mot · G5021097 · 1982-01-25 00:00:00 — Motion 1981/82:1097 m. fl. Ett social inriktat boende Ett nytt sätt att leva - boende byggt på gemenskap Det är hög tid för en ny bostadspolitik. Det har gått ett halvt sekel sedan den bostadspolitik vi har började formas och har mycket förändrats i människors levnadssätt. levde människor trångt i kalla, dragiga och dåligt utrustade lägenheter. Missförhållandena blev en självklar utgångspunkt för de krav som då ställdes. Det man ville ha var tillräckligt med bostäder till en hyra som en arbetarfamilj kunde betala. Spisrummet skulle ersättas med en familjebostad på 2 rum och kök. Kommunalt ägda bostadsföretag och bostadskooperationen skulle bygga och förvalta de nya bostäderna utan vinstintresse. De gamla och osunda bostadshusen måste rivas och ersättas med nya moderna bostäder. Under de som gått har en stor del av dessa krav uppfyllts. Många problem är dock fortfarande olösta. Stora grupper, låginkomsttagare, invandrare, ensamma föräldrar och pensionärer bor sämre än andra. Den höga bostadsstandarden är ojämnt fördelad och orättvisorna har förstärkts . Samhällets bostadsstöd går huvudsakligen till villaägare och inte till dem som främst skulle behöva det. Under de som gått har också nya problem växt fram. Det är inte längre bostädernas utrustning och standard som är problemet. Framtidens stora utmaning handlar om hur vi kan leva där vi bor. Hur man bor har en grundläggande betydelse för människors levnadsförhållanden. Bostadsfrågan handlar inte bara om bostäder utan om hela samhällsmiljöer. Bostadsområdena borde ha ett sådant socialt och kulturellt innehåll att de berikar vår vardag och vår fritid. Därför måste en social helhetssyn gälla i all planering och allt byggande av bostadsområden. Bostadspolitiken måste vara social och inriktas på att stödja svaga grupper i vårt samhälle. I de områden som redan finns måste förbättringarna inriktas både på fysiska och sociala förändringar. Det gäller att ge boendet en ny dimension. Under har den byggda miljön förändrats. Men inte bara miljön. Också människors levnadsvillkor har förändrats och nya levnadsmönster kommit till. Hushållen har t. ex. blivit allt mindre. högst två personer i av alla lägenheter i flerbostadshusen, och andelen små hushåll fortsätter att öka. Att leva ensam eller i par innebär att en rad mänskliga behov kan tillgodoses i hushållet. Kontakt med andra människor i bostadsområdet och i arbetet blir viktig. Att leva i ett litet hushåll är dessutom opraktiskt och arbetsamt. Att handla mat, tvätta och städa tar tid, även om man gör det för sig själv. Det är varken roligt att laga mat eller äta ensam, och många ensamstående äter också dåligt. En stor och växande grupp av småhushållen är pensionärshushåll. är mer än 1,3 miljoner svenskar eller äldre. Av dessa bor hemma. , främst bland de äldsta, bor på ålderdomshem eller i pensionärshem. kommer antalet ålderspensionärer att öka. Trots allt tal om samhällets stora insatser för de äldre, så betyder fortfarande kontakten med släktingar och vänner mest. De flesta äldre får den hjälp de behöver av någon de känner. Att bo nära släktingar eller vänner är en trygghetsfaktor för många. Arbetskamrater har inte samma betydelse. Men hur blir det ? var det vanligt med många släktingar och flera barn. De som blir pensionärer har färre nära släktingar och avstånden har dessutom ökat. Tvånget att flytta för att få utbildning eller jobb har också gjort att avståndet mellan barn och föräldrar ökat. Också för barnfamiljerna har släkten betytt mycket. Att ha sina föräldrar eller syskon i närheten betyder också att man kan få hjälp på olika sätt när barnen är sjuka, vid krissituationer eller kanske med barntillsynen. Ofta är det kvinnorna som ställt upp. Men har många kvinnor i den äldre generationen ett yrkesarbete och inte samma möjlighet att rycka in som . Det är inte heller så att kvinnorna ensamma skall bära ansvaret. förvärvsarbetar av kvinnor med förskolebarn. Särskilt inom arbetarklassen har släkten spelat en stor roll. Det är också familjer från arbetarklassen som drabbas mest