mot · G5022529 · 1982-04-30 00:00:00 — Eftersom det finns mindre utrymme för reallöneökningar än , förefaller en fullständig löneavräkning än mindre sannolik än vid tidigare tillfällen. Om av löneavgiften avräknas i enlighet med historiska erfarenheter, innebär det att skatteuttaget ökar med ytterligare . Skärpningen i det samlade skatteuttaget skulle därmed uppgå till för enbart i skatteomläggningen, vilket motsvarar en skatteökning på i genomsnitt . En inflationstakt på även och en löneavräkning enligt historiskt mönster skulle leda till en mycket snabb ökning av skattetrycket. Det finns stor risk för att inflationstakten höjs om konjunkturen förbättras, vilket enligt den reviderade finansplanen beräknas ske 1982 1983. Hela skatteomläggningen framstår mot denna bakgrund som ett led i en traditionell socialdemokratisk högskattepolitik. finansiering av omläggningen med ökade löneavgifter skulle innebära att relativa kostnadsläge de kommande tre åren försämras med sannolikt jämfört med en finansiering genom besparingar. I en situation som kräver förbättrad konkurrenskraft för att den ekonomiska balansen skall återvinnas väljer regeringen och socialdemokraterna ett finansieringssätt, som direkt äventyrar den enda möjliga ekonomiskpolitiska strategin. Skatteomläggningen ökar det totala skattetrycket och inflationen försämrar näringslivets konkurrenskraft, dämpar den ekonomiska tillväxten och försämrar därmed sysselsättningsläget. Det kan vidare konstateras, att en finansiering med en allmän löneavgift driver upp den kommunala utdebiteringen. Antingen avräknas löneavgiften och då sjunker kommunernas skatteunderlag. Eller också och troligare avräknas den inte, och då stiger kommunernas kostnader. Även det föreslagna schablonavdraget på av inkomst av tjänst, dock högst , kommer att dra skattekraft från kommunerna. Dessa finansiella effekter verkar i riktning mot ökade kommunala skatter. En annan huvudpunkt i vår kritik gäller förslaget om en begränsning av rätten till underskottsavdrag. Inför valet gjorde , och moderata samlingspartiet långtgående utfästelser om ett bibehållande av villaägarnas ränteavdrag. Moderata samlingspartiet har i sina motioner 1980/81:2188, 1981/82:8 och 1981/82:2018 tidigare utvecklat kritiken mot den föreslagna begränsningen av rätten till underskottsavdrag. I Kleppemodellens hemland har förslaget lagts på hyllan med hänsyn till de tekniska och rättsliga komplikationer som följer av modellen. Grundprincipen i det svenska skattesystemet har varit och skall vara skatt efter bärkraft. har underskottsavdrag, som uppstår på grund av ränteutgifter för lån på eget hem, fått dräs av i deklarationen. Motsvarande överskott ränteinkomster måste å andra sidan tas upp som inkomst av den som lånar ut kapitalet. Underskottsavdragsbegränsningen bryter denna centrala symmetriprincip. Därmed kommer inte heller principen om skatt efter bärkraft att gälla. Beroende på hur inkomster och utgifter fördelas mellan förvärvskällorna, kan personer med samma inkomst och skatteförmåga komma att beskattas på helt olika sätt. Skattesystemet blir mer orättvist. Dessutom stimuleras till fusk och svart verksamhet. Symmetriprincipen har också stor betydelse för företagande och risktagande i olika former. Nyföretagande missgynnas genom att riskkalkylen för den som överväger att göra en investering försämras. Den förväntade avkastningen sjunker genom att eventuella vinster alltjämt blir beskattade i full utsträckning medan eventuella förluster bara kompenseras upp till Detta har särskild betydelse för dem som skall starta ett eget företag och har relativt höga arbetsinkomster. I samband med starten av ett eget företag måste vederbörande ofta räkna med förluster framför allt i inledningsskedet. Blir skattelättnaderna för förluster lägre än beskattningen på vinsterna, hämmas naturligtvis drivkrafterna för företagande och risktagande. Avdragsbegränsningens negativa effekter på nyföretagande och risktagande är också socialdemokraterna