mot · G5022502 · 1982-04-21 00:00:00 — Förslag till ny vattenlag m. m. 1981/82:130) Gällande vattenlag utgår från huvudprincipen att dispositionsrätten över såväl yt- som grundvatten tillkommer markägaren. Denna rådighet över vattentillgångarna innebär en rätt att fritt tillgodogöra sig vattnet så länge detta kan ske utan att allmän eller enskild rätt berörs negativt. Den nya vattenlagen bygger även den på principen att rådigheten över vattentillgångarna primärt tillkommer fastighetsägaren. Emellertid föreskrivs sådana begränsningar av fastighetsägarens rådighet över vattentillgångarna att det måste ifrågasättas om inte lagförslaget i realiteten innebär en överföring av vattenrätten till det offentligrättsliga området eller med andra ord ett slags expropriationsliknande ingrepp. Enligt lagförslaget krävs tillstånd till vattenuttag om det inte är uppenbart att varken allmänt eller enskilt intresse kan påverkas negativt av uttaget. Huruvida det är uppenbart att ett planerat företag får vissa konsekvenser eller inte skall prövas av den som avser att genomföra företaget. Det kan därvid slås fast att det sällan torde finnas möjlighet att konstatera att det är uppenbart att ett tänkt företag ej kommer att leda till menlig påverkan å motstående intressen. Följden blir den att nära nog alla vattenuttag, stora som små, kräver myndighets tillstånd. Regeln om fastighetsägares rätt att råda över vattnet kommer härigenom att sakna verkligt innehåll. Bevattning m. m. Jag har förståelse för det nödvändiga i att utnyttjandet av våra vattentillgångar underkastas samhällsplaneringen i stort. Jag anser dock att lagförslaget härvidlag, genom att generellt uppställa rekvisitet uppenbart, går längre än vad som kan anses sakligt motiverat. Enligt min bedömning kan vattenuttag för enstaka fastigheter exempelvis för bevattning av grödor ofta ske utan skada för motstående intressen. Att så är fallet framgår av alla de vattenuttag som görs för här angivet ändamål utan att tillstånd sökts. En fastighetsägare bör därför som regel få utta vatten utan föregående tillståndsprövning. Tillstånd bör endast föreskrivas i falt där sannolika skäl talar för att uttaget leder till olägenhet för annan. Härigenom bibehåller grundprincipen om fastighetsägares rätt att råda över sin fastighets vatten ett reellt innehåll. Det faktum att flera vattenuttag 1 * 1981/82. utmed ett och samma vattendrag kan leda till olägenheter för motstående intressen utgör förvisso ett problem som måste lösas. Lösningen bör dock inte vara att generellt rubba en av grundprinciperna inom fastighetsrätten utan bör i stället speciella regler för handhavande av åsyftade totaleffekter uppställas. En begränsning av tillståndsplikten för mindre företag bör alltså eftersträvas. Som jag tidigare understrukit medför enstaka vattenuttag för exempelvis jordbruksbevattning sällan olägenheter för motstående intressen. Sådana negativa effekter kan däremot beroende på vattendragets kapacitet och belastning i övrigt uppstå som en följd av att många lantbrukare med fastigheter utmed vattendraget bortleder vatten. Enligt min mening bör det ankomma på en tillsynsmyndighet att utöva erforderlig tillsyn över våra vattentillgångar. I samband med denna bevakning kan då också avgöras frågan om huruvida vattendomstols tillstånd till begränsade uttag erfordras eller inte. Enligt lagförslaget skall tillsyn över vattenuttag och vattenanläggningar utövas av . Denna tillsynsplikt bör kunna utvidgas att omfatta jämväl kontrollen av hur landets vattenresurser utnyttjas. Finner i sin egenskap av tillsynsmyndighet att exempelvis förekomsten av vattenuttag för jordbruksbevattning är så omfattande att de föranleder konflikter med motstående intressen skall äga föreskriva tillståndsplikt med avseende på vattendraget i fråga. Själva tillståndsfrågorna skall givetvis avgöras av . För samordning av olika jordbrukares intressen bör lantbruksnämnderna kunna utnyttjas. För markavvattning genom väg gäller att väghållaren är skyldig utföra och bekosta erforderliga trummor. I lagförslaget upphör denna skyldighet beträffande nya företag och ersätts med en skyldighet för markägare att begära att vattenavlopp för framtida markavvattning skall anordnas genom vägen. En sådan begäran skall vara skriftlig och i fråga om mer omfattande åtgärder vara åtföljd av en plan för markavvattningen. Detta är en stark försämring av markägarens situation, som skulle kunna leda till allvarliga och kostsamma rättsförluster. Det måste vara förenat med stora svårigheter för den enskilde markägaren att vid studium av en vågplan kunna bedöma nuvarande och framtida behov av vägtrummor m. m. Väghållaren är den som har möjligheter och resurser att vid planeringen noggrant undersöka dessa behov och bör då också ha det ekonomiska ansvaret i frågan. Risk Finns också att väghållaren förlitande sig på markägarens anmälningsskyldighet lägger ned mindre omsorg på planeringen av avvattningsfrågan. Jag föreslår alltså att förslaget ändras i överensstämmelse med vad här sagts och att skyldigheten för väghållare att utföra och bekosta vattenav lopp genom vägar bör gälla även fortsättningsvis och detta oavsett ägoslag, markens användningssätt och tiden för vägens anläggande. Enligt svensk rätt kan ej den som inte är sökande vid förrättning men ändå tvingas in i densamma åläggas skyldighet att delta i kostnaderna med större belopp än som svarar mot vederbörandes båtnad. Någon sådan begränsningsregel synes inte vara införd i förslaget. Om detta inte skett bör en bestämmelse av sådant innehåll införas. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts beträffande a) bevattning av grödor m. m., b) markavvattning, 2. att beslutar införa en begränsningsregel innebärande att den som ej är sökande vid förrättning inte skall åläggas skyldighet att delta i kostnaderna med större belopp än som svarar mot vederbörandes båtnad.