mot · G5022018 · 1982-01-26 00:00:00 — generella bostadssubventionerna medför således begränsade kostnadsökningar för hushållen. De inkomstsvaga hushållen kommer att kompenseras genom höjda bostadsbidrag eller flerbarnstillägg. Vi föreslår därför att 350 milj. kr. räknat reserveras för ändamålet. Minskad plan- och markbyråkrati En orsak till ökningen av bostadskostnaderna är den omfattande byråkrati som präglat planeringen av nya bostadsområden. Samhällsinflytande i form av statliga och kommunala riktlinjer, normer och beslut samt en tidskrävande besvärsprocess inför fastställelse av detaljplaner förlänger fortfarande projekt så till den grad att en gång givna förutsättningar i kostnadskalkyler kän vara inaktuella när en detaljplan väl är färdigställd. Inte sällan resulterar detta i att planen antingen omarbetas - med risk för ännu en lång beslutsprocess - eller att man väljer att bygga med dispens från planen. I det senare fallet finns det skäl att fråga sig varför man i själva planprocessen gett räknat så stort värde åt inflytande då en dispens så lätt kan göra om innehållet i en plan. Även om det finns alla skäl att bevara dagens besvärsregler kan själva beslutsprocessen påskyndas. En avgörande fråga är hur man skall göra med den fastställelseprövning som sker hos . Eftersom kommunerna över lag förfogar över god sakkunskap bör principen om den statliga fastställelseprövningen brytas. Kommunerna bör själva äga fastställa detaljplan. För att vederbörlig hänsyn skall kunna tas till bl. a. rättssäkerhetsaspekter bör dock ha en möjlighet att , exempelvis , lyfta upp en plan för prövning, exempelvis om den kan anses kränka någon sakägarrätt, om det föreligger brister i samrådet eller om planen kan anses strida mot riksintressen. bör då inom en föreskriven tid behandla planen med som efterföljande rätt för sakägare att ånyo besvära sig. Fastställelseprövningen bör därför avskaffas. Detta kan lämpligen ske i samband med beslut om nya plan- och byggnadslagen som avses träda i kraft . prövning bör emellertid redan nu begränsas genom en delreform. Den formella fastställelsen skulle då ligga kvar hos , men det anges på vilka punkter styrelsen har rätt att pröva kommunens antagandebeslut. Reformen bör komma till stånd och kombineras med tidsgränser för handläggning av planärenden samt uttalade begränsningar i samrådsskedet. Besvärsrätten för sakägare berörs ej av detta förslag. Ändring av 136 a § BL Enligt 136 a § byggnadslagen prövas industriell eller liknande verksamhet som är av betydelse för hushållningen med: landets samlade mark- och vattentillgångar, 1981/82: 2018 För skogsindustriella anläggningar gäller att utvidgningen prövas om råvaruförbrukningen ökar med . Anläggningar för eldning med träflis prövas om användningen av flis överstiger . Tillstånd enligt 136 a § byggnadslagen får ej lämnas om ej kommunen tillstyrkt detta. De tre olika prövningsgrunderna har alla tillkommit som mer eller mindre provisoriska regleringar. Mark- och vattenhushållningsprövningen tillkom 1972 som provisorium i avvaktan på en ny bygglag. Energihushållning infördes som prövningsgrund i och med energipolitiska proposition varefter ett antal olika utredningar övervägt inriktningen av denna prövning. Prövningen av förbrukning av träfiberråvara infördes i avvaktan på att ett näringspolitiskt program för skogsindustrin lades fast. som prövningssystemet var i kraft inkom 260 ansökningar. Av dessa var 110 s. k. övergångsärenden rörande befintliga anläggningar - sågar m.fl., som använder träfiberråvara. Av återstående 150 ärenden bifölls 82 helt eller delvis, 15 avslogs (4 kommunala veton), 27 återkallades och 26 var ännu ej avgjorda. Den nuvarande regleringen medför en utomordentligt omständlig prövningsprocess. Om en anläggning väl skall prövas enligt någon av prövningsgrunderna måste den också prövas enligt de båda andra varav bl. a. följer en omfattande remissbehandling och viss tidsutdräkt. Enkla ärenden exempelvis mindre utbyggnad av