mot · G5021113 · 1982-01-22 00:00:00 — Narkotikafrågan är en samlande beteckning för olika slag av problem i samband med narkotikamissbruk i samhället. Med narkotikamissbruk avses all icke-medicinsk användning av narkotikaklassade ämnen. Genom narkotikamissbruk uppstår narkotikaberoende (narkomani). Detta tillstånd kan karakteriseras som en längtan efter de psykiska drogupplevelserna - ofta av tvångsmässig styrka. För att uppnå dessa drogupplevelser tvingas narkomanen offra mycket av det som ingår i ett normalt och välordnat liv. Den narkotikaberoende drabbas av psykiska och kroppsliga komplikationer till följd av sitt missbruk och mister kontrollen över sitt liv genom att inte längre kunna rangordna sina behov. Samhället måste därför ingripa för att bryta en för narkomanen och hans omgivning destruktiv utveckling. Människan föds ej med behov av droger. Men hon kan falla offer för drogmysticism. Tillfälliga experiment med narkotika för att framkalla rusupplevelser eller andra tillstånd av personlig tilfredsställelse kan leda till drogberoende, eftersom alla människor utvecklar ett sådant beroende om drogen tillförs i tillräckligt stora doser . En människas mottaglighet för narkotikamissbruk påverkas av hennes personlighet, livssituation, problem, attityder till bl. a. arbete och fritid, relationer till omgivningen, normer och kunskap. Nyfikenhet och kamrattryck ökar mottagligheten för narkotikamissbruk. Under förusättning av att det finns ett utbud av narkotika, dvs. att utsattheten ökar, kan detta leda till ett begynnande narkotikamissbruk. Missbruk av narkotika är ofta förknippat med sociala och psykiska problem. Möjligheten att lösa sådana problem kan emellertid aldrig underlättas genom narkotikapåverkan. Däremot kan narkotika eller andra beroendeframkallande droger användas för att styra människors beteenden och hålla dem under politisk kontroll. Etableringen av en grupp socialt utslagna och till följd av narkotikamissbruk passiviserade människor leder till en urholkning av rättssamhällets principer. Förekomsten av narkotikamissbrukande drop-out- och flumkulturer kan i sig utgöra motiv för repressiva åtgärder riktade mot olika befolkningsgrupper utan att det löser narkotikaproblemen. Alla människor med en demokratisk grundsyn måste därför förenas i kampen mot narkotikamissbruket. Då antalet narkotikamissbrukare blir tillräckligt stort etableras en marknad för illegal narkotikahantering och organiserad brottslighet. En legalisering av narkotika är aldrig en lösning av problemen, eftersom en sådan legalisering permanentar narkotikamissbruket, omöjliggör effektiva vårdinsatser och därtill sprider missbruket än mer. Narkotikafrågan är ett allvarligt socialt problem, som fordrar samhällsåtgärder. För att lösa detta problem krävs en mängd åtgärder samordnade efter en väl genomtänkt plan, dvs. en väl underbygd narkotikapolitik med en bred folklig förankring. Narkotikamissbruket maskeras ofta av en drogfilosofi, vars syfte är att ursäkta och sprida missbruket. Narkotikapåverkan framställs därvidlag som spännande, radikalt eller som en ny väg till inre medvetande. Vid marknadsföring av narkotika behövs dessa falska utsagor för att skapa efterfrågan på langarens utbud. Narkotikamissbrukaren medverkar till att öka efterfrågan genom att påverka kamrater att pröva narkotika. Alla narkotikamissbrukare är inte enbart konsumenter och attitydbärare. Många är dessutom försäljare och därmed aktiva spridare av narkotika. Det finns olika typer av narkotikamissbruk. Det finns också olika vägar in i missbruket. Till gruppen singelfall, som ej sprider sitt missbruk vidare, hör det terapeutiska narkotikamissbruket, vilket uppstår som olycklig komplikation vid medicinsk behandling, stundom genom att patienten vandrar runt till olika läkare för att underhålla ett begynnande beroende. Gängmissbruk eller gatumissbruk är av epidemisk typ och utgör det allvarligaste narkotikaproblemet i . Uppkomsten av epidemiskt narkotikamissbruk bestäms både av riskgruppernas mottaglighet och av den totala utsattheten för missbruksbeteendet och narkotikan (expositionen). Den epidemiska typen av narkotikamissbruk startar vanligen i en liten grupp människor med allvarliga psykiska eller sociala störningar. Men epidemisk typ av