fortsätter att öka. Sparandet kommer således att vara mycket ojämnt fördelat inom den offentliga sektorn. En av de förutsättningar som ovan angavs vid bedömningen av hur kommunernas finansiella situation kommer att blir var att inflationen nedbringas. En högre inflation innebär att de finansiella överskotten i kommunsektorn inte blir lika stora. Att nedbringa inflationen är en grundläggande förutsättning för att vi skall kunna lösa ekonomiska problem. Inte minst för den kommunala verksamheten är inflationen ett svårt problem. Ett väsentligt inslag i kampen mot inflationen är den reform av inkomstskatten som socialdemokraterna, och har enats om. Mot den här redovisade bakgrunden är det nödvändigt att vidta åtgärder som kan utjämna de finansiella över- och underskotten inom den offentliga sektorn. Detta bör ske på ett sådant sätt att strävandena att bekämpa inflationen underlättas, att den volymmässiga expansionen inom kommunoch landstingssektorn ligger inom en samhällsekonomiskt godtagbar ram och att skattereformen inte äventyras genom fortsatta höjningar av den kommunala utdebiteringen. Regeringen föreslår i budgetpropositionen en rad åtgärder för att 1983 begränsa kommunernas och landstingens finansiella utrymme med totalt ca 3 600 milj. kr. Härav avser ca 600 milj. kr. en rad specialdestinerade statsbidrag, som berör social-, kommunikations-, budget-, utbildnings-, jordbruks- och arbetsmarknadsdepartementens områden. Våra ställningstaganden till dessa förslag redovisas i andra motioner. Vi har med hänsyn till det ansträngda statsfinansiella läget accepterat flertalet av dessa besparingsförslag. Härutöver föreslås i propositionen andra mera generella åtgärder som tillsammans begränsar kommunernas och landstingens finansiella utrymme med 3 000 milj. kr. Det gäller följande förslag: Kommuner och landstingskommuner föreslås fr. o. m. inte få tillgodoräkna sig skatteinkomster från den del av det egna skatteunderlaget som överstiger av medelskattekraften. Åtgärden berör enligt regeringens uppgifter fyra kommuner, nämligen , , och , och beräknas inbringa ca 200 milj. kr. Även kommun torde få en skattekraft som överstiger den ovan nämnda gränsen. Vidare föreslås att skatteunderlaget från juridiska personer reduceras ytterligare från år . Härigenom beskärs det finansiella utrymmet med nära , varav ca 640 milj. kr. drabbar kommunerna och ca 440 milj. kr. Slutligen föreslås att skatteunderlaget för de kommunala skatteinkomsterna begränsas för kommunerna och för landstingen. Detta inbringar till staten , varav ca 515 milj. kr. faller på kommunerna och ca 1 435 milj. kr. faller på landstingen. Socialdemokraterna avvisar regeringens förslag till generella begränsningar av kommunernas finansiella utrymme. Våra skäl är följande. Regeringens förslag inskränker kommunernas och landstingens beskattningsrätt. Det är ett principiellt mycket allvarligt steg, som öppnar slussarna för längre gående ingrepp . Härigenom hotas den kommunala beskattningsrätten och därmed ytterst det kommunala självstyret. Regeringens förslag är vidare dåligt avpassat till att den finansiella ställningen varierar kraftigt mellan olika kommuner och landsting. Regeringens förslag slår blint utan hänsyn till enskilda kommuners och landstings situation. Följden blir i vissa fall att kommuner och landsting med en mycket stark finansiell ställning klarar sig relativt lindrigt, medan i gengäld andra kommuner och landsting med en redan i utgångsläget ansträngd likviditet drabbas mycket hårt. För de sistnämnda kommunerna och landstingen återstår i så fall som enda utväg att höja utdebiteringen. Detta skulle i sin tur urholka reformen av inkomstskatten, försvåra kommande avtalsrörelser och därmed motverka strävandena att bekämpa inflationen och stärka det svenska näringslivets internationella konkurrenskraft. Socialdemokraterna yrkar därför avslag på regeringens förslag rörande begränsning av kommunernas beskattningsrätt. Socialdemokraterna lägger i stället fram ett annat förslag som inte skulle ha de olägenheter som vidlåder regeringsförslaget. Utgångspunkten för det socialdemokratiska alternativet är att de överskott av skatteintäkter som kan uppkomma i kommunsektorn 1983 inte bör användas till att bygga ut den kommunala verksamheten utöver det samhällsekonomiska utrymmet. Socialdemokraterna