mot · G5022289 · 1982-03-24 00:00:00 — Motion 1981/82:2289 m. fl. Program för regional utveckling och resurshushållning (prop. 1981/ 82:113) I denna partimotion presenterar moderata samlingspartiet sin syn på regionalpolitiken. Motionen utgör en komplettering och uppföljning av det regionalpolitiska avsnitt som finns i den tidigare partimotionen om riktlinjer för den ekonomiska politiken m. m. (motion 1981/82:2018). Huvudpunkterna i våra krav på ny inriktning av regionalpolitiken är: o Mer generellt verkande åtgärder, o En successiv avveckling av de selektiva stödformerna. Regeringens analys av effekten av den förda regionalpolitiken är bristfällig. Vidare saknas en analys av möjligheterna att utnyttja skattepolitiken i regionalpolitisk! syfte liksom en analys av konflikten mellan en regionalpolitik av nuvarande utformning och marknadsekonomi. Från dessa utgångspunkter kan vi inte godta propositionens förslag till framtida riktlinjer för regionalpolitiken. Vi föreslår därför att ett nytt förslag utarbetas med den inriktning som vi anger i denna motion. Emellertid måste utvecklingsprocessen mot mer generellt verkande åtgärder inledas . På kort sikt bör därför följande åtgärder vidtas: o Arbetsgivaravgifterna sänks (utöver regeringens förslag) i resterande del av stödområde A i stödområde B . Finansiering sker genom en omfördelning inom den anslagsram som o Elenergiskatten tas bort för stödområde A. I samband med den översyn av regionalpolitiken som vi begär bör en avvecklingsplan för de selektiva styrmedlen och bidragen upprättas. Vidare bör transportstödet reformeras, varvid de selektiva inslagen i detta minskas. I avvaktan härpå bör de selektiva stödmedlen ställas till länsstyrelsernas förfogande för insatser inom prioriterade områden. Dessa medel bör dock omvandlas till statliga kreditgarantier, varvid lånemedlen skall kanaliseras genom det reguljära kreditväsendet. På anser vi att de generellt verkande åtgärderna skall byggas ut, varvid de selektiva stödformerna successivt tas bort i sin helhet. I övrigt tas följande frågor upp i motionen: o Stödområdet begränsas ytterligare. O Länsplaneringen avvecklas i sin helhet, o Utvärdering av industricentra som regionalpolitisk stödform, o Översyn av verksamheten vid . Slutligen hänvisas i motionen till de alternativa åtgärder inom glesbygdsstödets ram samt åtgärder för att främja turismen som redovisats i partimotion 1981/82:2018. Målet för regionalpolitiken är att skapa så likvärdiga förutsättningar som möjligt mellan landets olika delar. Regionalpolitiken skall i möjligaste mån göra människorna i hela landet delaktiga av vår allmänna materiella, sociala och kulturella välfärd. Strävan måste vara att skapa regionala arbetsmarknader där olika slags näringslivs- och samhällsaktiviteter finns representerade. En tillfredsställande offentlig och enskild service skall stå till människornas förfogande. Vissa regioner i vårt land har sämre förutsättningar än andra i dessa avseenden, bl. a. beroende på de långa avstånden, klimatet och bristande industriell tradition. Om dessa nackdelar kompenseras på olika sätt kan företag i främst och på få bättre förutsättningar att konkurrera på jämbördiga villkor. Det är angeläget att regionalpolitiken renodlas till att skapa så lika förutsättningar som möjligt över hela landet och mellan olika regioner. Generella stimulansåtgärder är därför att föredra framför selektiv detaljstyrning. I sammanhanget måste emellertid slås fast att den grundläggande förutsättningen för en positiv utveckling i hela landet är att det förs en ekonomisk politik som kan skapa tillväxt i den svenska ekonomin. Vi har i partimotion 1981/82:2018 angett riktlinjer för en sådan politik. Ansträngningarna att bereda arbete åt alla måste baseras på ett konkurrenskraftigt näringsliv i samverkan med en effektivt fungerande offentlig sektor. Den hittillsvarande regionalpolitikens effekter Betydande insatser har under snart två decennier gjorts inom ramen för regionalpolitiken i