narkotikamissbruk, exempelvis haschrökning, kan också uppstå i väletablerade, välutbildade och ekonomiskt gynnade, men bohemiska eller udda, kretsar. Missbruket sprids från person till person i den närmaste omgivningen. Att endast vissa delar av befolkningen drabbas av narkotikamissbruk förklaras dels av varierande mottaglighet, dels av utsattheten för narkotika, dvs. trycket från omgivningen att pröva narkotika. Utsattheten bestäms därför av antalet narkotikamissbrukare i omgivningen, närheten i umgänget med dessa, den emotionella påverkan från missbrukarna och utbudet av narkotika. Epidemiskt narkotikamissbruk har en psykosocial smittsamhet, dvs. sprids från person till person, vilket gör att spridningen snabbt kan få oroväckande omfattning. När epidemiskt narkotikamissbruk uppstått, är de avgörande faktorerna för spridningen: utbudet av narkotika, mottagligheten hos riskgrupper och de motåtgärder som vidtas. När spridningen når en större omfattning, blir utsattheten större även för övriga befolkningsgrupper och den helt dominerande faktorn. Epidemiska typer av missbruk förekommer i länder och regioner med långvariga drogtraditioner inom stora delar av befolkningen. Drogkulturen har i sådana områden blivit en accepterad del av befolkningens kultur. Singelfallen bör i högre grad uppmärksammas och förebyggas inom sjukvården, särskilt genom bättre receptkontroll. Den epidemiska typen av narkotikamissbruk kräver långtgående samhällsingripanden för att kunna hejdas. Den stora spridningsrisken motiverar tidiga och resoluta ingripanden. Inte någon form av epidemiskt narkotikamissbruk får tolereras. Den illegala narkotikamarknaden kan inte elimineras utan att de enskilda missbrukarna förmås att slutgiltigt upphöra med sitt missbruk. Narkotikapolitik är samhällets åtgärder för att bekämpa narkotikamissbruk och dess spridning. I den narkotikapolitiska debatten kan man urskilja tre huvudlinjer: den narkotikaromantiska, den narkotikapermissiva (= tillåtande) och den narkotikarestriktiva. Den narkotikaromantiska uppfattningen ser användningen av narkotika som en del i en ny livsstil eller som en protest mot det etablerade samhället. Narkotikamissbruk förklaras som en politiskt eller filosofiskt medveten handling. Men detta är önsketänkande och håller inte för en konfrontation med verkligheten. De narkotikamissbrukande drop-out- och flumkulturerna leder alltid till social och politisk passivisering. De utgör parasiterande grupper i samhället. Priset för den skenbara friheten att använda narkotika leder till narkotikaberoende som ödelägger människoliv. Narkotikaromantiken trampar således ned de utslagna människorna. Narkotikaromantiken ger sken av att narkotikan kan utnyttjas som ett sätt att nå personlig tillfredsställelse och sinnesupplevelse. De sociala sammanhangen och problemen privatiseras av narkotikaromantiken. Men sådana drop-out- och flumkulturer kan på grund av den stora spridningsrisken inte accepteras av ett ansvarigt samhälle. Den narkotikapermissiva uppfattningen är tillåtande till narkotikamissbruk åtminstone när det gäller den enskilde missbrukarens personliga bruk. Narkotikamissbruk hävdas utgöra ett symtom på bakomliggande störningar och problem. Allmänna sociala åtgärder riktade mot de bakomliggande orsakerna förmodas kunna lösa narkotikaproblemen. Några särskilda narkotikapolitiska åtgärder anses inte påkallade. Den narkotikapermissiva uppfattningen understryker betydelsen av den enskilde narkotikamissbrukarens egen frivilliga medverkan i rehabiliteringsarbetet. Enligt denna uppfattning måste missbrukaren själv få avgöra sitt eget behov av vård. Den narkotikapermissiva uppfattningen visar större förståelse för narkotikamissbrukarens missbruksroll än för det nödvändiga i att samhället stoppar spridningen av missbruket. Mera fasta hjälpåtgärder betraktas som utslag av samhällets repressivitet. Man bortser ifrån att narkotikamissbrukaren till följd av sitt beroendetillstånd inte har samma möjlighet att välja fritt. Följden av den narkotikapermissiva uppfattningens starka krav på den enskilde missbrukarens vårdmotivation blir att endast de mest vårdmotiverade och därmed lättaste vårdfallen bereds vård. Åtskilliga av dessa skulle sannolikt ha klarat sig ut ur sitt missbruk på egen