ett sågverk tar ca från komplett ansökan till färdigt regeringsbeslut. Ärenden rörande fliseldning tar någon eller några månader längre. Mer traditionella 136 a-ärenden tar från komplett ansökan till färdigt beslut. I ett begränsat antal ärenden har handläggningstiden blivit avsevärt mycket längre. remissbehandlades ett förslag att bryta ut 136 a § ur byggnadslagen och göra en särskild lag om tillåtlighetsprövning av viss industriell verksamhet. Med hänsyn till erfarenheterna av 136 a § BL bör hittillsvarande ordning förändras radikalt. I enlighet med flera remissyttranden från bl. a. , koncessionsnämnden och bör koncessionsnämnden ges en stärkt ställning visavi regeringen. I normalfallet bör koncessionsnämnden pröva både miljöfrågan och lokaliserings-/tillståndsfrågan vid sin behandling. Endast om ett ärende underställs regeringen eller besvär sker förs frågan till regeringen. Kretsen av organ som kan framkalla underställning och därmed en traditionell prövning enligt 136 a § kan övervägas. själv, sökanden och kommunen borde kunna begära underställning. Vid den nu angivna lösningen bör det övervägas om ett koncessionsnämndsbeslut skall vara bindande för efterföljande planläggning på samma sätt sorn regeringsbeslutet enligt 136 a § är . 1981/82: 2018 den tidiga prövning som varit ett av 136 a§ = prövningens syften kan övervägas att ge sökande möjlighet att begära förhandsbesked i lokaliserings-/tillståndsfrågan. Förslag av denna innebörd bör föreläggas . Bebyggelse utanför planlagt område samt strandskydd Socialdemokraterna har medvetet arbetat för att försvåra bebyggelse i glesbygd. och de borgerliga regeringarna har dock till viss del korrigerat denna utveckling. I årets budgetproposition aviserar bostadsministern att den aktualiserade propositionen om förändring av reglerna om byggande utanför områden med stads- eller byggnadsplan skall föreläggas i vår. De nya reglerna skall enligt moderata samlingspartiets uppfattning innebära att en kommun inte skall kunna säga nej till sådant byggande utan klart redovisade skäl. Strandskyddslagarna ändrades 1974. Genom en ändring kom strandskydd att gälla generellt. Dispens erfordras för allt byggande intill från strandlinjen. I många fall ter sig detta dispensförfarande omotiverat. De tidigare reglerna som innebar att länsstyrelserna förordnade om strandskydd i de områden där detta ansågs erforderligt, fungerade på ett smidigare och mindre byråkratiskt sätt. Inom områden som saknar intresse för det rörliga friluftslivet belastades inte byggnadslovgivningen med den särskilda dispensprövningen. Erfarenheter har vunnits av den genomförda förändringen och dessa erfarenheter talar för att man går tillbaka till den tidigare regleringen av strandskyddet. att byggnadslagstiftningen och bostadsfinansieringsbestämmelsema skall ses över i syfte att skapa bättre förutsättningar att bevara historiskt värdefulla traditioner, rika stadsmiljöer och att undvika sterila bostadsmiljöer, att ett system som möjliggör ägarlägenheter i flerfamiljshus skall införas, att i enlighet med de boendes önskemål övergång från hyresrätt till bostadsrätt och äganderätt i framför allt de allmännyttiga företagens bostadsbestånd skall stimuleras, att det allmänna skall underlätta en ökad satsning på i första hand mindre småhus med äganderätt, att småhusbeskattningen skall förändras så att mindre regionala skillnader och smidigare beskattningssystem erhålls, att den offentliga regleringen av byggandet skall minskas så att bättre möjligheter till enskilda initiativ skapas, att räntesubventionerna skall avskaffas till den del de inte är motiverade av skilda skatteregler för olika upplåtelseformer, att de generella subventionerna gradvis skall reduceras genom minskade räntebidrag, vilket motverkas av marginalskattesänkningar och förstärkta bostadsbidrag till lägre inkomsttagare, att rätten till avdrag för gäldräntor skall bibehållas full ut, att hyresförhandlingslagen skall ändras så att sammanslutning av hyres 