syfte att motverka trenden mot en allt snedare befolknings- och näringsstruktur. Dessa insatser har emellertid knappast förmått lösa de problem som följer av den sneda befolkningsstrukturen. Det finns dock skäl att anta att förändringarna skulle ha gått mycket snabbare utan dessa satsningar. Trots de många, stora och kostsamma insatserna kan resultatet knappast sägas vara tillfredsställande. En stor del av de regionalpolitiska stödåtgärderna har inriktats på Norrlandslänen. Ändå har befolkningsutvecklingen i inte förbättrats på något mer påtagligt sätt. Visserligen har vissa orter i Norrlandslänen varit expansiva och ökat sin befolk Men befolkningsuttunningen i andra kommuner inom landsdelen har i gengäld varit så mycket mera markerad. De selektiva styrmedlen och subventionerna har blivit så omfattande och svåröverskådliga att statens industriverk har ansett det nödvändigt att utge en särskild stödkatalog. En långtgående rationalisering av stödformerna skulle minska selektiviteten och öka effektiviteten i industripolitiken. En starkt bidragande orsak till att de mycket stora insatser som gjorts i sysselsättningsbevarande och regionalpolitisk! syfte inte varit framgångsrika är att kostnadsstegringarna inom industrin inte har kunnat nedbringas. De statliga åtgärderna har medverkat till att permanenta ett alltför högt kostnadsläge i nedläggningshotade industrier. Genom de statliga ingreppen har de anställda och deras organisationer invaggats i tron att det inte finns något krav på företagsekonomisk lönsamhet och konkurrensförmåga på marknaden. Den s. k. solidariska lönepolitiken har medfört att de anställda inte givits möjligheter att lönepolitiskt medverka till att återställa företagens lönsamhet. Det är nödvändigt att alla berörda parter medverkar i arbetet att återge svensk industri dess konkurrenskraft. För att återta förlorade marknadsandelar fordras inte bara en kostnadsutveckling som motsvaras av den i vår omvärld; takten måste bli lägre. I valet mellan att arbete kvar i företaget och bo kvar på den invanda bostadsorten eller att flytta till en ny arbetsplats med alla de komplikationer och kostnader detta medför väljer många med all säkerhet det första alternativet, även om det innebär att den ekonomiska ersättningen blir lägre. Det lägre ekonomiska utfallet anses ofta kompenseras av att bosättning utanför storstadsregionerna medför sociala och miljömässiga fördelar. När vi mot denna bakgrundsteckning som i sina huvuddrag finns i motion 1981/82:2018 - tar del av regeringens proposition 1981/82:113, finner vi dessvärre att den förda analysen av den förda regionalpolitiken är behäftad med betydande brister. Följaktligen låter regeringen den selektiva medelsarsenalen i huvudsak ligga kvar ograverad. Den glättade bild propositionen ger av nuvarande förhållanden finner vi motsägelsefull. Det förefaller som om regeringen inte velat inse att regionalpolitiken trots betydande ekonomiska insatser - inte nämnvärt förmått att förändra befolkningsstrukturen. En ännu större brist i propositionen är den obefintliga analysen av konflikten mellan marknadsekonomi och regionalpolitikens utformning ställd i relation till de övergripande målsättningarna för regionalpolitiken. När man - som regeringen anför i propositionen - gör anspråk på att lägga fast regionalpolitiken för , är det enligt vår mening nödvändigt att dessa riktlinjer har en sådan analys som utgångspunkt. Regeringen, som i andra sammanhang säger sig vilja försvara och även förstärka marknadsekonomin som det för vårt land bästa ekonomiska 11 1981182. systemet, bör med dylika analyser ge vägledning även på de områden som omfattar arbetsmarknads-, närings- och regionalpolitiska överväganden. Från våra utgångspunkter anser vi att denna analys skulle ge ett mer tillförlitligt underlag för avvägningen mellan generellt verkande och selektivt styrande regionalpolitiska medel. Det saknas också en analys av möjligheterna att använda skattepolitiken i regionalpolitisk! Vi bortser