mot · G5022396 · 1982-04-01 00:00:00 — m. fl. Samordnad datapolitik (prop. 1981/82:123) I propositionen framhålls inledningsvis att det finns behov av en mer samordnad datapolitik än vad som åstadkommits, genom främst punktvisa och sektoriella åtgärder. I detta syfte anmäls de rekommendationer som på uppdrag av regeringens delegation för datafrågor utarbetats inom datadelegationens kansli. Härutöver föreslås ett antal konkreta åtgärder, bl. a. för att främja teknikupphandling på dataområdet, öka informationen till allmänheten om den nya tekniken, underlätta utbildningen av anställda för nya uppgifter i samband med datoriseringen och underlätta företagens utnyttjande av datorstödd produktionsteknik. Moderata samlingspartiet har i flera sammanhang, senast i den till årets avgivna partimotionen 1981/82:2018, framhållit att den snabba tekniska utvecklingen motiverar ett genomtänkt och samlat synsätt på det datapolitiska området. Vi har understrukit att denna syn framför allt måste utgå från en strävan att tillvarata de stora fördelar den nya tekniken erbjuder på olika områden. har debatten om datoriseringen, inte minst i politiska sammanhang, i första hand kretsat kring de negativa effekter som datorernas frammarsch kan medföra. Datatekniken kan självfallet, liksom annan teknik, utnyttjas på ett sätt som skapar risker och problem i olika sammanhang. Tidigast uppmärksammades riskerna för intrång i den personliga integriteten vid en omfattande personregistrering med hjälp av ADB. Ett resultat härav blev datalagen , vilken tillkom efter initiativ bl. a. från moderata samlingspartiet. Andra risker som därefter har uppmärksammats har gällt negativa arbetsmiljöeffekter, utarmning av arbetsinnehållet, en alltför stor sårbarhet i samhället och risken för förlust av ett stort antal arbetstillfällen. Dessa risker bör inte negligeras. Men är det uppenbart att alltför liten uppmärksamhet ägnats de möjligheter den data- och elektroniktekniska utvecklingen representerar. Det välstånd som skapats i under framför allt det senaste halvseklet grundar sig i betydande utsträckning på utvecklandet och utnyttjandet av ny teknik. Det är osannolikt att den industriella expansionen i vårt land hade varit tillnärmelsevis lika kraftig under de gångna decennierna, om inte ett antal svenska företag varit bland de teknikledande i världen på sina respektive områden. Att i detta hänseende hävdat sig väl har inte bara medfört framgångar för berörda företag och därmed trygghet och en hög lönenivå för de anställda. Det har dessutom varit en förutsättning för skapandet av de resurser som möjliggjort en uppbyggnad av den sociala välfärden, en välfärd som det med nuvarande balansproblem i ekonomin blir allt svårare att finansiera. Till detta skall läggas att den tekniska innovationskraften i svenskt näringsliv i betydande utsträckning kommit de enskilda människorna direkt till godo i form av bra och billiga varor och tjänster. De med hänsyn till vår geografiska struktur nära nog unikt goda telekommunikationerna är endast ett exempel på denna sida av teknikutvecklingen, ett exempel som kunde mångfaldigas. Mot denna bakgrund torde det vara uppenbart att i nuvarande situation, när behovet av en förnyad industriell expansion är större än sedan välfärdsstatens framväxt, i högre grad än flertalet länder borde betrakta data- och elektroniktekniken - och vikten av att ligga i den nya teknikens främsta frontlinje - som en chans och en utmaning snarare än som en risk eller fara. Det måste vara politikens uppgift, inte bara på det datapolitiska fältet utan även i övrigt, att skapa möjligheter för att enskilda, organisationer och företag skall kunna ta till vara de möjligheter som här erbjuds. När regeringen nu av begär ett ställningstagande till en första etapp i en samordnad datapolitik finns det skäl att något uppehålla sig vid frågan vad politiska organ kan och bör göra för att främja en önskad utveckling på det aktuella området. I propositionen understryks att