och regeringen medvetna om, vilket framgår av följande citat från departementspromemorian Reformerad inkomstbeskattning (DsB 1981:16): En möjlighet att fritt kvitta underskott och överskott är t. ex. ägnad att minska risktagandet vid nysatsningar. Med en fri kvittningsrätt löper man inte heller risken att kapitalanvändningen snedvrids av ovidkommande faktorer. Goda skäl kan således anföras mot en avdragsbegränsning som ingriper generellt mot alla underskottsavdrag. Emellertid är det förenat med uppenbara svårigheter att finna en bättre grund för en hållbar avdragsbegränsning. I propositionen införs en undantagsregel, som innebär att en näringsidkare kan få dra av ett tidigare underskott mot ett senare överskott som han får i samma förvärvskälla. Eftersom regeln endast tar sikte på att möjliggöra ett senare tillgodoräknande av ett underskott i samma förvärvskälla löses bara halva problemet. Likviditetssvårigheterna under de år man har underskott löses inte. De nya reglerna innebär heller inte att en avräkningsmöjlighet tillkommer mot inkomst vid andra förvärvskällor. De stigande marginalskatterna i kombination med snabb inflation har skapat problem från samhällsekonomisk synpunkt och från rättvisesynpunkt. Hushållens räntekänslighet minskade , och en omfattande förmögenhetsöverföring från sparare till låntagare ägde rum. Detta problem kommer man emellertid till betydande del till rätta med genom en rejäl marginalskattesänkning. I själva verket är detta ett av motiven för en ordentlig marginalskattesänkning. Underskottsavdragen blir då mindre värda som det blir lönsammare att spara. Om det inte går att finna acceptabla former för en avdragsbegränsning, blir en marginalskattesänkning desto angelägnare. Problemen med stora avdrag skall i första hand mötas med sänkta marginalskatter. Därför bör marginalskattetaket sänkas till . De rättviseproblem som härrör från höga marginalskatter i kombination med stora underskottsavdrag och snabb inflation kan inte lösas genom att skattetrycket ökar utan endast genom att spararnas avkastning efter skatt ökar. Förekomsten av otillbörliga underskottsavdrag skall undersökas och åtgärdas av kommittén om underskottsavdrag, som har tillsatts speciellt för detta ändamål. I vår motion 1980/81:2188 förutsade vi att en effekt av avdragsbegränsningen skulle bli betydande prisfall på småhusmarknaden och att detta i sin tur negativt skulle påverka småhusbyggandet och bl. a. den industri som ägnar sig åt tillverkningen av prefabricerade småhus. Vi kan konstatera att dessa effekter till betydande del redan inträffat genom att avdragsbegränsningen diskonterats av villamarknaden. Fastighetsbeståndet har drabbats av ett kraftigt prisfall, vilket inneburit att många förlorat sitt insatta kapital. Produktionen av småhus har sjunkit, vilket skapat sysselsättningssvårigheter för dem som är verksamma inom byggnadsindustrin. När det gäller villamarknaden är det troligt att prisfallet fortsätter . Denna bedömning delas av regeringen och socialdemokraterna, vilket framgår av följande citat från Reformerad inkomstbeskattning (DsB 1981:16): När man här talar om prissänkningar bör det observeras att denna effekt troligen till en del redan gjort sig gällande under det halvår som skatteöverenskommelsen varit känd. Den faktiska inverkan av reformen på boendekostnaderna gör sig ju inte heller gällande utan inträder successivt . Eventuella fortsatta prissänkningar kan därför i åtskilliga fall väntas ta sig uttryck främst i form av att en prisstegring uteblir som annars skulle ha inträffat. nominellt stillastående pris betyder ju även med ett inflationsantagande om en sänkning av det reala priset . Redan nu har regeringen i kompletteringspropositionen 1981/82:150 föreslagit åtgärder för att parera effekterna av skatteöverenskommelsen inom byggsektorn. En stor del av åtgärderna i det arbetsmarknadspolitiska programmet på totalt ca är avsedda att motverka den öppna arbetslösheten i byggnadsbranschen. katastrofala