hand. Vidare kan ett tidigt ingripande utebli - och därmed en viktig förutsättning för att stoppa spridningen. Synen på narkotikamissbruk som ett symtom på bakomliggande störningar och problem förser missbrukaren med ett alibi för fortsatt missbruk. Det ger missbrukaren uppfattningen att det är samhällets fel att en individ missbrukar narkotika och att det inte behövs direkta åtgärder mot individens egna narkotikaproblem. Överbetoningen av den enskilde missbrukarens frivilliga medverkan i rehabiliteringsarbetet tjänar som en ursäkt för att ej ingripa mot missbruket i stort. Det finns inget historiskt exempel på ett samhälle som har kunnat lösa sitt narkotikaproblem genom en permissiv narkotikapolitik. Den restriktiva narkotikapolitiken har en hög socialpolitisk ambitionsnivå. Den kan ej acceptera att människors och samhällets strävanden mot ökad frigörelse och social trygghet omintetgörs av spridningen av beroendebildande droger. Narkotikapolitiken kan därför inte tillåta den enskilde medborgaren att avgöra om han eller hon skall använda narkotika eller avstå. Ty den som prövar narkotika och blir narkotikapåverkad har nedsatt sin förmåga att sakligt bedöma och påverka tillvaron och därmed sitt ansvar för medmänniskor och samhälle. Narkotikamissbruket sprids från en missbrukare till en annan. För att åstadkomma ett tidigt samhällsingripande och därmed hindra spridningen av narkotikamissbruket krävs enligt den narkotikarestriktiva uppfattningen en behandlingsplikt för narkotikamissbrukare. Behandlingsplikten ses enligt denna uppfattning även som ett viktigt instrument för att ändra missbrukarens destruktiva narkotikabeteende. Genom en sådan restriktiv narkotikapolitik antas flertalet missbrukare upphöra med sitt missbruk redan genom vetskapen om samhällets resoluta ingripande. Behandlingsplikten förutsätter att samhället har en skyldighet att ingripa tidigt mot ett begynnande 1** 1981/82. missbruk genom olika former av råd och stöd och genom att ställa krav på den enskilde missbrukaren. Nödvändigt är att samhället i sin helhet bedriver en restriktiv narkotikapolitik, vars mål är att skapa ett narkotikafritt samhälle, dvs. ett samhälle fritt från narkotikamissbruk. Varje annan målsättning skulle innebära ett accepterande av existensen av de sociala och mänskliga problem som är förknippade med narkotikamissbruk. En restriktiv narkotikapolitik måste prioriteras som en brådskande extraordinär skyddsåtgärd för samhället och dess medborgare. Många krafter i samhället måste samordnas för att helt stoppa det epidemiska narkotikamissbruket. Narkotikakontrollen syftar till att förhindra det illegala utbudet av narkotika och därigenom omöjliggörs uppkomst och spridning av narkotikamissbruk. Allt utbud av narkotika för icke-medicinskt och utomvetenskapligt ändamål skall vara förbjudet. Narkotikakontrollen måste upprätthållas på alla nivåer, varför även innehav av mindre mängd narkotika måste leda till påföljd. Kriminalvårdens anstalter måste ovillkorligen göras narkotikafria. Påföljder för narkotikabrott är nödvändiga för att samhällets narkotikapolitiska arbete skall kunna fullföljas. De behövs för att förmå alla medborgare att medverka i samhällets bekämpning av narkotikamissbruket. Utbudet av narkotika byggs upp av de enskilda narkotikatransaktionerna. Narkotikalagstiftningens bestämmelser om påföljd för illegal narkotikahantering skall därför upprätthållas inte bara för ickemissbrukande langare utan också för narkotikamissbrukare. Brottsrubriceringen narkotikaförseelse måste avskaffas. I stället betraktas all illegal befattning med narkotika i juridiskt hänseende som narkotikabrott. Det är en förutsättning för ett verkningsfullt ingripande mot gatulangningen och för att förhindra ytterligare spridning av narkotikaproblemet. Grovt narkotikabrott måste betraktas som ett utstuderat och cyniskt sabotage mot både enskilda människor och samhället i stort, varför en särbehandling av personer dömda för sådana brott är nödvändig beträffande bevaknings-, permissions- och besöksregler. Vård av narkotikamissbrukare syftar till att frigöra narkotikamissbrukaren från missbruksbeteendet och det aktiva narkotikaberoendet, att återuppbygga personligheten samt att återföra missbrukaren till ett normalt samhälleligt