datapolitiken skall syfta till att garantera en positiv utveckling av dataanvändningen i samhället under demokratisk styrning och kontroll. Det framhålls också att en av statsmakternas uppgifter vid utformningen av datapolitiken är att lägga fast datapolitiska mål och att ange principer och riktlinjer. På vissa områden, heter det, kan sedan statsmakternas styrning ta sig mera direkta former. Statsmakterna får då avgöra - område för område - hur styrningen bör äga rum. Vad som anförs i propositionen kan leda till tanken att statsmakterna bör söka ställa upp mål för den tekniska utvecklingen och i förväg ange ramar för hur den skall gestalta sig. Formuleringarna i propositionen lämnar dörren öppen även för en mycket detaljerad styrning genom uppställandet av exempelvis förbud mot viss teknikanvändning eller kraftiga restriktioner mot utvecklingen på något visst område. Vi avvisar ett sådant betraktelsesätt. Moderat politik känner inga fixa samhällsmål eller en gång för alla givna ramar för den samhälleliga utvecklingen. Självfallet gäller vad nu sagts också den tekniska utvecklingen. Att med utgångspunkt från dagens värderingar fastslå vad som i ett längre perspektiv kan anses vara en positiv utveckling av datoranvändningen är varken principiellt lämpligt eller praktiskt möjligt. Det borde räcka att hänvisa till den mycket snabba utveckling som ägt rum under vårt sekel för att slå fast att det inte finns någon möjlighet att förutse - ens för aldrig så framsynta politiker - exakt vilka banor den tekniska utvecklingen kommer att följa. Om möjligt än svårare är det att förutse vilka värderingar som framgent kommer att göra sig gällande när det gäller synen på denna tekniska utveckling. Att försöka låsa fast den tekniska utvecklingen med utgångspunkt från dagens värderingar kan bara leda till ett statiskt samhälle i vilket möjligheterna till ytterligare utveckling successivt förkvävs. Att hävda att datoranvändningen skall utvecklas under demokratisk styrning och kontroll kan uppfattas som ett uttryck för en tro på att de representativa politiska organen skulle vara bäst skickade att åstadkomma en positiv utveckling. Detta är en felsyn. Det kan här finnas anledning att citera nationalekonomen : Det är svårt att undgå slutsatsen att de statliga interventionerna blivit så komplicerade att beslutsfattarnas kapacitetsgräns för länge sedan överskridits. Vår uppfattning är att en positiv utveckling av datoranvändningen endast kan åstadkommas om utvecklingen i första hand tillåts styras av önskemålen hos de enskilda medborgarna och av de många olika företagen, organisationerna och myndigheterna. Detta bör vara en utgångspunkt för fortsatta åtgärder på det datapolitiska området. Det sagda hindrar inte att även politikerna har ett betydelsefullt ansvar. Detta ansvar måste emellertid ges en avgränsning. I ovan nämnda motion, 2018, har vi kortfattat angivit de huvudsakliga politiska ansvarsområdena. Vi pekar där på att politikerna har ett lagstiftningsansvar, ett resursfördelningsansvar beträffande den offentliga sektorn och ett förvaltaransvar rörande samma sektor. Även i övrigt kan, som framhållits ovan, den politik som bedrivs ha betydande effekter när det gäller förutsättningarna för den tekniska utvecklingen. Så är exempelvis skattereglernas utformning av stor betydelse för teknikutvecklingen. Mot bakgrund av den allmänna syn på förevarande område som inledningsvis presenterats menar vi att skattelagstiftningen bör befrämja den tekniska utvecklingen och avvisar därför varje tanke på beskattning av ny teknik, t. ex. i form av datorskatt. Att de politiska beslutsfattarna redan med till buds stående medel har betydande möjligheter att påverka utvecklingen får emellertid inte undanskymma den centrala principen att ambitionen att skapa politik på detta nya område måste begränsas till förmån för rätten för de enskilda medborgarna att genom sina strävanden och önskemål vara den fundamentala drivkraften i all samhällelig utveckling. De