effekter på byggandet tvingar regeringen till tidigareläggning av byggnadsprojekt, fler beredskapsarbeten och AM S-utbildning. I debatten om de individuella effekterna av avdragsbegränsningen har från socialdemokrater och regering tidigare hävdats att endast ett mindre antal inkomsttagare skulle drabbas. Storleksordningen 40 000 inkomsttagare nämndes när skatteförslaget först presenterades . Att regeringen och socialdemokraterna då inte beaktade effekterna av reformens finansiering vid sin beskrivning av de totala och individuella effekterna var direkt vilseledande. Flera remissinstanser har anfört kritik mot den ofullständiga redovisningen av skatteomläggningens effekter. a. följande: Med hänsyn till att reformen har förutsatts bli totalfinansierad skulle det ha varit mycket värdefullt för såväl enskilda skattebeta lare som samhället att få klarlagt vilka kategorier skattskyldiga som skall finansiera reformen. Resonemanget om marknadseffekter m. m. är svårt för att inte säga omöjligt att bedöma utan att ha kunskap om på vilket sätt och av vilka reformen skall betalas. Varken tidigare eller i propositionen har emellertid gjorts några försök att analysera de individuella effekterna för enskilda skattebetalare. har gett ut en rapport om skatteomläggningens följder, där hänsyn tagits även till finansieringen. Beräkningarna, som bl. a. baseras på att inflationen kan hållas nere vid , visar att det inte blir 40 000 utan ca 820 000 inkomsttagare som får en direkt försämring till följd av skatteomläggningen. Om inflationen överstiger drabbas i stort sett alla löntagare utom höginkomsttagare med små eller inga avdrag av skatteskärpning. I rapporten har effektanalysen anknutits till avstämningen av långtidsutredningen. Dess gynnsamma alternativ, alt. 1, innebär att både pris- och löneökningarna ligger på . PK-banksekonomema har fördelat det tillgängliga löneutrymmet till fördel för de lägre inkomsttagarna. a. följande när de jämför sina beräkningar med regeringens och socialdemokraternas förslag (benämns nedan som utredningsförslaget): Köpkraftseffekterna ser givetvis betydligt ogynnsammare ut jämfört med utredningsförslagets rena inkomstskatteeffekter utan finansiering. Här (dvs. i PK-banksrapporten) blir ju summan av alla fördelningseffekter lika med noll. 1 de lägsta inkomstskikten, 75 000 respektive . i årsinkomst, går gränsen mellan vinnare och förlorare redan vid ca . Vid inkomster lägre än . skulle praktiskt taget alla förlora på reformen. Även för höginkomsttagare blir nettoeffekten av skattereformen snabbt negativ vid ökande underskottsavdrag. Marginalskattesänkningarna äts upp av avdragsbegränsningen och av att höglönegrupperna avstår relativt mer vid löneavräkningen. Redan vid underskottsavdrag på . skulle man förlora på skattereformen. Detta är betydligt ogynnsammare än utredningsförslagets beräkningar. Gränsen mellan vinnare och förlorare, den så kallade noll-linjen, går i våra beräkningar som framgår av nedanstående tabell. Högsta tillåtna underskottsavdrag utan förlust Sorn jämförelse kan anföras att enligt kalkylerna i utredningsförslaget (utan finansiering) så skulle ingen skatteskärpning överhuvudtaget kunna inträffa för inkomsttagare med upp till ca i årsinkomst och i skiktet därifrån och . kunde alla ha underskottsavdrag på . utan att förlora på omräkningen. visar att konsekvenserna av skatteomläggningen blir dramatiska när man beaktar finansieringen, vilket regeringen och socialdemokraterna inte har gjort. Om hänsyn dessutom skall tas till att inflationstakten troligtvis kommer att överstiga , kommer resultatet för inkomsttagarna att bli ännu sämre. Den urholkade indexregleringen innebär att inkomsttagarna åker uppåt i skatteskalan och köpkraften urholkas. Detta får till följd att det underskottsavdrag som kan göras utan förlust kommer att vara avsevärt mindre än vad redovisat. Det är anmärkningsvärt att inte mittenpartierna och socialdemokraterna har tagit intryck av den hårda kritik som avdragsbegränsningen