mot · G5022550 · 1982-05-13 00:00:00 — Det föreligger också att döma av den reviderade finansplanen - en borgerlig enighet om den övergripande strategin för att komma till rätta med problemen i svensk ekonomi. Ökad export och minskad import förutsätter industriell expansion. Det är nödvändigt att återerövra förlorade och vinna nya marknadsandelar. Resurser måste fördelas från den skyddade till den konkurrensutsatta sektorn. Därtill kommer krav på en betydande strukturomvandling inom den konkurrensutsatta sektorn. Det går inte att genom omfattande statliga subventioner och stödinsatser fortsätta att skjuta den nödvändiga anpassningen . Vi måste öka såväl export som investeringar, vilket innebär att utrymmet för inhemsk konsumtion, såväl privat som offentlig, blir ytterst begränsat. Genom att hålla tillbaka den inhemska efterfrågan i relation till omvärlden uppfylls två krav. För det första hålls importen tillbaka, och för det andra sker en nödvändig förbättring av kostnadsläget. Ett mycket tungt ansvar för den kommande utvecklingen och möjligheterna att nå balans vilar på arbetsmarknadens parter inför den kommande avtalsrörelsen. Det är nödvändigt att få återhållsamma och ansvarsfulla förhandlingsuppgörelser. Utrymmet för löneökningar är ytterst begränsat. Det är väsentligt att avtalsparterna själva får ta ansvar för sina avtal. Staten kan inte längre gå in med subventioner och stöd om avtalet överskrider det tillgängliga utrymmet. Den konkurrensutsatta sektorn behöver sänka de relativa exportpriserna i syfte att återta marknadsandelar, och dessutom krävs en förbättring av vinstläget. Inom ramen för den begränsade totalnivån för löneökningar måste industrins relativa löneläge förbättras, om det skall vara möjligt att uppnå den erforderliga förskjutningen av produktionens inriktning från den skyddade till den konkurrensutsatta sektorn. Oljeberoendet mäste minska. Kostnaderna för oljeimporten uppgick till ca . Genom att reducera oljenotan uppnås balans i de utrikes betalningarna tidigare än vad långtidsutredningen angett. Risken för en ny oljekris med snabba prisstegringar kan inte uteslutas. Det nuvarande och tillfälliga utbudsöverskottet på de internationella oljemarknaderna kan snabbt ändras. Genom att minska oljeimporten reducerar vi också riskerna för de kraftiga inflationsimpulser som en tredje oljechock skulle föra med sig. Förutom via den av beslutade kärnkraftsutbyggnaden kan en ökad eltillförsel inom överskådlig tid tryggas endast genom vattenkraft eller förstärkt satsning på kol. Olja för värmeproduktion kan ersättas av kol. värme från kraftverk, torv och spillvärme som inte nyttiggörs. En ökad skogsexport kan ge ett väsentligt bidrag till förbättringen av bytesbalansen. Eftersom skogsexporten är betydligt importsnålare än övriga sektorer kommer nettoeffekten på bytesbalansen att bli större än vid en exportökning från t. ex. verkstadsindustrin. Under den senaste konjunkturuppgången fick inte skogsindustrin virke så att industrikapaciteten kunde utnyttjas i den utsträckning som marknadsförutsättningarna medgav. Produktionen begränsades således på grund av brist på råvara, vilket medförde ett bortfall av exportinkomster av betydande omfattning. En genomgripande reform av marginalskatterna är nödvändig för att påtagligt påverka avverkningsbenägenheten inom det privatägda skogsbruket. Moderata samlingspartiet har i partimotion 1981/82: 2018 framhållit vikten av att temporära regler införs intill dess en sådan omläggning är genomförd. En administrativt enkel metod är att från inkomst av skogsbruk medge extra avdrag av det slag som beslutats av vårriksdagen 1981. (SOU 1981:81) har i sitt slutbetänkande redovisat att ett sådant avdrag bör uppgå till för att ge effekt. I den reviderade finansplanen har regeringen på ett värdefullt sätt preciserat viktiga krav på den ekonomiska politiken. Gemensamt för dessa preciseringar är att de anger en utveckling mot förstärkt marknadsekonomi och mindre offentlig styrning. Som särskilt viktiga markeringar kan följande citeras: Eftersom låg inflation är en förutsättning för att trygga den fulla sysselsättningen och för en rättvis inkomstfördelning måste kampen mot inflationen ges högsta prioritet. Vi måste få återhållsamma och ansvarsfulla uppgörelser på arbetsmarkna Utvecklingen blir av avgörande betydelse när det gäller att varaktigt förbättra konkurrenskraften och få ner inflationstakten. Konjunkturpolitiken måste avpassas så att den ligger i linje med de krav som strukturomvandlingen ställer. Det innebär bl. a. att