mot · G5021145 · 1982-01-25 00:00:00 — m. fl. Grundlagsskyddad närings- och yrkesfrihet Enligt 1 kap. 2 § regeringsformen (RF) åligger det särskilt det allmänna att trygga rätten till arbete. Full sysselsättning har också - bl. a. till fullföljande av detta grundlagsstadgande - uppfattats som ett viktigt politiskt mål. Med arbete åsyftas i detta sammanhang i främsta rummet sådant arbete, varigenom den enskilde kan trygga sin och de sinas försörjning. Arbetet finns i två huvudformer, dels såsom anställning hos en arbetsgivare som betalar ersättning till arbetstagare för det arbete denne utför, dels som resultat av egen företagsamhet. I RF ges i det följande 2 kap. närmare regler om de grundläggande fri- och rättigheterna. Dessa regler avser i princip endast förhållandet till det allmänna. Det är därför inte möjligt att direkt i detta kapitel tillförsäkra alla en rätt till arbete i form av anställning hos någon arbetsgivare. Över alla enskilda arbetsgivare råder ej det allmänna. Vad gäller arbetsförhållandena har man därför i RF nöjt sig med att tillförsäkra arbetsmarknadens parter en principiell rätt att vidta fackliga stridsåtgärder (2 kap. 17 §). Därutöver finns det i 2 kap. RF inga stadganden som reglerar rätten till arbete vare sig som anställd eller som företagare och näringsidkare. Det måste anses märkligt att rättighetskapitlet icke upptar något stadgande rörande rätten att utföra arbete. Jobbet får betecknas som den för många i det dagliga livet viktigaste frågan. Att ha arbete är också något som har grundläggande betydelse för hela rättighetssystemet. Utan arbete blir det ingen försörjningsmöjlighet och utan en tillfredsställande ekonomisk ställning går det vanligen inte att begagna de viktigaste politiska fri- och rättigheterna. Möjligheten till arbete kan därför sägas ha en basfunktion i rättighetssystemet. Mot bakgrund härav är det märkligt att det enda grundlagsstiftarna ansett värt att skydda på detta område är rätten i vissa stridslägen att vägra arbete och att avstänga från arbete. Innan man lagstiftar om de negativa sidorna i arbetslivet, borde man ha tagit upp regler om de positiva, om möjligheten till arbete. Som redan nämnts reglerar 2 kap. RF i huvudsak endast förhållandet mellan de enskilda och det allmänna, ej relationen mellan olika grupper av enskilda. Vad som kan garanteras i rättighetskapitlet är därför i första hand att det allmänna ej skall lägga några hinder i vägen för den som vill arbeta. Vad som behövs är regler varigenom det allmänna avstår från arbetshindrande ingrepp. På så sätt kan yrkes- och näringsfriheten få skydd. Näringsfriheten har tvåfaldig betydelse. Dels gäller det friheten för den enskilde att själv starta och driva något företag, dels gäller det möjligheten för den som driver något företag att inom detta bereda andra enskilda arbete. De flesta arbetstagare i vårt land är anställda hos enskilda näringsidkare. För möjligheterna till arbete är det betydelsefullt att det finns så många livskraftiga företag som möjligt hos vilka de som föredrar att arbeta som anställda kan finna arbete. Rätten att driva näring bör därför få så starkt skydd som möjligt. Denna väg kan en stor del av medborgarna få arbete direkt genom egen företagsamhet. Genom livskraftiga företag skapas vidare arbetstillfällen för många andra. Ett effektivt skydd för näringsfriheten bör vara något centralt i en välfärdsstat av skandinavisk typ. Utan en livaktig och expansiv företagsamhet stagnerar det ekonomiska livet och de för gemensamt bruk tillgängliga samhällsresurserna minskar. Ett sådant viktigt samhällsintresse bör åtnjuta grundlagsskydd. Detta är icke främst motiverat av näringsidkamas enskilda intresse utan av samhällets intresse av framgångsrika företag. En särskild fråga är hur grundlagsskyddet skall utformas. Det kan inte gestaltas som en garanti att alla skall tillförsäkras arbete. I stället måste en regel ges det innehållet att envar skall ha rätt att utöva det yrke han lärt eller idka den näring han vill utöva. En sådan regel kan emellertid inte vara helt utan undantag. Det allmänna måste ha möjlighet att beträffande vissa slag av yrken och i fråga om särskilda näringar ställa sådana kompetenskrav på den som vill utöva yrket eller driva näringen som erfordras för ett tillgodoseende av allmänhetens rimliga krav på viss standard på