av att flytta från den ort där de vuxit upp. Deras livsform är uppbyggd på lokal förankring och på kontakt och samarbete med människor som de känt . På mindre orter och i orter med en lång historia möts människor ofta och i olika roller, som grannar, arbetskamrater, släktingar, skolkamrater, medlemmar i samma idrottsförening osv. Det bidrar till att bygga upp ett nät av kontakter mellan människor. Men om man flyttar och kanske hamnar i ett nybyggt bostadsområde, så saknas en rad anledningar att mötas. Man ses bara som grannar, och det räcker inte för att bygga upp något mer varaktigt. Det blir därför viktigt att i boendet försöka återskapa något av det sociala nätverk som gått förlorat i de nya bostadsområdena. Arbetsvärderingar styr människors livsvillkor Företagens rätt att fritt välja var de vill placera arbetsplatser är bara ett exempel på hur näringslivet styr och påverkar människors villkor också utanför arbetslivet. På olika sätt har värderingar och synsätt från arbetslivet påverkat och styrt synen på livet i bostadsområdena. Planeringsmodeller från företagen har använts vid utformningen av de nya stadsdelarna - ja, hela städer. Funktionsuppdelning med byggnader och områden för olika verksamheter skilda åt och i stora enheter har präglat utformningen. Men hur fungerar detta för den ensamstående mamman som skall ta sig till dagis från bostaden på väg till jobbet, och som på hemvägen skall handla på väg från dagis? Eller för pensionären, som har gott om tid men inte orkar gå så långt? Det kapitalistiska produktionssättet har också påverkat synen på boendet och vardagslivet. Först genom att skilja produktionen från reproduktionen. Sedan genom att osynliggöra allt det arbete, som är knutet till hushållet och till att upprätthålla en rad mänskliga och nödvändiga institutioner, släktband, sociala nätverk, det politiska livet osv. På så sätt har både värdet av människors arbetsinsatser i reproduktionen och det faktum att reproduktionen tar tid blivit bortglömt. Ändå bidrar dessa arbetsinsatser i stor utsträckning till vår välfärd och till att samhället över huvud taget fungerar. Och den tid som människor använder till obetalt reproduktionsarbete är större än den totala arbetstiden i arbetslivet . Man räknar med totalt 6 miljarder arbetstimmar inom den betalda produktiva delen och 7 miljarder arbetstimmar inom den obetalda reproduktiva delen. Det är kvinnorna som har huvudansvaret för det obetalda arbetet för social förnyelse. Problemen i vardagslivet har betraktats som privata problem, som var och en skall lösa själv. Det har inte kunnat utvecklas några former för att människor gemensamt skall kunna ta ansvar för alla de uppgifter som ligger i reproduktionen. Privatiseringen har också gjort att människor haft svårt att se samband mellan problem i privatlivet och samhällsutvecklingen. Det har heller aldrig formulerats politiska mål för den gemensamma vardagen i boendet. Trots alla yttre förbättringar i bostadsstandard så har ändå den förda bostadspolitiken och samhällsplaneringen gjort det svårare för människor att få vardagslivet att fungera. Det är alltså hög tid att börja forma en ny syn på boendet för att en ny livsform skall få chans att växa fram. I stället för att satsa allt på en utveckling av näringslivet och på en ökad produktivitet, måste satsningen också inriktas på en ökad reproduktivitet. får och kan givetvis inte effektiviteten i produktionen och reproduktionen mätas med samma mått. Eller det kanske till och med är så att det behövs nya mått både för att värdera vad människors arbete på jobb och i boendet ger som resultat, inte bara av varor eller tjänster, lagade middagar och stoppade strumpor, utan också av mänsklig självkänsla, omtanke, av ett rikt kulturliv och en bred politisk aktivitet m. m. Hur skall då förutsättningarna för nya sätt att bo och leva kunna skapas? För det är vad det handlar om, nämligen att på ett klokt och uppfinningsrikt sätt skapa ramar och möjligheter som sedan kan utnyttjas - eller ej. Reproduktiviteten måste tas med när olika åtgärder skall bedömas, vare sig det