det relativa efterfrågetrycket inte kan tillåtas stiga till en nivå där vi riskerar att vinsterna av förra årets devalvering spolieras. Arbetsmarknadspolitiska insatser måste utformas så att de underlättar en nödvändig långsiktig anpassning. Industri- och näringspolitiken måste fortsatt utformas så att den skapar gynnsamma förutsättningar för industriell förnyelse och för ny- och småföretagsamheten. I syfte att återställa den samhällsekonomiska balansen måste resurser omfördelas från den skyddade sektorn till den konkurrensutsatta sektorn, i första hand industrin. Därtill kommer krav på en betydande strukturomvandling inom den konkurrensutsatta sektorn. Ett omfattande sparprogram är nödvändigt för att skydda reallönerna. Underlåtenhet att vidta nödvändiga sparåtgärder skulle lägga en orimligt stor del av anpassningsbördan på löntagarna och leda till kraftiga standardsänkningar. Vi har tidigare framhållit att vi måste spara av en rad strukturella skäl bl. a. för att minska den andel av de totala resurserna som fördelas via de offentliga budgetarna. är det självklart att besparingsåtgärderna kortsiktigt medför att efterfrågetrycket i ekonomin dämpas. I den mån den totala efterfrågenivån därmed skulle riskera hamna på en lägre nivå än vad som är lämpligt, kan detta motverkas av sänkta skatter. Det är inte heller en framkomlig väg att genom en höjning av skattetrycket försöka begränsa de negativa effekterna av en alltför snabb offentlig utgiftsexpansion. En sådan politik skulle tvärtom riskera att driva upp inflationen, minska näringslivets konkurrenskraft och förvärra balansbristerna i den svenska ekonomin. Dessa uttalanden från regeringen visar att det föreligger en samlad borgerlig ekonomisk-politisk strategi. och sluter upp i det arbete för att återupprätta marknadsekonomin som moderata samlingspartiet länge bedrivit. Det är väsentligt att denna strategi fullföljs i det praktiska regeringsarbete!. Varje åtgärd måste därför sättas in i sitt ekonomisk-politiska sammanhang, så att inte enskilda åtgärder försvårar eller förhindrar att strategin fullföljs. I ett väsentligt avseende bryter regeringen mot den deklarerade politiken. Skatteöverenskommelsen med socialdemokraterna medför betydande skärpning av skattetrycket. Ett höjt skattetryck driver nämligen upp inflationen, minskar näringslivets konkurrenskraft och förvärrar balansbristerna i den svenska ekonomin. Att strategin fullföljs framstår som än mer ofrånkomligt efter de analyser som långtidsutredningen offentliggjort och vilka påvisat att nya och kraftfulla statliga besparingar måste vidtas om tidigare angivna balansmål skall kunna uppnås. Mot den bakgrunden är det minst sagt märkligt att regeringen inte vill precisera något nytt sparmål. I budgetförslaget sägs besparingarna dock böra ha ungefär samma omfattning som /83. Det har inledningsvis framhållits att den internationella utvecklingen riskerar att bli sämre än vad som anges i den reviderade finansplanen. Men även enligt regeringens bedömning stannar världshandelns tillväxt vid . Mot denna bakgrund framstår exportprognosen som mycket optimistisk. Den totala exporten av varor och tjänster förutses öka volymmässigt med 5,1982 och 7,1983. Marknaderna för bearbetade industriprodukter väntas växa med ca 3,inom industriländerna 1982. Vår export av bearbetade varor förutses stiga , vilket innebär att vi okar våra marknadsandelar med ca 4,. förutses en marknadsandelsökning med 2,. I den planenkät som publicerat görs bedömningen att konjunkturen återhämtar sig långsammare än regeringen räknat med. I den reviderade finansplanen beräknas ökningen av produktionen i tillverkningsindustrin bli . Industriföretagens enkätsvar tyder på en ökning med , dvs. årets produktionsökning i tillverkningsindustrin skulle bara bli en tredjedel så stor som den av regeringen beräknade ökningen. Förväntningarna om ett kraftigt exportuppsving påverkar givetvis prognoserna för industriproduktionens utveckling och bytesbalansen. Förutsättningarna för att exportprognosen skall uppfyllas beror på dels om företagen utnyttjar devalveringen och sänker sina relativpriser, dels om gamla tumregler för priselasticiteten gäller. I samband med överbryggningspolitiken och kostnadskrisen förlorade snabbt marknadsandelar till följd av de höjda exportpriserna. När nu en viss sänkning av priserna sannolikt äger rum, torde det vara svårare att återvinna andelar. Detta bekräftas också av utvecklingen efter devalveringarna 1976 och 1977. Den föreslagna arbetsgivaravgiftshöjningen 1983, för att finansiera