1981/82: 2018 gäster som företräder huvudparten av hyresgästerna i en fastighet skall ha rätt att teckna egen förhandlingsordning utan att deras kompetens ifrågasätts eller andra formkrav blir hindrande, att systemet med partssammansatta hyresnämnder och bostadsdomstol skall ses över, att låneadministrationen för energisparlånen skall förenklas, att gränsen för lägsta kostnad för energisparlån skall höjas från . till , att schablonbeloppen för utbyte av fasad skall tas bort, att krav skall införas på individuell mätning av el och varmvatten i flerbostadshus, att även mätning av värmen skall ske individuellt för varje lägenhet, när godtagbara mätinstrument finns tillgängliga, att mark- och konkurrensvillkoren skall avvecklas, att förköpsmöjligheterna för kommunerna skall begränsas vad gäller jord- och skogsbruksfastigheter, att ett nytt lånesystem där statliga lån skall utgå efter schablonmässiga regler i form av enhetslån per lägenhet införs, att samma lånegränser av låneunderlaget - skall gälla för alla byggherrar, att ett särskilt bosparande - bosparkonton skall inrättas inom ramen för skattesparandet, att länsstyrelsernas rätt till prövning av kommunala stads- och byggnadsplaner skall begränsas, att 136 a § BL skall revideras mot bakgrund av gjorda erfarenheter, att en kommun inte skall kunna säga nej till byggande utanför planlagt område utan klart redovisade skäl, att det generella strandskyddet skall ändras så att länsstyrelserna ges rätt att förordna om strandskydd där så anses erforderligt. Målet för regionalpolitiken är att skapa så likvärdiga förutsättningar som möjligt mellan landets olika delar. Regionalpolitiken skall i möjligaste mån göra människorna i hela landet delaktiga av vår allmänna materiella, sociala och kulturella välfärd. Strävan måste vara att skapa allsidiga regionala arbetsmarknader, där olika slags näringslivs- och samhällsaktiviteter finns representerade. En tillfredsställande offentlig och enskild service skall stå till människornas förfogande. Vissa regioner i vårt land har sämre förutsättningar än andra i dessa avseenden, bl. a. beroende på de långa avstånden, klimatet och bristande industriella traditioner. Om dessa nackdelar kompenseras på olika sätt kan företag i och på få bättre förutsättningar att konkurrera på jämbördiga villkor med det näringsliv som är lokaliserat i Syd- och . 1981/82: 2018 Det är angeläget att regionalpolitiken renodlas till att skapa så lika förutsättningar som möjligt över hela landet och mellan olika regioner. Generella stimulansåtgärder är därför att föredra framför selektiv detaljstyrning. Den viktigaste åtgärden, som kan förbättra situationen för näringslivet i dess helhet, är att förbättra dynamiken och tillväxten i svensk ekonomi. Ansträngningarna för att bereda arbete åt alla måste baseras på ett konkurrenskraftigt näringsliv. För att bevara och stärka svensk industris konkurrenskraft måste dess skalfördelar tas till vara. Den svenska hemmamarknaden är ofta för liten för att medge de långa serier som är nödvändiga för att erhålla tillfredsställande produktionsekonomi. Storindustrier genererar emellertid i sin tur arbete hos underleverantörer och legotillverkare. Som exempel kan nämnas att skapar sysselsättning hos mellan 600700 underleverantörer på 500 orter. erhåller leveranser från ca 2000 underleverantörer i alla län utom . Det är därför angeläget att genom regionalpolitiska och andra åtgärder tillgodose storindustrins krav på arbetskraft, kunskaper och infrastruktur så att den ges optimala möjligheter att hävda sig på exportmarknaderna. Försök att på olika sätt styra exportindustrins investeringar i regionalpolitisk! syfte utan att tillfredsställande företagsekonomiskt underlag finns får inte förekomma. I stället måste vi slå vakt om och utveckla den infrastruktur som krävs för att ge storföretagen de villkor som fordras för fortsatt expansion. Det förhållandet att har en liten befolkning spridd över en stor yta ställer särskilda krav på