femtio rekommendationer som utarbetats inom datadelegationens kansli rörande den framtida utvecklingen på dataområdet anmäls i propositionen. Rekommendationerna har inte antagits av datadelegationen och har inte heller varit föremål för någon remissbehandling. Redan av detta skäl är deras värde som underlag för fortsatta ställningstaganden diskutabelt. Till det skall läggas att rekommendationerna i ett flertal fall är så allmänt hållna eller självklara att de knappast kan vara vägledande i det praktiska politiska arbetet. I en rekommendation framhålls exempelvis att tryckfrihetsförordningens krav på allmänna handlingars offentlighet måste beaktas vid uppbyggnaden av datasystem. Bortsett från att fattat beslut rörande denna fråga ter det sig skäligen meningslöst att i en rekommendation peka på att grundlagens regler skall gälla. I andra fall är det svårt att bedöma vad ifrågavarande rekommendation syftar till. Exempelvis framhålls i en rekommendation att ny teknik inte bör användas inom servicesektorn på ett sådant sätt att väsentliga konsumentintressen eller integriteten åsidosätts. Med hänsyn till den betydelse ny teknik har haft och kommer att ha för att öka servicen till konsumenterna ter sig denna rekommendation svårförståelig. Dess bättre förordas inte i propositionen att skall göra något ställningstagande till de framlagda rekommendationerna. Att genom ett riksdagsbeslut stadfästa eller göra något uttalande med anledning av rekommendationerna kan således enligt vår mening inte komma i fråga. De får betraktas närmast som en exempelsamling på önskemål som kan finnas rörande utvecklingen på dataområdet. Denna vår uppfattning bör ges regeringen till känna. Vad härefter gäller de konkreta förslag på som framläggs i propositionen vill vi till en början ta upp förslaget om inrättandet av ett särskilt organ för teknikupphandling inom dataområdet. Regeringen föreslår att ett särskilt organ, knutet till , instiftas för att leda och samordna teknikupphandling på dataområdet. Datadelegationen skall enligt förslaget ges i uppdrag att utarbeta förslag om det särskilda organets organisation, sammansättning, arbetsuppgifter och verksamhetsformer. Ett nytt reservationsanslag, benämnt teknikupphandling inom dataområdet, föreslås upptaget i statsbudgeten med . för /83. I samband därmed skall reservationsanslaget Anskaffning av ADB-utrustning, som disponeras av statskontoret, minskas med . Vi finner det till en början anmärkningsvärt att ett förslag om ett särskilt teknikupphandlingsorgan framläggs trots att, enligt vad vi erfarit, datadelegationen f. n. bereder ifrågavarande ärende. Vidare kan nämnas att styrelsen för teknisk utveckling med om inrättandet av två teknikupphandlingsfonder för den landstingskommunala och den kommunala sektorn. Därtill har beslut fattats om inrättandet av tre statliga aktiebolag för teknikupphandling på transport-, energi- och miljöområdena. En omfattande utrednings- och planeringsverksamhet har således redan igångsatts för att främja teknikupphandlingen inom den offentliga sektorn. Redan av angivna skäl finns det anledning att ställa sig avvisande till förslaget att nu skulle fatta beslut om inrättandet av ett organ vars närmare inriktning och organisation ej preciserats. Härtill skall läggas att lämpligheten av att formalisera åtgärder för teknikupphandling kan ifrågasättas. Teknikupphandling kan förvisso vara ett verkningsfullt medel för att främja den tekniska utvecklingen. Den bör emellertid utgå från faktiska behov ute hos de olika myndigheterna. Att i ett centralt organ samordna olika önskemål kan erfarenhetsmässigt medföra att nya produkter utvecklas som i så hög grad utgör en kompromiss av olika behov att de tänkta avnämarna inte har något intresse av den färdiga produkten. Som vi framhållit i motion 2018 är det angeläget att statliga och kommunala myndigheter tar ny teknik i anspråk, i syfte att rationalisera, och därigenom också bidrar till att skapa en marknad för tekniskt högt avancerade