mot · G5021295 · 1982-01-26 00:00:00 — Motion 1981/82:1295 Det torde råda bred enighet om att den svenska socialpolitikens grundläggande inriktning bör bestå. Med grundläggande inriktning avser vi att avsevärda belopp över den statliga budgeten används för att utjämna inkomstolikheter och standardskillnader mellan olika grupper i samhället. är det av olika skäl nödvändigt - inte minst därför att det numera sammanlagt rör sig om mycket stora belopp - att med bibehållande av den grundläggande inriktningen i övrigt förutsättningslöst granska och reformera gällande transfereringssystem. Tre aspekter bör vara vägledande för en sådan granskning. Rättviseaspekten, som innebär att de transfererade bidragen verkligen skall ha den fördelningseffekt som avses. Valfrihetsaspekten, som innebär att de som kan tillgodogöra sig bidragen skall ha så stor valfrihet som möjligt att disponera bidragen i enlighet med sina egna preferenser och värderingar. Effektivitetsaspekten, som innebär att bidragssystemet skall vara så enkelt som möjligt att administrera för att undvika att en stor del av budgetbelastningen utgörs av administrationskostnader. Dessa aspekter är i viss mån motstridande och kan således inte uppfyllas till . En viss avvägning måste således alltid ske. I huvudsak bör de dock alla tre kunna vara vägledande för en översyn. Bristerna i det nuvarande systemet är enligt vår mening i huvudsak betingade av att det sociala skyddssystemet av rätt självklara skäl byggts ut undan för undan. Den ena reformen har lagts till den andra. Varje enskild utbyggnad har i det särskilda fallet vanligen varit befogad och väl motiverad. Men det sammanlagda mönstret har blivit mångförgrenat, svåröverskådligt och administrativt tungrott. Dessutom har det - bl. a. av det skälet att vissa reformer inte av t. ex. finansiella skäl kunnat byggas ut så som det var tänkt från början - i en del fall blivit stötande orättvist. Den allmänna politiska och utredningstekniska mekanik som styrt reformverksamheten har inneburit att gamla stödformer fått stå kvar orubbade som nya lagts fram. Varje bidragsform skapar sina intressenter. Det är alltid lättare och framför allt debattmässigt bekvämare att böta på än att rationalisera. Denna metodik kommer vi inte att klara av framöver. De samlade kostnaderna kommer att bli för stora, administrationen alltför komplicerad och de samlade effekterna alltför svåröverblickbara. Allmänheten kommer heller inte, av lättförklarliga skäl, att acceptera att det är förmågan att överblicka systemet, att i rätt ögonblick kunna utnyttja rätt förmån, som avgör vilka bidrag som skall utgå. Systemets svåröverblickbarhet leder till att de som har bäst möjlighet att greppa det också har bäst möjlighet att få maximal utdelning. Detta leder till misstro mot de sociala ambitionerna från samhällets sida över huvud taget och kan i värsta fall få till följd att de grundläggande värderingar som enligt vår mening alltfort bör gälla för välfärdssamhället kastas över ända. Vad vi har sagt gäller stora delar av den samhälleliga aktiviteten och stora delar av det sociala välfärdssystemet. Omprövning enligt de kriterier som vi angett inledningsvis är således enligt vår mening nödvändiga på många områden. Helt allmänt bör således gälla att åtminstone vid införandet av nya transfereringsformer och nya bidragssystem gällande system tas upp till förutsättningslös analys, så att inte även fortsättningsvis lager läggs till lager utan att möjligheter till rationaliseringar och förenklingar av tidigare gällande system kommer till stånd. För att ge denna motion konkretion vill vi exemplifiera med vad som gäller på familjepolitikens område. Det väsentligaste syftet med familjepolitiken är omsorgen om barnen. Det är ett i högsta grad vällovligt syfte. Bland det avgjort bästa som har hänt och i vårt samhälle är enligt vår