infrastrukturen. För den regionala balansen är jordoch skogsbruket och dess förädlingsföretag av stor betydelse. Goda kommunikationer är särskilt betydelsefulla för en aktiv regionalpolitik. Förutsättningarna för att investera i och driva företag måste förbättras generellt. En förutsättning är att tillfredsställande lönsamhet kan uppnås. Det allmännas insatser skall därför inriktas mot sådana generella insatser som kompenserar företagen för de nackdelar som investeringar och affärsverksamhet i glesbygderna innebär. Den hittillsvarande regionalpolitikens effekter Betydande insatser har under snart två decennier gjorts inom ramen för regionalpolitiken i syfte att motverka trenden mot en allt snedare befolknings- och näringsstruktur. Dessa insatser har emellertid knappast förmått häva den regionala obalansen. Det finns dock skäl att anta att obalansen hade varit mycket större utan dessa satsningar. T. o. m. /81 har medel för nedanstående regionalpolitiska stödformer beviljats enligt följande: Lokaliseringsbidrag och avskrivningslån 1 698 milj. kr. 1981/82: 2018 För /82 har medel anslagits enligt följande: Summa ca 924 milj. kr. Härtill kommer regionalpolitisk! inriktat stöd inom transportsektorn. För /81 utgavs t. ex. i transportstöd för och ca 231 milj. kr., i statligt stöd för icke lönsam landsbygdstrafik ca 91 milj. kr., i ersättning till lokal och regional kollektiv persontrafik ca 55 milj. kr. och i ersättning till SJ för drift av icke lönsamma järnvägslinjer ca 788 milj. kr. Härtill kommer de mycket stora belopp som utbetalas i direkt industristöd och som i stor utsträckning haft även regionalpolitisk! Trots de många, stora och kostsamma insatserna kan resultatet knappast sägas vara tillfredsställande. En stor del av de regionalpolitiska stödåtgärderna har inriktats på Norrlandslänen. Ändå har befolkningsutvecklingen i inte förbättrats på något mer påtagligt sätt. Visserligen har vissa orter i Norrlandslänen varit expansiva och ökat sin befolkning. Men befolkningsuttunningen i andra kommuner inom landsdelen har i gengäld varit så mycket mera markerad. Den relativt ringa effekten av utnyttjade regionalpolitiska stimulansmedel motiverar en förändrad syn på hur regional balans bäst kan uppnås. De selektiva styrmedlen och subventionerna har blivit så omfattande och svåröverskådliga att statens industriverk har ansett det nödvändigt att utge en särskild stödkatalog. Det har beräknats att de statliga stödformernas antal f. n. uppgår till ca 300. En långtgående rationalisering av stödformerna skulle minska selektiviteten i industripolitiken. En starkt bidragande orsak till att de mycket stora insatser som gjorts i sysselsättningsbevarande och regionalpolitisk! syfte inte varit framgångsrika är att kostnadsutvecklingen inom industrin inte har kunnat nedbringas. De statliga åtgärderna har medverkat till att permanenta ett alltför högt kostnadsläge i nedläggningshotade industrier. Genom de statliga ingreppen har de anställda och deras organisationer invaggats i tron att det inte finns något krav på företagsekonomisk lönsamhet och konkurrensförmåga på marknaden. Den s. k. solidariska lönepolitiken har medfört att de anställda inte givits möjligheter att lönepolitiskt medverka till att återställa företagens lönsamhet. Det är nödvändigt att alla berörda parter medverkar i arbetet att återge 1981/82: 2018 svensk industri dess konkurrenskraft. För att återta förlorade marknadsandelar fordras inte bara en kostnadsutveckling som motsvaras av den i vår omvärld; takten måste bli lägre. I valet mellan att arbeta kvar i företaget och bo kvar på den invanda bostadsorten eller att flytta till en ny arbetsplats med alla de komplikationer och kostnader detta medför väljer många med all säkerhet det första alternativet, även om det innebär att den ekonomiska ersättningen blir lägre. Det lägre ekonomiska utfallet anses ofta kompenseras av att bosättning utanför storstadsregionerna medför sociala och miljömässiga fördelar. Skattepolitiken bör utnyttjas i regionalpolitisk syfte för att medverka till att kompensera kostnadsnackdelar och dämpa behovet av selektiva insatser. 