produkter. Det skall inte bestridas att en viss samordning kan behövas när det gäller rena teknikupphandlingsprojekt, alltså sådana som kännetecknas dels av att en helt ny produkt skall utvecklas, dels av att även andra än den ursprungliga initiativtagaren kan förväntas kunna efterfråga produkten eller ny teknik som är ett resultat av ifrågavarande produktutveckling. Det kan likaledes vara i hög grad motiverat att de centrala statsmakterna i sådana sammanhang anslår medel som går utöver vad som rimligen bör belasta den enskilda myndigheten. Det kan med denna utgångspunkt exempelvis vara befogat att ta på sig något ökade kostnader för utvecklandet av nya flygplanstyper för försvarsändamål. Vi kan emellertid inte dela regeringens uppfattning att den positiva inställning till teknikupphandling som vi här gett uttryck åt motiverar inrättandet av ett särskilt organ för teknikupphandling. Teknikupphandlingsprojekt bör stimuleras av statsmakterna främst genom att myndigheterna uppmanas att initiera sådana projekt inom ramen för den sedvanliga budgetprocessen. Härvid bör de centrala statsmakterna förutskicka en positiv anslagsbehandling. Vi förordar mot denna bakgrund att avslår förslaget om inrättandet av ett särskilt organ för teknikupphandling inom dataområdet. Vi menar därför att det inte heller finns anledning att anvisa det av regeringen begärda reservationsanslaget om . I stället bör till anslaget Anskaffning av ADB-utrustning uppföras det av regeringen tidigare föreslagna beloppet om . Regeringen får i förekommande fall inom ramen för detta anslag bestrida de kostnader som kan vara förenade med eventuella teknikupphandlingsprojekt under det kommande budgetåret. I propositionen aviseras tillsättandet av en särskild utredare med uppgift att presentera ett utredningsmaterial rörande det internationella dataflödet. Vi har ingen erinran mot att en sådan utredning tillsätts. Vi vill emellertid i detta sammanhang framhålla att en strävan bör vara att i de internationella organ, där frågan om det internationella dataflödet behandlas, en samordnad nordisk hållning så långt möjligt åstadkoms. Denna uppfattning bör ges regeringen till känna. Regeringen redogör i propositionen för sina synpunkter på den fortsatta användningen av ADB i statsförvaltningen. Redogörelsen utmynnar emellertid inte i någon preciserad hemställan. Vi vill i detta avsnitt begränsa oss till att hänvisa till vad vi anfört i motion 2018 rörande den statliga ADB-användningen. I denna har angivits vissa riktlinjer som vi menar bör vara vägledande på detta område. Härvid har vi särskilt framhållit vikten av att den statliga ADB-användningen inriktas på att åstadkomma rationaliseringseffekter. Det statsfinansiella läget torde onödiggöra att skälen för denna ståndpunkt närmare utvecklas. Vi har framhållit att en sådan inriktning på den statliga ADB-verksamheten väl kan förenas med strävan att åstadkomma förenklingar i bl. a. uppgiftslämnandet för de enskilda medborgarna och därmed till ett stärkande av rättssäkerheten. I propositionen föreslås riktlinjer för utformningen av fastighetsdataverksamheten på . De innebär i korthet att man gör en uppdelning i ett system för fastighetsregister och ett för inskrivningsregister samt att datadriften sprids så att i princip varje handläggande lokal myndighet har sin egen dator och själv svarar för sina egna dataregister. Mot denna långsiktiga inriktning har vi ingenting att invända, och vi delar uppfattningen att denna ordning skall uppnås då den är ekonomiskt och rationellt motiverad. I frågan om huruvida en förändring av fastighetsdataverksamheten bör komma till stånd även i ett kortare perspektiv gör vi emellertid en annan bedömning än regeringen. Vi anser att den av den s. k. föreslagna lösningen med en spridning av datordriften till länsnivå med datorer placerade vid länsstyrelsernas dataenheter är ett lämpligt steg på vägen mot det långsiktiga målet. Utöver detta skulle denna lösning medföra en väsentlig