mening ambitionen att med olika medel försöka ge barnen en bättre start i livet . Ambitionerna härvidlag är också det bästa sättet att utjämna kvarvarande orättvisor och klassgränser. Att insatserna i vissa avseenden misslyckats är inget giltigt skäl att underkänna ambitionen som sådan. Ett led - men naturligtvis endast ett led i satsningen på barnen är familjepolitiken. Denna har byggts ut med reform efter reform. Enligt en översiktlig genomgång av statsbudgeten utgår stödet till barn och barnfamiljer på 17 olika sätt. En noggrannare analys, inbegripet vad som sker på det kommunala planet, skulle säkert visa att stödformerna är betydligt flera. En väldig offentlig administration är sysselsatt med att fördela detta stöd i alla dess förgreningar. Administrationskostnaderna är således mycket stora. Dessa är inte produktiva i den meningen att de ger barnen eller barnfamiljerna stöd. Tvärtom förbrukar administrationen medel som inte kommer barnen till godo, men som skulle kunna komma barnen till godo. Till detta kommer att barn- och familjestödet i vissa delar är uppenbart orättvist. Ett exempel på detta är fördelningseffekten av den statsstödda kommunala barnomsorgens finansiering. Den genomsnittliga kostnaden är enligt uppgift . per barn och år. Enligt andra uppgifter är kostnaden betydligt högre. Stödet är således mycket omfattande till de familjer som kan utnyttja den kommunala barnomsorgen. Men kostnaden får till stor del bäras även av de barnfamiljer som inte kan eller vill tillgodogöra sig denna vårdeller barnpassningsform. Slutresultatet av transaktionen blir således en omfördelning av resurser från vissa barnfamiljer till förmån för andra, utan att det finns några social- eller fördelningspolitiska grunder för denna omfördelning. De som inte kan utnyttja barnomsorgen får ingen kompensation för detta. Men de får delta i finansieringen av andras barnomsorg som de själva får stå för kostnaden för den egna hur denna än ordnas. Den ordning som bäst skulle tillgodose kraven på rättvisa, valfrihet och effektivitet skulle vara om allt stöd till barnfamiljerna samlades till ett enda bidrag, som utgick lika för alla barn. Det skulle ge alla barn samma samhällsstöd. Därmed skulle rättviseaspekten tillgodoses. Det skulle kunna disponeras så som vårdnadshavaren fann bäst. Därmed skulle valfrihetskravet vara uppfyllt. Det skulle innebära en oerhörd förenkling av administrationen genom att alla de särskilda prövningar som måste göras skulle utgå. De administrativa bekymren skulle i stort sett inskränkas till en mycket enkel dataprogrammering och ett enda utbetalningskort per barn. Förutsatt att man utgår från en oförändrad volym på samhällets stöd till barnfamiljerna skulle en omläggning av det här slaget ge mycket stora belopp per barn. En omläggning av den omfattning som här angetts måste naturligtvis förberedas noga. Övergångssvårigheterna kan väntas vara rätt betydande, inte minst av det skälet att såväl det statliga som det kommunala familjestödet berörs. Det finns en rad statliga utredningar som prövar olika delar av familjepolitiken. Ett par utredningar har ganska avslutat sitt arbete och resultatet därav bereds i . Om det som är på gång leder till politiska beslut kommer den redan stora bidragssplittringen att ytterligare öka. Ett första steg bör därför vara att det pågående utredningsarbetet och de överväganden som regeringen gör samordnas och inriktas på ett enhetligt och förenklat barnstödssystem enligt den modell vi skisserat. Denna samordnade prövning bör avgöra i vilken takt och på vad sätt reformen kan genomföras. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer vi att beslutar uttala att den fortsatta beredningen av familjepolitik och barnomsorg bör inriktas på ett förenklat system i enlighet med vad som anförts i denna motion. () SVEN-E. GOTAB 70347 Slockholm 1982