då från att regeringen vilket vi skall kommentera något senare nu föreslår att ett system med sänkningar av arbetsgivaravgifterna skall prövas, dock i begränsad omfattning. En viktig faktor för att regionalpolitiken skall bli framgångsrik är möjligheten att underlätta flyttningen av erforderlig arbetskraft till orter där etableringar i regionalpolitisk! syfte skall åstadkommas. Rörligheten i samband med regionalpolitiken har knappast berörts i propositionen, ej heller pendlingsfrågorna inom sysselsättningssvaga regioner. önskvärda etableringar etc. kan vara beroende av att kunna nyrekrytera personer med särskilt yrkeskunnande. En viktig faktor som påverkar benägenheten att flytta från Syd- och till skogslänen och till är möjligheten för övriga familjemedlemmar att få arbete. Om inte make/maka kan få arbete på den nya orten ter det sig mer förmånligt att stanna kvar på sin ort än att flytta till en ny miljö, även om arbetsbytet i sig för en av familjemedlemmarna kan innebära en lönehöjning eller avancemang i övrigt. Om familjebeskattningen tagit hänsyn till den verkliga försörjningsbördan hade incitamenten att flytta kanske varit mer påtagliga. Moderata samlingspartiet har som bekant i annat sammanhang föreslagit beskattning efter förmåga. Vi har också särskilt drivit kravet på en rättvisare fördelning av stödet till barnomsorg, som främst gynnar de stora tätorterna. Detta bör i första hand ske genom införande av vårdnadsersättning/vårdnadsbidrag inom ramen för det nuvarande stödet. Vi vill också framhålla de åtgärder vi i andra sammanhang förordar i syfte att få till stånd en större rörlighet på arbetsmarknaden. Således bör rörlighetshämmande inslag undanröjas i arbetsmarknadslagstiftning, ledighetslagstiftning och i reglerna för arbetslöshetsersättningen. Det är nödvändigt att också parterna på arbetsmarknaden medverkar genom att undanröja hinder för rörligheten. Således bör exempelvis avtal eller bestämmelser i de offentliga arbetsgivarnas personalplaner som endast erkänner anställning vid det egna eller i den egna kommunen som meriterande vid nyanställningar omförhandlas. Vi anser att dessa frågor även har stor regionalpolitisk betydelse och det är därför lämpligt att göra en analys även av dessa problem i samband med att riktlinjer för en regionalpolitik ägnad att ligga fast fastställs. Dessa synpunkter leder till slutsatsen, att vi inte heller kan lägga fast regionalpolitiken . I vart fall inte på det sätt som regeringen föreslår i propositionen. Vi föreslår därför att en ny analys görs med beaktande av de frågor som vi ovan har angett - och att regeringen återkommer med förslag till riktlinjer för den framtida regionalpolitiken. Som framgått av de inledande avsnitten i denna partimotion förordar vi en tyngdpunksförskjutning från användandet av selektiva åtgärder till generellt verkande stimulansinsatser. Likvärdiga förutsättningar mellan landets olika delar förutsätter en ekonomisk och näringspolitisk miljö där skaparlust, personliga initiativ och arbetsvilja befrämjas. För att åstadkomma detta måste hänsyn tas till bl. a. olika lokala förhållanden. Ett sätt att uppnå detta är en övergång till mer generellt verkande ekonomiskt-politiska åtgärder som tillvaratar marknadsekonomins decentraliserade och effektiva beslutsfattande. Skall de regionalpolitiska målen uppnås måste beslutanderätten över de statliga stödformerna flyttas från centralt placerade politiker och ämbetsmän till dem som har bättre kännedom om de regionala förutsättningarna och möjligheterna. Generella stimulansåtgärder är inte behäftade med de uppenbara nackdelar som utpräglat selektiva och administrativt styrda stödåtgärder medför. De senare innebär ofta att det näringsliv som redan finns i stödområdet inte främjas. En snedvriden konkurrens till förmån för stödberättigade företag kan leda till att sysselsättningen i befintliga företag hotas. Ett selektivt system kräver dessutom ofta en byråkratisk beslutsprocess med åtföljande risk för orättvis