kompetenshöjning hos dataenheterna som skulle öka förutsättningarna för dessa att fullgöra andra, nuvarande och framtida, uppgifter som regionala datacentraler. Vi finner att detta kompetenstillskott t. ex. även skulle kunna medföra en förbättrad driftsituation för RS-systemet. Vi delar inte heller regeringens bedömning att ett val av den lösning FADIR förespråkar skulle innebära en alltför tidig låsning i systemfrågan och vara en omväg mot den slutliga utformningen av fastighetsdataverksamheten. En rimligare bedömning är att en fortsättning av verksamheten med nuvarande inriktning medför sådana organisatoriska och systemmässiga låsningar att en övergång till den slutliga strukturen starkt försvåras, som de fördelar på länsnivå som FADIR-förslaget medför inte uppnås. En annan i detta sammanhang viktig fråga är om man, i rådande ekonomiska läge, verkligen bör avsätta de resurser och kvalificerade personalinsatser som krävs för fastighetsdatareformen och den pågående beteckningsreformen. Att trycket på statsbudgeten kan minska genom omfördelningar och eventuell avgiftsfinansiering innebär ju ingen minskning av kostnaderna totalt sett. Dessa åtgärder medför ju endast ökade pålagor på enskilda personer, företag och kommuner. Fastighetsregistreringen och inskrivningsväsendet fyller viktiga samhällsfunktioner. Oaktat detta anser vi att det pågående tekniska reformarbetet avseende datasystem och fastighetsbeteckningar bör ifrågasättas. Det nuvarande arbetet med fastighetsdataverksamheten har ju dessutom, vilket framgår av propositionen, en närmast motsatt inriktning än mot det slutmål som anges. Det råder allmän enighet om vikten av att åstadkomma en ökad utbildning i datafrågor. Denna utbildning bör ges inom skolväsendets alla stadier och på högskolenivå. Också ökade forskningsresurser på detta område bör byggas upp. I propositionen anmäls vissa åtgärder som redan vidtagits i detta syfte. Som en ytterligare åtgärd föreslås att studieförbunden och vissa andra organ skall medverka i en bred utbildning till allmänheten rörande olika datafrågor. Härför föreslås ett särskilt reservationsanslag av . Det kan ifrågasättas om det föreslagna anslaget utgör en rimlig prioritering av befintliga medel. Att genom studieförbunden anordna studiecirklar rörande den nya tekniken kan förvisso vara ändamålsenligt. Redan nu bedrivs emellertid en sådan verksamhet i betydande omfattning. Också forskningsrådsnämnden och utbildningsradion, som särskilt omnämns i propositionen, har bedrivit och kan antas fortsätta bedriva upplysningsverksamhet på dataområdet. Några nya medel för denna verksamhet förefaller inte erforderliga. Emellertid finns på detta område andra informationsinsatser som ter sig eftersatta. Datalagen har varit i kraft i nära . Genom det allmänna intresse som frågorna om skyddet för den personliga integriteten rönt kan förutsättas att en betydande del av allmänheten känner till att det finns ett lagskydd på detta område. Gjorda undersökningar visar emellertid att det är främst när det gäller hotet mot integriteten som människor känner oro inför datautvecklingen. Det förefaller uppenbart att mångå människor är okunniga om sina rättigheter när det gäller att få reda på vilka uppgifter om den egna personen som finns lagrade i dataregister och rätten att få felaktiga uppgifter rättade. Härom vittnar inte bara ett betydande antal förfrågningar till datainspektionen utan kanske i än högre grad reaktioner från enskilda människor i form av exempelvis insändare och artiklar i tidningarna. av s. k. ombudsföretag, företag som mot ersättning skaffar fram uppgifter som den enskilde har rätt att gratis erhålla rörande registrerade uppgifter, tyder också på att här finns ett betydande informationsbehov. Vi har i valt att inte inrätta någon särskild dataombudsman. Datainspektionen har ansetts böra bära upp funktionen som allmänhetens klagomur i detta hänseende. Mot bakgrund av den oro människor känner när det gäller integritetsskyddet och med hänsyn