mot · G5021983 · 1982-01-26 00:00:00 — Motion 1981/82:1983 och av den framtida regionalpolitiken Regional balans hör till målen för svensk ekonomisk politik. Det slås fast i finansplanen. har också uttalat sig för en regionalpolitisk målsättning, som innebär att människor i alla delar av landet skall ha tillgång till arbete, service och en god miljö. För att uppnå detta krävs en nära samordning med både industri- och arbetsmarknadspolitiken. Den moderna regionalpolitiken startade, kan man säga, 1965. Då infördes stödområdet och systemet med lokaliseringslån och bidrag, och en mer sammanhållen regionalpolitisk planering, länsplaneringen, började utvecklas. I ERU:s utvärdering av det regionalpolitiska stödet konstateras att nuvarande regionalpolitiska stödformer måste understödjas av en hög spontan växtkraft i näringslivet. Man konstaterar också att huvudmålet för regionalpolitiken ännu inte uppnåtts. Den långtgående utjämningen av sysselsättningsgraden mellan invånare i landets olika delar som eftersträvas ser ut att dröja. Även om den regionala obalansen mellan länen har minskat under 1970talet kvarstår inomregionala obalanser, och obalansproblemen mellan länen tenderar att återigen öka. Sysselsättningsgraden varierar kraftigt mellan olika delar av landet. hade 1979 den högsta sysselsättningen för män mellan , nämligen . hade den lägsta . Kvinnornas sysselsättningsgrad varierade mer. Högst var den i och lägst i . Det finns naturligtvis också inom länen variationer med både högre och lägre procenttal. Den registrerade arbetslösheten är också betydligt högre i skogslänen än i storstadslänen - var den mot 2,. De regionala skillnaderna i sysselsättning/arbetslöshet ser ut att finnas kvar . Enligt vår uppfattning behövs en aktiv regionalpolitik med stora resurser också vid en positiv utveckling av landets ekonomi som helhet. Regionalpolitiken bör enligt vår mening utgå från bl. a. följande: De regionalpolitiska medlen skall användas för att komma till rätta med och motverka långvariga obalanser när det gäller sysselsättning och service, framför allt mellan men också inom särskilt utsatta regioner. Industrioch arbetsmarknadspolitiska åtgärder skall kunna sättas in över hela landet och vid akuta kriser. Det bör undvikas att krisingripanden och andra näringspolitiska insatser utanför stödområdet kommer i konflikt med de regionalpolitiska målen. Regionalpolitiken skall hållas samman på riksnivå, men det hindrar inte ökad administrativ och ekonomisk bestämmanderätt på länsplanet. Det regionalpolitiska stödet bör mer än riktas till de mest utsatta delarna av landet. Ökade regionalpolitiska hänsyn kan tas i den offentliga sektorns egen verksamhet, även om huvuddelen av denna verksamhet inte är fritt lokaliseringsbar. En stabil tillväxt i ekonomin, balans gentemot utlandet och ett kostnadsläge som stimulerar industriell expansion har stor betydelse från regionalpolitisk synpunkt. Åtgärder för att nå en sådan balans kan ses som ett steg på väg mot en effektivare regionalpolitik, men det krävs givetvis att åtgärderna utformas med hänsyn till hur de slår i ett regionalpolitisk! En reformerad regionalpolitik bör utformas i enlighet med följande: Stödområdet måste begränsas. har stödområdet alltmer ökat i omfattning, med påföljd att effekten av det förstärkta stödet till de mest utsatta regionerna motverkats. Till grund för inplaceringen i stödområde bör ligga kommunens långsiktiga problem och utvecklingsförutsättningar. Särskild vikt bör tillmätas befolkningsutveckling, ålderssammansättning, förvärvsfrekvens, relationen arbetslöshet/sysselsättningsvillkor i den omgivande regionen. Sänkta arbetsgivaravgifter för näringslivet i de inre och nordligaste delarna av nuvarande stödområde är ett sätt att minska arbetskraftskostnaderna och att rikta stödet till de delar av landet