behandling. Vi avvisar därför en ytterligare utbyggnad av den selektiva regionalpolitiken liksom krav på lagstiftning om etableringskontroll eller s. k. frivilliga överenskommelser mellan staten och företagen. Enligt vår mening representerar sådana överenskommelser främmande element i svensk förvaltning. De leder alltför lätt in i en mygelekonomi. Vi avvisar dock inte sådana selektiva åtgärder som kan erfordras i vissa akuta situationer. Men handläggningen av sådana ärenden behöver läggas om. Vi föreslår att beslutanderätten i sådana frågor flyttas ned till länsplanet. Det skall i fortsättningen ankomma på länsstyrelserna att fatta beslut inom de anslagsramar som regering och riksdag fastlägger. Besluten skall i första hand avse kreditgarantier, varvid lånemedel etc. kanaliseras genom det reguljära kreditväsendet. Bankernas lokalkännedom och marknadsöversikt jämte deras kreditprövningserfarenhet beträffande näringslivsprojekt utifrån företagsekonomiska grunder bör bättre tas till vara. De regionalpolitiska stödformerna av generellt verkande utformning bör utgöras av 1) sänkning av arbetsgivaravgifterna, 2) transportstöd och 3) sänkta elenergikostnader. I takt med att den selektiva medelsarsenalen avvecklas kan generellt verkande åtgärder av dessa slag byggas ut. att i huvudsak avveckla alla selektiva åtgärder och styrmedel. Då detta inte är möjligt att göra med omedelbar verkan föreslår vi att regeringen upprättar en avvecklingsplan på detta område. Vi förordar att regeringen utarbetar en sådan plan i samband med att förslag till nya riktlinjer för regionalpolitiken utarbetas, varvid förslag till en mer långtgående användning av generellt verkande åtgärder enligt våra önskemål läggs fram för . 1 samband med denna omprövning av regionalpolitiken vill vi också förorda att regeringen överväger former för att ersätta lokaliseringslånen med statliga kreditgarantier, som fördelas av länsstyrelserna i de län som på förslag av regeringen prioriterar. Genom att lämna stödet i form av statliga kreditgarantier ges utrymme för utökat samarbete mellan , kommunerna och de ordinarie kreditinstituten i länen. Härigenom uppnås större flexibilitet och effektivisering av de regionalpolitiska insatserna. Det nära samarbete som skapas mellan företag och banker är en förutsättning för att på lång sikt kunna driva företag på ett marknadsmässigt sätt. Sänkningen av arbetsgivaravgifter och av elenergiskatten i visst stödområde bör kunna finansieras inom den ram som är avsatt för regionalpolitiska åtgärder. Vi har i tidigare regionalpolitiska sammanhang föreslagit att särskilda investeringsfonder för investeringar i stödområdet skall kunna inrättas, till vilka avsättningar - om investeringarna kan bindas till visst stödområde skulle kunna göras på förmånliga villkor. Alternativt kan vi eventuellt tänka oss ett system där nuvarande investeringsfonder kan utnyttjas även i regionalpolitisk! Förutsättningarna för att kunna begagna sig av även detta medel bör lämpligen ut i samband med en mer markerad omläggning av regionalpolitiken som vi talat för i det föregående. Vi föreslår därför att även denna fråga analyseras i samband med den omprövning av riktlinjerna för den framtida regionalpolitiken som vi föreslagit Slutligen bör utformningen av transportstödet innefattas i det åtgärdsprogram som vi föreslår att regeringen bör lägga fram. Transportstödet skall därvid utformas mer som ett generellt verkande regionalpolitisk! medel, avsett att närmast kompensera handikappen i form att långa avstånd till marknaden för företag i sysselsättningssvaga regioner. Det är mot bl. a. denna bakgrund som vi i annat sammanhang har begärt att transportstödet i sin nuvarande form skall trappas ned. Transportstödet skall således inte utgöra ett medel för att subventionera transportföretag som sådana. Som vi anfört i motion 1981/82:2018 kan transportstödet säkerställa konkurrens på lika villkor med andra delar av landet för olika transportsätt inom samt till och från