utsatts för från flertalet remissinstanser. anför t. ex. följande. Metoden att begränsa avdragsrätten för underskott i förvärvskälla oberoende av inkomstlag drabbar såväl önskvärda som icke önskvärda investeringar och kommer att medföra en skatteplanering, som i större omfattning än eftersträvar att omvandla inkomster till kapitalvinster, vilka i regel beskattas förmånligare. Skattesystemet är i så måtto symmetriskt att skatteplikt och avdragsrätt korrelerar. En stor förändring av denna symmetri medför konsekvenser, som är svåra att förutse och som med all säkerhet medför nödvändiga förnyade ingrepp av lagstiftaren för att förhindra icke önskvärda transaktioner. Traditionellt föregås mer ingripande lagförslag av ett kvalificerat utredningsarbete, som syftar till att uttömmande bereda, förklara och motivera förslaget. Denna tradition skapar trygghet och säkerhet vid den framtida tillämpningen av lagen. Det är en tradition som enligt KF:s uppfattning är väl värd att bevara och som kan skapa garantier för stringens, konsekvens och förutserbarhet i lagstiftningen. är om möjligt ännu hårdare i sin kritik: Emellertid får man inte glömma bort att merparten av underskottsavdragen är en funktion av de höga marginalskatterna, det höga ränteläget och tidigare fattade skattepolitiska beslut. Stora underskottsavdrag är i princip endast intressanta om de kan kvittas mot höga marginalskatter. Expertgruppen har i promemorian vänt på frågeställningen och tycks mena att det är avdragen som är boven i dramat. Som kommer att framgå av det följande delar delegationen inte denna uppfattning. Det är mot denna bakgrund anmärkningsvärt att expertgruppen kan utan några analyser slå fast att det inte torde vara något större problem med uppdelningen av förvärvskällorna. I kombination med ändrade inkomst förhållanden och ökad inflationstakt kommer en allt större grupp lantbrukare att hamna över brytpunkten och denna mångfald av förvärvskällorna kommer då att medföra stora negativa effekter. Sorn ovan framhållits kommer ett kvittningsförbud mellan förvärvskällorna att få förödande effekter för vissa jordbrukare och rörelseidkare. Det förefaller som om expertgruppen är medveten om detta men att man nöjer sig med att föreslå undantag endast för de enligt expertgruppen mest flagranta fallen. avtalsrörelse försvåras genom förslaget om en 2-procentig löneavgift. Enligt avstämningen av långtidsutredning har i det gynnsamma alternativet beräknats att det avtalsmässiga löneutrymmet före eventuell avräkning uppgår till . Efter fullständig avräkning skulle återstå i avtalsmässigt löneutrymme. Det torde vara näst intill omöjligt att med ett så obetydligt löneutrymme åstadkomma en profil på löneuppgörelsen, som kan beakta de fördelningspolitiska konsekvenserna av marginalskattesänkningen. I stället är det sannolikt att löneavgiften endast till en mindre del avräknas, vilket medför att lönekostnaderna stiger och att näringslivets konkurrenskraft försämras. Vid ett annat finansieringssätt skulle möjligheterna att få till stånd en rimlig avtalsrörelse öka. Det löneutrymme som i avtalen upptas av löneavgiften skulle då kunna fördelas på löntagare och företagare. Även inflationsskyddets urholkning försvårar avtalsrörelsen. Framför allt försämras möjligheten att få till stånd en flerårsuppgörelse, eftersom sannolikheten av prisstegringar gör det reala värdet av lönehöjningar efter skatt svårbedömt. Härtill tillkommer att löneavgiften drabbar relativt sett lägre inkomsttagare hårdare än högre inkomsttagare. Detta gäller även om hänsyn tas till den extra marginalskattesänkningen i inkomstskiktet . Marginalskattesänkningen i dessa inkomstskikt kostar i höjda löneskatter av totalt för hela omläggningen. En fullständig avräkning från lönen av dessa leder för de flesta låginkomsttagargrupperna till en inkomstminskning efter skatt, som är större än den skattesänkning som skatteomläggningen i övrigt åstadkommer. Detta gäller även om hänsyn tas till det föreslagna