de tjänster som erbjuds den. Det går icke att i grundlagen skriva in alla de undantag som i detta och andra syften kan behövas från huvudregeln om frihet att utöva yrke och att driva näring. Den uppfattning om yrkes- och näringsfrihetens allmänna betydelse som här kommit till uttryck var tidigare allmän. Den Tingstenska utredningen om förstärkning av fri- och rättigheterna (SOU 1941:20) upptog förslag till en grundlagsregel av ovan angivet innehåll. I sitt förslag till ny regeringsform av 1963 hade författningsutredningen också i 2 kap. grundläggande fri- och rättigheter infört en paragraf (5 §) av följande lydelse: Svensk medborgare äger i riket driva näring och utöva yrke, såvitt ej annat är särskilt stadgat (SOU 1963:16 s. 62). Utredningen förklarade i motiven till paragrafen (SOU 1963:17 s. 198) att den ansåg det naturligt att den i svensk rätt gällande principen om närings- och yrkesfrihet fastslås i svensk grundlag. Sedan svängde den politiska opinionen, och i den ursprunliga antagna regeringsformen som trädde i kraft fr. o. m. 1975 fanns blott ett rudiment till rättighetskapitel. I det fanns inga regler om yrkes- och näringsfrihet. Kapitlet utvidgades på förslag av fri- och rättighetsutredning på ett flertal punkter 1976. Denna kommitté tog därvid också upp frågan om att grundlagsfästa närings- och yrkesfriheten (SOU 1975:75 s. 169). Den avvisade dock denna tanke därför att det måste bli så många undantag från en huvudregi att stadgandet inte skulle nå upp till den nivå som RF håller f. n. för fri- och rättigheterna i 2 kap. Den ståndpunkt som fri- och rättighetsutredningen intog har statsmakterna därefter i stort sett vidhållit. Senast har konstitutionsutskott vid denna riksdag (KU 1981/82:10 s. 20) uttalat att erfarenheterna års rättighetsskyddsreformer bör avvaktas innan initiativ tas till ytterligare förstärkning av rättighetsskyddet. följde utskottet och avslog bl. a. två motioner i ämnet, vari krav ställdes på grundlagsskyddet på näringsfriheten. Enligt vår mening kan emellertid den senast beskrivna ståndpunkten icke rimligen vidmakthållas längre. Som ovan framhållits är yrkes- och näringsfriheten ett grundläggande element i själva rättighetssystemet. Utan regler i detta hänseende är detta system ofullständigt. Något behov av särskilda erfarenheter av de två reformerna av 1976 och 1979 kan inte anses föreligga. Kravet på regler om skydd för yrkes- och näringsfriheten har icke sin grund i något speciellt behov som skall dokumenteras . Kravet bottnar i stället i det förhållandet att den logiska uppbyggnaden av vårt rättighetssystem förutsätter en regel om yrkes- och näringsfrihet. Det saknas därför anledning att avvakta några speciella erfarenheter av obestämd längd. Den andra invändningen går ut på att det måste göras så många undantag att en huvudregel kommer att sakna reell innebörd, något som skulle strida mot de lagtekniska principer som tillämpats vid uppbyggnaden av 2 kap. RF. Detta skäl saknar emellertid täckning i verkligheten. Det existerande stadgandet i 2 kap. 17 § om rätt till konfliktåtgärder är t. ex. än mer vagt än ett stadgande om yrkes- och näringsfrihet skulle bli då denna förstnämnda rätt kan upphävas t. o. m. genom avtal mellan arbetsmarknadens parter. Och regeln om immaterialrättigheter i 2 kap. 19 § är än mer obestämd. Någon anledning att godta detta skäl för att underlåta att ge grundlagsskydd åt yrkes- och näringsfrihet finns icke. Som framgår av vad ovan anförts kan icke några sakliga skäl anföras mot att komplettera föreskrifterna om de grundläggande fri- och rättigheterna i 2 kap. RF med ett stadgande om skydd för yrkes- och näringsfriheten. Någon ytterligare utredning kan inte heller anses behövlig. Det av författningsutredningen framlagda förslaget till grundlagstext kan efter mindre justeringar användas i föreliggande skick. Några bärkraftiga invändningar mot regeln framkom inte heller under denna remissbehandling. En regel för yrkes- och näringsfriheten bör få följande lydelse och tas in i 2 kap. RF. Svensk medborgare äger i riket driva näring och utöva yrke såvida annat inte är föreskrivet i lag eller i förordning. Med stöd av ovanstående hemställs att hos regeringen anhåller om förslag till grundlagsskyddad närings- och yrkesfrihet i enlighet med vad som i motionen anförts. . () () () () () () . HÖGMARK (m) ()