vidhåller att utrymmet för den kommunala konsumtionsökningen bör vara . Den modell som förordas innebär att ett belopp om av de kommunala skatteintäkternas ökning 1983 fryses. Reglerna utformas så att inga ingrepp sker i den kommunala beskattningsrätten. Hänsyn tas till att de ekonomiska förutsättningarna varierar kraftigt mellan olika kommuner och landsting. Reglerna konstrueras så att de skapar goda förutsättningar för att undvika kommunala skattehöjningar, dock utan att dessa förbjuds eller helt förhindras. Utifrån dessa utgångspunkter föreslås följande modell: En del av varje kommuns resp. landstings ökning av skatteintäkterna 1983 skall avsättas till en spärrad skatteregleringsfond, varifrån medel får lyftas endast efter beslut av regeringen. En eventuell höjning av kommunalskattelagen 1983 innebär att avsättningen till skatteregleringsfonden blir desto större. Vid bestämmande av hur stor del av skatteintäktsökningen som skall frysas tas hänsyn till kommunens resp. finansiella ställning . Det sammanlagda beloppet skall uppgå till . Beloppen skall för varje kommun och landsting placeras på särskilt räntebärande konto i . Härigenom kan motsvarande del av statens upplåningsbehov täckas vid sidan av banksystemet. Hur och när de avsatta medlen skall disponeras får tas upp i de återkommande överläggningarna mellan regeringen och kommunförbunden. Om pris- och löneutvecklingen markant avviker från vad som kan förutses, skall särskilda överläggningar tas upp mellan regeringen och kommunförbunden. Det föreslagna systemet innebär en effektiv spärr mot höjda kommunalskatter 1983. Det förbättrar möjligheterna att undvika skattehöjningar även då skattereformen skall fullföljas. Den totala avsättningen till skatteregleringsfonden bör vara ca . Detta motsvarar gott och väl de av regeringen föreslagna nedskärningarna på kommunsektorn som vi motsätter oss. Vid den närmare utformningen av modellen bör för varje kommun och landsting fastställas en viss andel av skatteinkomstökningen 1983 som skall avsättas till skatteregleringsfond i . Denna andel bör framräknas på följande sätt. Först framräknas, som ett mått på den finansiella ställningen, relationen mellan finansieringskapitalet vid utgången av 1981 och summan av de externa utgifterna . För varje kommun och landsting erhålls därvid ett relationstal som utgör ett mått på den finansiella ställningen. Detta relationstal multipliceras i sin tur med en faktor, vars storlek bestäms så att den totala avsättningen till kommer upp till önskad storlek, dvs. Härav berör ca kommunerna och ca landstingen. Faktorn bör därför, såvitt nu kan bedömas, sättas till 2,4. Det procenttal som därvid erhållits för varje kommun och landsting uttrycker alltså den andel av skatteinkomstökningen 1983 som skall avsättas till skatteregleringsfonden i . Den ovan nämnda modellen bör kompletteras med två spärregler. Kommuner och landsting, för vilka finansieringskapitalet i förhållande till de externa utgifterna understiger , skall inte behöva göra någon avsättning till skatteregleringsfonden. Orsaken är deras ansträngda finansiella läge. Lägsta förekommande avsättning skulle därmed bli av skatteinkomstökningen. Den övre spärregeln motiveras med att ingen kommun och inget landsting bör riskera att behöva avsätta hela skatteinkomstökningen till skatteregleringsfonden. Den högsta andel av en skatteinkomstökning som skall kunna dras in bör sättas till , vilket motsvarar ett finansieringskapital som uppgår till av de externa utgifterna. Detta innebär att en kommun resp. ett landsting som höjer utdebiteringen under alla omständigheter får behålla någon del (lägst ) av den intäktsökning som följer av utdebiteringshöjningen. Den kommunala skatteutjämningen syftar till att begränsa de stora skillnader som finns mellan olika kommuner och landstingskommuner i fråga om skattekraft och kostnader. Hänsyn tas till den geografiska belägenheten, bebyggelsestrukturen och befolkningens åldersstruktur. Genom detta system åstadkoms en betydande utjämning av skattesatserna och standarden på den kommunala servicen mellan olika kommuner, även om skillnaderna i utdebitering är stora. Det nuvarande skatteutjämningssystemet beslutades av 1979. Genom detta beslut ökade statsbidragen till kommuner och landstingskommuner avsevärt. Reformen skulle ursprungligen ha genomförts