1978 slopades löneskatten inom det dåvarande inre stödområdet. borttogs den för landet i sin helhet. Dessa åtgärder överensstämmer med vår uppfattning att regionalpolitisk stöd bör inriktas mera på att ge sysselsättning och mindre på att tillhandahålla kapitalsubventioner. Den principiella inriktning som dessa åtgärder innebär bör därför fullföljas. Generella stimulansåtgärder är inte behäftade med de uppenbara nackdelar som utpräglat selektiva och administrativt styrda stödåtgärder medför. De senare innebär ofta att det näringsliv som redan finns i stödområdet inte främjas. En snedvriden konkurrens till förmån för stödberättigade företag kan leda till att sysselsättningen i befintliga företag hotas. Ett selektivt system kräver dessutom ofta en byråkratisk beslutsprocess med åtföljande risk för orättvis behandling. Vi avvisar därför en ytterligare utbyggnad av den selektiva regionalpolitiken liksom krav på lagstiftning om etableringskontroll eller s. k. frivilliga överenskommelser mellan staten och företagen. Enligt vår mening representerar sådana överenskommelser främmande element i svensk förvaltning. De leder alltför lätt in i en mygelekonomi. Socialförsäkringsavgifterna bör sänkas för företag i vissa stödområden. Detta skulle verksamt bidra till att stimulera näringslivets utveckling i de områden som berörs och därmed tillkomsten av nya sysselsättningstillfällen. skall större delen av de selektiva medlen och subventionerna avvecklas. Därmed vidgas utrymmet för att finansiera de generellt verkande åtgärderna. Vi avvisar inte sådana selektiva åtgärder som kan erfordras i vissa akuta situationer. Men handläggningen av sådana ärenden behöver läggas om. Vi föreslår att beslutanderätten i sådana frågor flyttas ned till länsplanet. Det skall i fortsättningen ankomma på länsstyrelserna att fatta beslut inom de givna anslagsramar som regering och riksdag fastlägger. Besluten skall i första hand avse kreditgarantier, varvid lånemedel etc. kanaliseras genom det reguljära kreditväsendet. Bankernas lokalkännedom och marknadsöver 1981/82: 2018 sikt jämte deras kreditprövningserfarenhet beträffande näringslivsprojekt utifrån företagsekonomiska grunder bör bättre tas till vara. Moderata samlingspartiet kommer, i anslutning till behandling av den aviserade regionalpolitiska propositionen, att återkomma till dessa frågor i en särskild partimotion. Där kommer vi att utveckla dessa tankegångar ytterligare samt redovisa våra konkreta förslag. Här skall vi därför begränsa oss till att ange några principiella riktlinjer och belysa dem med några räkneexempel. En sänkning av arbetsgivaravgiften i stödområde 5 och 6 som vi i tidigare motioner har förordat kan f. n. beräknas medföra ett inkomstbortfall för statskassan av storleksordningen 575 milj. kr. En sänkning av arbetsgivaravgiften i stödområde 3 och 4 medför ett inkomstbortfall på ungefär 1150 milj. kr. Sammanlagt skulle alltså en sådan generellt verkande stödinsats medföra förlorade inkomster för staten till ett belopp av 1700 milj. kr. En sänkning av arbetsgivaravgiften i stödområde 4 medför en inkomstminskning med 465 milj. kr. Sammanlagt med effekterna av en sänkning i stödområde 5 och 6 enligt ovan innebär detta ett inkomstbortfall för staten på . Det bör understrykas att ovan redovisade beräkningar är approximativa och grundade på förhållandena . Om man undantar de offentligt anställda i kommuner, landsting och i statlig förvaltning innebär en sänkning av arbetsgivaravgiften i stödområde 5 och 6 ett inkomstbortfall för statskassan av storleksordningen 388 milj. kr. Varje ytterligare procentenhets sänkning medför minskade inkomster med ca 78 milj. kr. En sänkning på motsvarande sätt där de offentligt anställda enligt ovan undantas - i stödområde 4 med t. ex. medför ett inkomstbortfall på 345 milj. kr. Varje ytterligare procentenhet