stödområdet. Denna stödform måste dock fortgående anpassas till rådande kostnadsutveckling. Transportstödet är till sitt syfte och sin allmänna karaktär ett generellt instrument för att utjämna konkurrensolikheter mellan olika delar av lan ingår i stödet dock en rad selektiva moment, t. ex. sådana som utesluter vissa transportmedel och varuslag. Vi anser att de selektiva inslagen i transportstödet skall minskas i möjligaste mån. bör stödets koppling till vissa särskilda transportsätt överges. Sammanfattningsvis innebär dessa våra förslag att regeringen skall företa en närmare analys av den förda regionalpolitiken på sätt som vi i det föregående angivit. Därefter skall riktlinjer för den framtida regionalpolitiken utarbetas på grundval av dessa analyser. Därvid skall ett åtgärdsprogram för en övergång till användandet av mera generellt verkande åtgärder i regionalpolitiken utarbetas liksom en avvecklingsplan för den selektiva medelsarsenalen och de selektiva styrinstrumenten. 1 det följande begränsar vi oss till de konkreta förslag som redovisats i regeringens föreliggande proposition. Detta innebär, med hänsyn till vad vi har anfört, att vi betraktar dessa åtgärder och våra ändringsförslag som åtgärder på kort sikt vars framtida användning får prövas i samband med att tar ställning till det principförslag om framtida riktlinjer som vi har begärt att regeringen skall lägga fram. beslöt 1979 att den tidigare stödområdesindelningen skulle ersättas av ett nytt system, där berörda kommuner placeras in i olika stödklasser. Tillkomsten av de s. k. grå zonerna är ett uttryck för att den tidigare indelningen inte ansågs vara ändamålsenlig. Vi tillstyrkte den dåvarande regeringens förslag under den bestämda förutsättningen att det nya systemet skulle tillämpas på försök. Stödområdesindelningen har som passerat kommit att utvecklas så att den helt dominerande delen av landet är placerat i ett eller annat stödområde. Inplacering i stödområde har ofta blivit den kosmetika som tillgripits då inga andra åtgärder har kunnat vidtas. Den till stödområdesindelningen bundna åtgärdsarsenalen har dessutom tagit alltför liten hänsyn till variationer i näringslivsstrukturen och lokala förhållanden i övrigt. Det kan inte vara rimligt att statsmakterna fördelar det regionalpolitiska stödet kommunvis. Vi har i föregående avsnitt förordat att länsstyrelserna skall tilldelas beslutanderätten över det regionalpolitiska stöd som kommer att finnas kvar efter den omläggning som vi föreslagit. Dessa medel kommer i första hand att utgöras av statliga kreditgarantier. Detta innebär att länsorganet inom vissa av staten givna ramar och i samråd med de berörda kommunerna får använda medlen på det sätt som bäst gagnar regionen. Härigenom uppnås större flexibilitet och effektivitet. Vi har i motion 1981/82:2018 förordat att nuvarande stödområdesindelning bör avvecklas. Skall stödåtgärder ge önskad effekt i de områden som är bäst betjänta av detta får inte stödområdet omfatta alltför stor del av landets yta. Detta innebär en uttunning av effekten i de kommuner som bäst är betjänta av stödet. Regeringens förslag till ny stödområdesindelning innebär att vi fått gehör för dessa våra krav. Det nu föreliggande förslaget står i klar kontrast till de ambitioner som kom till uttryck i partimotioner och i reservationer som väcktes i samband med beslut resp. fogats till betänkande AU 1978/79:23. Hade samtliga motionskrav godtagits av , hade det funnits stödkommuner i samtliga län utom två: och , om man bortser från det specialdestinerade stödet till varvsorterna. Från den utgångspunkten är det en välgörande nyorientering som satt sin prägel på regeringens förslag. Emellertid har vi anledning att föreslå vissa smärre justeringar. Regeringen har i några fall övergett principen om att kommun skall utgöra minsta enhet i regionalpolitiken. Från principiella utgångspunkter kan vi inte utan vidare godta att statsmakterna skall utfärda riktlinjer och därmed styra verksamheten