där det bäst behövs. Regionalpolitiskt motiverade lättnader i företagsbeskattningen bör utredas. Bättre länsvis förankring av regionalpolitiken Regionalpolitiken måste hållas ihop på riksnivå. Det ligger i sakens natur att regering och riksdag bestämmer regionalpolitikens allmänna uppläggning och inriktning, liksom de resurser den skall tilldelas. Men förhållandena varierar kraftigt mellan olika län. Många frågor kan vara speciella för något enstaka län. Det måste också beaktas. En ambition i folkpartiregeringens regionalpolitiska proposition var att öka länsorganens möjligheter att inom ramen för givna resurser prioritera och bestämma riktlinjer för olika regionalpolitiska insatser i länet. Länsstyrelserna, som är huvudmän för bl. a. länsplaneringen och har ett samordnande ansvar för regionalpolitiken i länet, fick vissa medel för att på eget initiativ genomföra olika åtgärder i länet. Enligt vår mening är det önskvärt med en fortsatt regionalisering av stödbesluten. Inte minst viktigt är att det skapas bättre möjligheter till sektorövergripande lösningar. Betydande vinster skulle enligt vår mening gå att göra på en friare fördelning av statliga anslag mellan olika sektorer i kombination med en bättre samordning mellan olika sektorsorgans verksamhet i ett län. På förslag av folkpartiregeringen beslöt 1979 om ett utökat stöd till sysselsättning och service i glesbygd. Särskilt viktigt är det att slå vakt om ett tillräckligt antal glesbygdsbutiker och glesbygdsskolor. De sysselsättningsskapande åtgärderna i glesbygden bör i hög grad inriktas på att främja kombinationssysselsättning av olika slag. När det gäller investeringsstöd till företag i glesbygd bör i enlighet med glesbygdsdelegationens förslag, avskrivningslån medges till ett belopp av . Glesbygdsstödet bör förbehållas verklig glesbygd. I vissa fall kan det bli svårt att erbjuda människor full sysselsättning genom att kombinera olika verksamheter. Vissa möjligheter bör därför öppnas till vad som skulle kunna kallas utfyllnadsinkomst för den som av arbetsmarknadsskäl inte kan räkna med en tillfredsställande förvärvsinkomst från sitt ordinarie arbete. En utfyllnadsinkomst bör kopplas till krav på att utföra en viss prestation eller upprätthålla en viss service men bör inte nödvändigtvis utgå som ersättning för en viss bestämd arbetsinsats. Utfyllnadsinkomst utan något krav på motprestation bör dock undvikas och bör endast kunna utgå till dem som är äldre och lokalt bundna. I själva verket borde man kunna betrakta utfyllnadsinkomst som en utveckling av IKS-verksamheten (IKS = intensifierade kommunala sysselsättningsinsatser i glesbygd). Turismen är en näringsgren på snabb frammarsch. Turisternas behov av inkvartering, förtäring och arrangemang skapar arbetstillfällen, men turismen har också betydande indirekta sysselsättningseffekter. Turismen är därför ur regionalpolitisk synvinkel en verksamhet som bör stödjas. Transportstödet till godstransporter har ökat i betydelse. Eftersom den norrländska hemmamarknaden är för liten som bas för företagens verksamhet måste de söka sig till marknader i eller utomlands. Då innebär avståndskostnaden en fördyring av produkterna, som till viss del kompenseras av transportstödet. De norrbottniska företagens kostnader sänktes med 24 milj. kr. fattat beslut om förändrade avståndsklasser och en minskning av transportstödet totalt. Enligt vår mening får inte transportstödet försvagas ytterligare. Man bör i stället gå vidare och undersöka möjligheterna att införa ett persontransportstöd för att underlätta kundkontakterna. Ett sjötransportstöd bör också övervägas, så att väg-, järnvägs- och sjötransporter blir stödberättigade i likhet med vad som finns i och . Med anledning av ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en reformering av regionalpolitiken. () ()