medför ett påslag om 115 milj. kr. Syftet med arbetsgivaravgiftssänkningen är att den skall leda till en ökad sysselsättning på den öppna arbetsmarknaden genom att konkurrensförutsättningarna för företag inom stödområdet förbättras. Därigenom ökar statens och kommunernas skatteinkomster. Statens kostnader för olika arbetsmarknadspolitiska insatser minskar genom att en övergång från beredskapsarbeten till den öppna arbetsmarknaden blir möjlig. Vår bedömning är att åtgärderna inte innebär någon merkostnad i förhållande till nuvarande uppläggning. Tvärtom bör de i ett längre perspektiv medföra mindre kostnader och större inkomster för det allmänna. De kostnader som en sänkning av socialförsäkringsavgifterna medför bör täckas genom en omfördelning inom ramen för de regionalpolitiska anslagen i stort. En övergång till generellt verkande stödåtgärder - sänkta socialförsäkringsavgifter och transportstöd - dämpar behovet av selektiva insatser, varför huvuddelen av denna medelsarsenal kan avvecklas . 1981/82: 2018 Till stödåtgärder av positiv karaktär hör det statliga transportstödet, som syftar till att säkerställa konkurrens på lika villkor med andra delar av landet för olika transportsätt inom samt till och från det allmänna stödområdet. Denna stödform bör fortgående anpassas till rådande kostnadsutveckling. Transportstödet är till sitt syfte och sin allmänna karaktär ett generellt instrument för att utjämna konkurrensolikheter mellan olika delar av landet. ingår i stödet en rad selektiva moment, t. ex. sådana som utesluter vissa transportmedel och varuslag. Vi anser att de selektiva styrande inslagen bör minskas. bör stödets koppling till vissa särskilda transportsätt överges. beslöt 1979 att den tidigare stödområdesindelningen skulle ersättas av ett nytt system där berörda kommuner placeras in i olika stödklasser. Tillkomsten av de s. k. grå zonerna är ett uttryck för att den tidigare indelningen inte ansågs vara ändamålsenlig. Vi tillstyrkte den dåvarande regeringens förslag under den bestämda förutsättningen att det nya systemet skulle tillämpas på försök. Stödområdesindelningen har som passerat kommit att utvecklas så att den helt dominerande delen av landet är placerat i ett eller annat stödområde. Inplacering i stödområde har ofta blivit den kosmetika som tillgripits då inga andra åtgärder har kunnat vidtas. Den till stödområdesindelningen bundna åtgärdsarsenalen har dessutom tagit alltför liten hänsyn till variationer i näringslivsstrukturen och till lokala förhållanden i övrigt. Det kan inte vara rimligt att statsmakterna fördelar det regionalpolitiska stödet kommunvis. Vi har i föregående avsnitt förordat att länsstyrelserna skall tilldelas beslutanderätten över det regionalpolitiska stöd som kommer att finnas kvar efter den omläggning som vi föreslagit. Dessa medel kommer i första hand att utgöras av statliga kreditgarantier. Detta innebär att länsorganet inom vissa av staten givna ramar och i samråd med de berörda kommunerna får använda medlen på det sätt som bäst gagnar varje kommun. Härigenom uppnås större flexibilitet och effektivitet. Nuvarande stödområdesindelning bör avvecklas. I stället begränsas stödområdet till de län som inom sig har kommuner placerade i något av stödområdena 46. Stödområde 1 och 2 avvecklas helt. stöd skall dock kunna ges även utanför stödområdena i akuta krissituationer. Närmare utredningar får visa hur kommuner i stödområde 3, som faller utanför ett nytt sammanhållet stödområde, skall behandlas. Vi vill dock betona att restriktivitet skall iakttas vid sådan gränsdragning. Skall stödåtgärderna ge önskad effekt i de områden som är bäst betjänta av detta, får inte stödområdet omfatta alltför många län. Vi återkommer även till dessa frågor i samband med kommande motion om regionalpolitiken. 1981/82: 2018 En omfattande planeringsverksamhet har bedrivits och bedrivs fortfarande utan att verksamheten egentligen resulterar i annat än mycket allmänt hållna beslut utan styrande verkan.