i två steg 1980 och 1981. Den borgerliga riksdagsmajoriteten genomdrev emellertid att det andra steget delades upp i två etapper. Utbyggnaden av skatteutjämningssystemet försenades därmed och blir därför genomförd först . De statsbidrag som kanaliseras till kommunsektorn via skatteutjämningssystemet har stor betydelse för kommunernas ekonomi. Alla kommuner garanteras en viss lägsta skattekraft och sådana kostnadsskillnader mellan kommunerna som beror på icke påverkbara faktorer utjämnas i hög grad genom systemet. Totalt beräknas skatteutjämningsbidragen uppgå till ca . Det ytterst ansträngda statsfinansiella läget gör att det inte är möjligt att öka statsbidragen utöver vad som följer av nuvarande system. Trots de stora insatser som görs via skatteutjämningen kvarstår en rad problem. Variationerna i utdebitering är betydande. Skillnaden mellan högsta och lägsta kommunala utdebitering uppgår till nästan . Till en del återspeglar utdebiteringsskillnaderna att ambitionerna mellan olika kommuner faktiskt varierar i fråga om service o. d. Sådana skillnader måste accepteras som ett självklart uttryck för den kommunala självstyrelsen, som socialdemokraterna av hävd slår vakt om. Om utdebiteringen i en kommun av detta skäl är högre än i andra kommuner uttrycker detta demokratiskt fattade beslut på kommunnivå som måste respekteras. Kommuninvånarna har då ett faktiskt utbyte av den högre kommunalskatten. Det är emellertid knappast troligt att alla skillnader i utdebitering kan förklaras på detta sätt. Vissa kommuner kan i högre grad än andra dra nytta av en hög skattekraft och även, i en del fall, tillgodogöra sig den service och den näringsstruktur som finns i grannkommunerna. Andra kommuner kan av sociala och befolkningsmässiga skäl drabbas av extra kostnader som inte beaktas av skatteutjämningssystemet. Det finns också inslag i det nuvarande skatteutjämningssystemet som ger egendomliga resultat. Ett exempel är att vissa kommuner med en utbredd småhusbebyggelse får en lägre registrerad skattekraft till följd av en riklig förekomst av underskottsavdrag. I sådana fall kan det övervägas om de nuvarande metoderna att mäta skattekraften ger ett rättvisande resultat. Socialdemokraterna förordar mot denna bakgrund att en bred, parlamentariskt sammansatt utredning tillsätts med uppgift att se över det nuvarande skatteutjämningssystemet. Utredningen bör bl. a. få till uppgift att undersöka vilka möjligheter som kan finnas att minska de stora skillnaderna i utdebitering till den del dessa inte återspeglar faktiska skillnader i ambitionsnivå. Strävan att åstadkomma en utjämning bör dock, liksom , inriktas på att utjämna skillnader i kostnadsläge och skattekraft. Direkta bidrag för att minska hög utdebitering stimulerar inte till god hushållning med givna resurser. Socialdemokraterna bedömer det inte som realistiskt att staten i rådande statsfinansiella läge skulle kunna utöka bidragen till kommunerna genom skatteutjämningssystemet utöver vad som följer av nuvarande regler. Däremot bör utredningen pröva möjligheterna att åstadkomma en annan fördelning mellan kommunerna och landstingskommunerna inom ramen för de totala inkomster som f. n. går till kommunsektorn. Med hänvisning till vad som anförts hemställs 1. att godkänner vad som i motionen anförts om den kommunala ekonomin, 2. att beslutar avslå förslaget i prop. 1981/82:100 till lag om ändring i lagen (1965:269) med särskilda bestämmelser om kommuns och annan menighets utdebitering av skatt, m. m., 3. att beslutar avslå förslaget i prop. 1981/82:100 till lag om ändring i lagen (1961:436) om församlingsstyreise, 4. att beslutar avslå förslaget i prop. 1981/82:100 till lag om ändring i lagen (1979:362) om skatteutjämningsbidrag, 5. att beslutar avslå förslaget i prop. 1981/82:100 till lag om ändring i lagen (1979:417) om utdebitering och utbetalning av skatt vid ändring av rikets indelning i kommuner, landstingskommuner och församlingar, 6. att hos regeringen anhåller om förslag till system för avsättning till skatteregleringsfond av kommuns resp. landstings skatteintäktsökning i enlighet med vad som anförts i motionen, 7. att begär att regeringen tillsätter en parlamentarisk utredning med uppgift att se över det kommunala skatteutjämningssystemet i enlighet med vad som anförts i motionen. () () () () () () ()