handlar om nya bostäder eller lokalisering av nya arbetsplatser, uppsägningar eller investeringar. Man kan inte bara fråga hur detta kommer att löna sig ekonomiskt utan också fråga vilka konsekvenser detta får för människors vardagsliv. är tiden ojämnt fördelad. Många har långa arbetsdagar och långa arbetsresor. Tiden för vardagslivet blir pressad. Andra, mest kvinnor, har tvingats att arbeta deltid och minska sin lön och sina möjligheter att utvecklas i arbetet för att hinna med där hemma. Och många har över huvud taget inte rätt eller möjlighet att ha ett jobb. I andra sammanhang har vpk fört fram kravet på 6 timmars arbetsdag för alla. Kortare daglig arbetstid är en förutsättning för att också boendet skall kunna fungera på ett bättre sätt och för att män och kvinnor skall ta ett gemensamt ansvar också utanför arbetslivet. Det behövs nya, alternativa, mer gemensamma boendeformer, som tar hänsyn till människors förändrade levnadsvillkor och som i boendet förenar ett gemensamt ansvarstagande för reproduktionen. Vi vet att behovet av barnomsorg är oerhört stort. Vi vet att antalet äldre människor kommer att öka kraftigt. Vi talar om att de äldre skall kunna bo kvar i sina gamla hem. Vi talar om ett integrerat samhälle för t. ex. människor med handikapp. Vi talar om att invandrarnas kultur skall möta den svenska osv. Vi vet att det finns många utstötta och av missbruk utslagna människor, som det är nödvändigt att trygga en social omvårdnad för. a. skulle alla dessa behov och funktioner kunna förenas i boendet och i bostadsområdena. Men för att förverkliga detta måste dels synen på boendet och reproduktionen förändras, dels boendet organiseras om. Det finns just nu ett stort intresse för andra, mer kollektiva boendeformer. Detta måste ses som ett exempel på hur människor söker efter andra alternativa sätt att leva på. Kollektivhus för 15-75 lägenheter med gemensam utrustning och gemensamma lokaler och med samarbete och omvårdnad för varandra som bas borde finnas i alla bostadsområden. Varje kommun borde ha skyldighet att inventera behovet av nya boendeformer och också upprätta en plan för ett förverkligande av de önskemål som visar sig finnas för dessa nya boendeformer. Följande utgångspunkter kan vara förebilder för hur ett kollektivt boende byggt på gemenskap kan organiseras: o Huset skall inte vara alltför stort, för att det lätt skall kunna uppstå kontakt mellan de boende, och beslutsvägarna skall vara enkla, men också för att huset skall kunna passas in i olika miljöer eller växa fram i befintliga områden. o Gemensamt arbete med matlagning, med barnen och med skötseln av huset skall vara bas för gemenskapen, o Huset skall göra det dagliga livet lättare, tryggare och roligare genom att hushållsarbetet förenklas och genom att olika funktioner finns nära. o Människor i olika åldrar, från barn till pensionärer, skall bo i huset, o De boende skall kollektivt ha bestämmanderätt över sin boendesituation. o Boendeformen skall inte uppmuntra till spekulation eller vara segregerande genom onormalt höga boendekostnader, o Huset skall minska slöseriet med energi och andra resurser genom att en rad olika saker kan utnyttjas gemensamt, som TV, bastu, tvättstuga, bilar osv. o Alla hushåll skall ha en egen lägenhet med ett sovrum för var och en. Däremot kan kök och vardagsrum slås ihop till ett enda rum, och badrummet kan bli ett duschrum. De insparade ytorna läggs i stället till det gemensamma. I en sådan boendeform kan alla, från barn till gamla, medverka efter sin förmåga. Det ger också människor med olika bakgrund och kultur möjlighet att lära känna varandra i praktiskt samarbete. Många gamla skulle säkert uppleva kollektivt boende som en trygg och stimulerande boendeform. Behovet av specialbostäder för handikappade skulle också kunna minskas om kollektivhusen blir många. Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen begär förslag till åtgärder för att förverkliga utvecklingen av ett socialt inriktat boende i enlighet med vad som anförs i motionen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) INGA (vpk)