till att samhället här har skapat ett särskilt skydd för den enskilde ter det sig enligt vår uppfattning motiverat att i första hand satsa på en ökad information om den enskildes rättigheter i detta sammanhang. Nämnas kan att den samlade kostnaden för datainspektionens verksamhet för nästa budgetår är beräknad till knappt 5,5 milj. kr. Vidare kan noteras att anslag för information rörande all ny lagstiftning uppgår till 1 milj. kr. Detta skall då jämföras med det av regeringen föreslagna informationsanslaget på 10 milj. kr. Vi menar att även en volymmässigt relativt begränsad satsning på information om den enskildes rättigheter enligt datalagen bör kunna ge avsevärd effekt och utgöra ett första steg i en information till allmänheten rörande datafrågor. Datainspektionen är en s. k. tusenkronorsmyndighet och skall alltså vara självbärande. I syfte att åstadkomma den eftersträvade informationen bör särskilda medel avsättas för en informatör med placering vid datainspektionen. Härutöver bör inspektionen ges medel för produktion av informationsmaterial, exempelvis i form av TV-distribuerad information med den inriktning som vi tidigare angivit. Det samlade medelsbehovet för den av oss förordade informationssatsningen kan beräknas till 2 milj. kr. Något anslag härutöver för information i datafrågor bör inte utgå under det kommande budgetåret. I ett särskilt avsnitt i propositionen tas frågor upp om datatekniken i arbetslivet och den nya teknikens inverkan på sysselsättning och arbetsmiljöfrågor. När det gäller effekterna på sysselsättningen av den nya tekniken finns anledning erinra om vad som inledningsvis i denna motion anförts om nödvändigheten av att satsa på ny teknik för att erhålla en industriell expansionskraft och därigenom en hög sysselsättningsnivå. Men detta är inte den enda effekten av ett högt teknikutnyttjande. Med den ökade produktivitet som följer av ett utnyttjande av ny teknik skapas nya resurser. Dessa resurser kan därefter användas för att ytterligare utveckla tekniken och näringslivets produktionskapacitet i övrigt. Men de ökade resurserna är också en förutsättning för att våra gemensamma åtaganden i den offentliga sektorn skall kunna finansieras och härigenom för att exempelvis sjukvård, barnomsorg och annan service till de enskilda skall kunna förbättras. sätt kan nya arbetstillfällen skapas i stället för dem som försvinner i strukturomvandlingens spår. I data- och elektronikkommitténs betänkande Datateknik i industriproduktionen framhålls följande: Nyteknik med syfte att effektivisera produktionen får dels en volymeffekt som tenderar att öka sysselsättningen, dels en rationaliseringseffekt som innebär mindre arbetskraft per producerad enhet. Den sammanlagda effekten i industrin av dessa tendenser beror av en rad faktorer, bl. a. den internationella ekonomiska utvecklingen i stort. Enligt DEK:s mening leder dock en fortsatt satsning på rationalisering inom industrin under alla omständigheter till den mest gynnsamma sysselsättningsutvecklingen för svenskt näringsliv. Vad nu sagts innebär inte att strukturomvandlingen inte skulle komma att innebära vissa problem på kort sikt. Det kommer att ställas krav på anpassning och omställning av den nuvarande produktionen. Av det skälet är det också viktigt att rörligheten på arbetsmarknaden inte hämmas genom kortsiktiga hänsynstaganden. I propositionen föreslås införandet av ett statsbidrag till utbildningen i mindre och medelstora företag i samband med datoriseringen. Bidraget skall utgå med . för högst 180 timmars utbildning av varje anställd i företag med högst 200 anställda. AMS skall administrera bidraget. Motiveringen till förslaget är att datatekniken medför så stora fördelar för samhället som helhet att staten under en övergångstid bör kunna vara beredd att med ekonomiskt stöd stödja sådan utbildning som är ägnad att underlätta en datorisering av mindre och medelstora företag. Vi delar uppfattningen att utbildning med det angivna syftet är angelägen.