inom mindre enhet än kommun. Därtill kommer praktiska problem av skilda slag. Dels låser man fast indelningen , varigenom ett flexibelt utnyttjande inom kommunen begränsas, vilket kan vara av behovet påkallat då förutsättningarna inom en kommun snabbt kan ändras. Dels blir det svårare att administrera de generellt verkande åtgärder som vi förordat i det föregående, om vissa kommuner har delats upp i olika enheter. Den önskvärda flexibiliteten kan i sig ändå åstadkommas inom en kommun även om en uppdelning inte formellt har skett genom stödområdesindelningen. Det ankommer på resp. länsstyrelse att i samverkan med vederbörande kommun prioritera de delar av kommunen som skall få ett något högre stöd inom de maximivärden som gäller inom resp. stödområde. kan också räkna med att berörda myndigheter kan utnyttja stödet flexibelt så att normer för stöd vid etableringar i kommunens ytterområden bestäms till klart högre belopp än vid etableringar i centralorten. Från dessa utgångspunkter föreslår vi att en sådan uppdelning ej kommer till stånd. Regeringen har f. ö. i sin proposition avvisat krav från länsstyrelser på sådan uppdelning med liknande argument, vilket ger intryck av en inkonsekvent behandling. Vårt principiella ställningstagande står i överensstämmelse med beslut . Våra förslag beträffande stödområdesindelningen framgår av bilaga 1. förordar vi en ytterligare begränsning av stödområdet. Målet bör vara att återgå till ett system med två stödområden (A och B). Detta kan åstadkommas genom att ytterligare kommuner i takt med att den regionala balansen förbättras tas ur stödområdet eller alternativt genom en överflyttning från område C till B. Även nedflyttningar från A och B kan bli aktuella. Vi förordar nu inga sådana åtgärder. Dessa bör prövas i samband med en framtida omläggning av regionalpolitiken. På ännu bör övervägas om stödområdesindelningen helt kan avskaffas i sin nuvarande detaljerade form och stödet i stället fördelas till de län som har störst behov av stöd. Resp. länsorgan kan då få en möjlighet att fördela stödet med hänsyn till lokala förhållanden i varje enskilt fall och med hänsyn till regionens intressen. Skattepolitiken bör utnyttjas i regionalpolitisk! syfte för att medverka till att kompensera kostnadsnackdelar och dämpa behovet av selektiva insatser. 1976 halverades löneskatten i det inre stödområdet, bl. a. på moderata samlingspartiets initiativ. 1978 sänktes löneskatten i hela landet. 1 det inre stödområdet avskaffades den därmed helt. , slutligen, avskaffades löneskatten i hela landet. I och med sistnämnda beslut, som var ett väsentligt inslag i den rekonstruktion av den svenska ekonomin som trepartiregeringen inledde, bortföll den regionalpolitiska stimulans som den tidigare differentieringen inneburit. Den successiva avvecklingen av löneskatten i det inre stödområdet 1976 och 1978 överensstämmer med vår uppfattning att regionalpolitisk stöd bör inriktas mera på att ge sysselsättning och mindre på att tillhandahålla kapitalsubventioner. Den principiella inriktning som dessa åtgärder innebär bör därför fullföljas. Propositionens förslag om att detta medel nu skall införlivas i den regionalpolitiska medelsarsenalen är därför att hälsa med tillfredsställelse. Vi anser dock att omfattningen är alltför blygsam (förslaget omfattar fyra kommuner). Vi föreslår utöver vad regeringen har förordat att resterande kommuner i stödområde A får en sänkning och kommuner i stödområde B . Undantag för offentliga organ etc. bör ske på samma sätt som regeringen har föreslagit. Våra ändringsförslag framgår av bilaga 2, vari ändringar har gjorts i regeringens lagförslag av redaktionell karaktär utan att någon saklig ändring i övrigt åsyftas. Vi beräknar en kostnad utöver regeringens förslag - till ca 350 milj. kr. (löneläge). Beräkningarna avser på samma sätt som i proposition 1981/82:113 annan arbetsgivare än statlig och verksamhet i myndighetsform. Denna kostnad bör finansieras på sätt som vi anger i det följande.