schablonavdraget, slopandet av kapitalförsäkringsavdraget och höjningen av skattesatsen mellan 1 och 4 basenheter . Innebörden härav är att skattesänkningen i de lägre inkomstskikten troligen leder till en direkt standardförsämring för många av dem som man avsett att gynna. Även avdragsbegränsningen påverkar avtalsrörelsen genom att viss inkomsttagare därigenom drabbas av skärpt inkomstskatt i samband med skatteomläggningen. Samma inkomsttagare kommer naturligtvis därtill att få dela bördan av en ökad löneskatt. Trots detta reses krav från både politiska partier och låginkomsttagargrupper på löneåterhållsamhet, vilken alltså motiveras med skattesänkningar som i praktiken ej skett. Det bör också påpekas att valet av finansieringssätt i uppgörelsen innebär att pensionärerna gynnas på bekostnad av löntagarna. Pensionärerna får del i sänkningen av den statliga inkomstskatten men utan att liksom löntagarna åsamkas någon kostnad genom kravet på löneavräkning av löneavgiften. Pensionärerna är dessutom i huvudsak skyddade mot de prishöjningar som följer i löneavgiftens spår. Vid presentationen av skatteuppgörelsen mellan socialdemokraterna och mittenpartierna framhölls att denna uppgörelse garanterade en omläggning av skatterna, som skulle hålla . Som tidigare visats har marginalskattesänkningarna kompletterats med sådana inskränkningar i inflationsskyddet av skatteskalan att gränsen för marginalskatt och övriga skiktgränser efter hand flyttas ned i inkomstlägena. Detta innebär i sig att skatteomläggningen urholkas. Uppgörelsen binder heller inte de partier, som träffat den, för tiden . Det innebär att skatteomläggnngen mycket väl kan omprövas så fort den fullföljts. I ett gemensamt uttalande i samband med presentationen av uppgörelsen sade också socialdemokraterna och mittenpartierna: Tillgängligt utrymme för löneförbättringar bör i huvudsak tillfalla de inkomsttagare, som i begränsad utsträckning får fördelar av de sänkta marginalskatterna. I överenskommelsen förutsätts att arbetsmarknadens parter visar sig beredda att verka för en sådan inriktning av lönepolitiken. Om löneutvecklingen i praktiken avviker från denna inriktning kan stegen i marginalskattesänkningen bli föremål för omprövning. Detta ger socialdemokraterna fribrev att om de, efter egen tolkning, inte är nöjda med utfallet av lönerörelserna ändra den överenskomna marginalskattesänkningen. Men däremot inte avdragsbegränsningen, det urholkade inflationsskyddet eller finansieringen. Det är alltså fullt möjligt att skatteomläggningen inte kommer att leda till de marginalskattesänkningar som redovisas i propositionen. Flertalet remissinstanser tar upp frågan om förslagets överensstämmelse med rättssäkerhetens krav. Många finner att förslaget är för dåligt genomarbetat och att konsekvenserna är för litet kända. Det starka brottet mot tidigare principer i skattelagstiftningen medför att förslaget kommer att medföra betydande rättsosäkerhet. De enskilda skattebetalarna kommer att få än svårare att själva räkna ut sin skatt och överblicka skattesystemet. Listan med nedgörande kritik från remissinstanserna skulle kunna göras lång. a. påpekas av kommer skatteadministrationen att kraftigt försvåras genom avdragsbegränsningen. Även för enskilda företag och hushåll kommer deklarationsarbetet att kompliceras. För att möta kritiken mot avdragsbegränsningen har i propositionen ett antal förenklingar föreslagits. Dessa förenklingar möter dock på intet sätt de ökade administrativa problem och kontrollsvårigheter som förslaget medför. Moderata samlingspartiet menar att avdragsbegränsningen i realiteten skapar olösliga problem för både skattemyndigheterna och enskilda. Det torde ofta vara omöjligt att i praktiken särskilja förvärvskällor. Trots det förutsätter avdragsbegränsningen att förvärvskällorna kan separeras. Enligt vår uppfattning har problemen med den s. k. förvärvskällemetoden klart underskattats. En vanlig löntagare har i regel få förvärvskällor. Hans möjligheter att