liv. Narkotikavårdens behandlingsenheter måste därför vara totalt drogfria. Behandlingsplikt enligt social lagstiftning för narkotikamissbrukare måste finnas, eftersom narkotikamissbrukare ofta saknar insikt om sitt beroendetillstånd och sitt rehabiliteringsbehov. Behandlingsplikt för narkotikamissbrukare syftar i första hand till att förebygga att det uppstår ett etablerat missbruk av narkotika. Tonvikten ligger därför på att förebygga eller förhindra ett begynnande missbruk. Behandlingsplikten omfattar därför en serie behandlingsåtgärder på olika nivåer. I ett tidigt skede kan det vara tillräckligt med individuellt anpassade åtgärder eller övervakning. När dessa åtgärder inte leder till att missbruket upphör, blir omhändertagande av narkotikamissbrukare nödvändiga ingripanden från samhällets sida för att bryta en missbruksperiod och för att förhindra fortsatt spridning av missbruket. Omhändertaganden av narkotikamissbrukare för vård måste utnyttjas, när missbrukare saknar insikt om sitt beroendetillstånd och sitt behov av vård samt när de utgör ett hot mot egen och andra människors säkerhet. Beslut om omhändertagande för vård fattas av länsrätt. Det skall åligga de sociala myndigheterna med sociala centralnämnden i spetsen att inom resp. kommun utreda och anmäla till länsrätten när behov av omhändertagande föreligger. Beslut om omhändertagande för vård bör avse om högst . Omhändertagandebeslut kan förlängas ytterligare högst , om behov föreligger. Förebyggande åtgärder syftar till att förhindra uppkomst och spridning av narkotikamissbruk. Samhället kan inte vänta med åtgärder till dess att narkotikaproblemen uppstått eller att nöja sig med att ställa till rätta de skador och problem som den illegala narkotikahanteringen vållat och försöka avhjälpa dessa i efterhand. Ett preventivt program behövs därför som ett komplement till de direkta åtgärderna mot redan existerande narkotikaproblem. Individinriktade förebyggande åtgärder syftar till att minska individens mottaglighet för narkotikamissbruk. Det sker genom att påverka attityderna till narkotika i riktning mot ett totalt avståndstagande från all icke-medicinsk användning av narkotika. Norm- och attitydförändringar i ett större perspektiv, meningsfull sysselsättning, insatser för att minska alkohol- och tobakskonsumtionen och bearbetning av personliga problem är andra åtgärder, som kan bidra till att minska individernas benägenhet att pröva Miljö och samhälle kan till viss del förändras för att på bidra till att minska risken för narkotikamissbruk. Ingen miljö kan emellertid skydda helt mot narkotikamissbruk. Därför måste det också finnas socialt engagemang och social kontroll, som möjliggör snabbt ingripande mot narkotikamissbruk innan det hunnit rota sig. Spridningen av missbruket förebyggs genom att uppblossande narkotikamissbruk av epidemisk typ snabbt kartläggs och åtgärder vidtas. Åtgärderna i detta sammanhang syftar till att minska utsattheten för narkotika för de oskyddade och mottagliga delarna av befolkningen. I annat fall kan en ökande utsatthet innebära att även nya befolkningsgrupper dras in i narkotikamissbruk. En effektiv narkotikakontroll är också betydelsefull för att förebyggga narkotikamissbruk. Den vetenskapliga kunskapen kan fördjupas inom många områden. Detta gäller främst beroendeproblematik, behandling av narkotikamissbrukare, utvärdering av sådan behandling, missbrukets dynamik, nya missbruksmedel samt effekter av samhällsåtgärder. Kunskaper inom dessa områden kan användas för att utforma en mera effektiv narkotikapolitik. Krav på ökad forskning får emellertid aldrig utnyttjas som förevändning för att underlåta att ingripa mot aktuella narkotikaproblem. Vetenskapliga undersökningar är till föga nytta, om de inte kommer till allmänhetens och politikernas kännedom och presenteras på ett sådant sätt att de kan utnyttjas i praktisk verksamhet. Utbildningen på missbruksområdet liksom utbildning av vårdpersonal, t. ex. läkare, sjuksköterskor, psykologer och socionomer, måste på detta område skyndsamt förbättras. Med hänvisning till det anförda hemställs* att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utarbetande av ett åtgärdspaket för skapande av ett narkotikafritt samhälle. * Se även motion 1981/82:1114.