styra inkomster och utgifter mellan olika förvärvskällor är därför små. De som har många förvärvskällor har däremot stora möjligheter att flytta inkomster och utgifter mellan dem eller att helt legalt sammanföra sådana i ett aktiebolag. På så sätt kommer dessa personer att delvis kunna undvika negativa konsekvenser av avdragsbegränsningen. De fördelningspolitiska effekterna av att skilda grupper i olika utsträckning har dessa möjligheter bör inte underskattas. Ett moment som tillkommit i propositionen är nya regler för räntefria eller lågförräntade lån från arbetsgivare till anställda. Om ett räntefritt eller lågförräntande lån lämnas, skall enligt förslaget beskattning ske för värdet av denna förmån förutsatt att inkomsten överstiger brytpunkten 16 basenheter. Förmånen skall fördelas med utgångspunkt från skillnaden mellan den betalda räntan och normalräntan. Behovet av en sådan regel är i högsta grad tveksamt, men om förslaget i enlighet med propositionen ändå införs är det väsentligt att skatteadministrationen och enskilda individer inte tyngs av påförandet av småbelopp, dvs. Om en anställd t. ex. har fått ett lån på och skillnaden mellan marknadsränta och faktiskt betald ränta är blir värdet av förmånen endast . bör observeras att motsvarande räntekostnad skulle ha varit fullt avdragsgill hos den skattskyldige, om den legat i en förvärvskälla med överskott. Ränteförmåner av mindre storlek bör under alla omständigheter undantas från nämnda regel. En ytterligare nackdel är att räntan på ett lån som tagits för att bekosta en livförsäkring i och med avdragsbegränsningen inte kan kvittas, om inte kapitalinkomster föreligger. Detta får till resultat en skatteskärpning. Enligt förslaget skall ränteutgifter i ett jordbruk fördelas mellan bostads och ekonomibyggnader i förhållande till deras andel av taxeringsvärdet. Om lantbrukaren tar upp ett lån för att förbättra ekonomibyggnader, kommer en viss del av de ökade räntekostnaderna automatiskt att hänföras till bostaden och därmed inte bli avdragsbar fullt ut trots att det rör sig om en investering i jordbruksrörelsen. Detta är ytterligare ett exempel på de skevheter som avdragsbegränsningen leder till. Ett annat exempel är räntetillägget för privat utnyttjande av bil i rörelse eller jordbruk, vilket medför omfattande byråkratiska åtgärder för att inbringa oftast mycket blygsamma belopp. Räntetillägg skall dessutom påföras schablonmässigt även om inga räntekostnader föreligger. Moderata samlingspartiets förslag till skatteomläggning Den moderata strategin är att systematiskt och långsiktigt arbeta för att åstadkomma ett sänkt totalt skattetryck, uttryckt som andel av BNP. Ett minskat skatteuttag tillsammans med en lägre offentlig resursförbrukning är nödvändiga förbättringar för att skapa utrymme för ett effektivt och konkurrenskraftigt näringsliv och därmed trygga en fortsatt välfärd. Den skatt som är mest angelägen att sänka är den direkta statliga inkomstskatten. En marginalskattesänkning är av avgörande betydelse för att bringa ordning i vår ekonomi. Så långt är moderata samlingspartiet med på det nuvarande förslaget. Vi vill dock gå längre genom att föreslå ytterligare marginalskattesänkningar i enlighet med den modell som trepartiregeringen var enig om fram till . Detta innebär bl. a. att vi föreslår marginalskatt upp till 18 basenheter, , vilket var vad trepartiregeringen var ense om. Högsta marginalskatt bör ligga på över 26 basenheter, också det i enlighet med trepartiregeringens ställningstagande. I tabell 3 åskådliggörs det moderata förslaget till skatteskala för slutåret att jämföras med nuvarande skatteskala och det i propositionen aktuella förslaget. Ett centralt inslag i vårt förslag är att vi bibehåller den indexreglerade skatteskalan. Staten skall inte tjäna på inflationen. Inflationsskyddet gör att beskattningen blir neutral i förhållande till olika inflationstakter. Därmed vet också arbetsmarknadens parter att skatten inte höjs, om inte reallönerna höjs.