marginalskattesänkningen, motverkar också exportmöjligheterna. Vi anser inte att den uppställda exportprognosen är realistisk. Därför torde också ökningen av industriproduktionen bli lägre och BNP-tillväxten mindre. En nedreviderad exportprognos ökar bytesbalansunderskottet. Till detta kommer också att den reviderade finansplanens prognos om oljeprisutvecklingen är för optimistisk. Bedömningen av bytesbalansens underskott är mot denna bakgrund alltför ljus. Det är också viktigt att notera att utsikterna för industriproduktionen 1982 och 1983 därmed blir sämre än den utveckling som avstämningen av långtidsutredning anger som nödvändig. I diagram 4 har prognosen för industriproduktionen enligt den reviderade nationalbudgeten lagts in till sammans med de krav på tillväxt som anges i utredningen för uppfyllandet av alternativ I. Moderata samlingspartiets bedömning är alltså att utvecklingen kan bli ännu sämre. Därmed blir utrymmet för löneökningar mindre. Detta medför ännu större påfrestningar i den kommande avtalsrörelsen. Industriproduktionen, faktisk och enligt avstämningen av långtidsutredning samt enligt den reviderade nationalbudgeten, fasta priser Källa: SCB, ekonomidepartementet. I den reviderade finansplanen redovisas inga konkreta åtgärder för en nedtrappning av de industripolitiska stödåtgärderna. Dessa kommer i stället att öka från 1981 till 1982, se tabell 2. Uppgången bör ses mot bakgrund av långtidsutredningens konstaterande, att en minskning av stödåtgärderna är en förutsättning för att utredningens s. k. referensalternativ skall kunna uppnås. Med hänsyn till risken för en svag utveckling av industriproduktionen finns anledning att undersöka om det är möjligt att snabbt avveckla subventionerna och sänka skatterna för företagen, om industriexpansionen inte blir tillräcklig. Tabell 2 Industripolitiska åtgärder 19761982 omfattar i huvudsak företag inom Statsföretag, t. ex. NJA, , m. fl. Källor: Rev. Devalveringen beskrivs i den reviderade finansplanen som en offensiv ekonomisk-politisk åtgärd. På flera ställen omnämns devalveringens gynnsamma effekter i ett nästan lyriskt tonläge. Detta är enligt vår bedömning inte en riktig verklighetsbeskrivning. Moderata samlingspartiet delar visserligen regeringens bedömning att devalveringen var ofrånkomlig i den uppkomna situationen. Men vi reagerar mot beskrivningen av devalveringen som en offensiv ekonomisk-politisk åtgärd. Devalveringen var nödvändig på grund av den inträffade kostnadsutvecklingen, men det hade förvisso varit bättre för svensk ekonomi om devalveringen hade kunnat undvikas. En devalvering är inget offensivt ekonomiskt-politiskt instrument. Skatteomläggningens effekter på villamarknaden har varit och är fortfarande allvarliga. Nyproduktionen av småhus och fritidshus har minskat kraftigt, vilket lett till arbetslöshet inom byggsektorn. Omläggningens finansiering via höjda arbetsgivaravgifter kommer att försvåra den nödvändiga industriexpansionen. Härigenom kan sysselsättningsutvecklingen påverkas negativt. Det förefaller inkonsekvent att först med skatteskärpningar skapa arbetslöshet och sedan presentera ett sysselsättningspaket för att motverka arbetslösheten. Regeringen anger att vid en högre internationell inflationstakt än 5,måste den svenska kronan appreciera om vår interna inflationstakt skall hållas på den målsatta nivån. Det är i och för sig önskvärt att hålla tillbaka prisstegringen. En uppskrivning av den svenska kronan skulle emellertid utöver den aviserade höjningen av arbetsgivaravgiften - försämra konkurrenskraften hos företagen. Så länge konkurrenskraften inte utvecklas avsevärt gynnsammare än kan revalvering av kronan därför inte bli aktuell. För att en revalvering skall vara trovärdig krävs en väsentligt lägre kostnadsutveckling i än i utlandet, ökad tillväxt i industrin samt en förbättring av bytesbalansunderskottet. Det är i fråga om skatteuppgörelsen och inflationsutvecklingen också värt att notera att den reviderade finansplanen inte kommenterar att prisstegring en ligger betydligt över de 5,som indexregleringen av inkomstskatteskalan nu skall begränsas till. För den för indexregleringen relevanta - torde prisstegringarna komma att uppgå till 8 å , vilket skulle betyda en inte obetydlig automatisk skatteskärpning i förhållande till vad bibehållen indexreglering skulle ha inneburit. Det finns också anledning att vara pessimistisk angående inflationstakten 1983. Redan nu kan konstateras att producentpriserna stiger snabbare än konsumentpriserna vilket antyder att även prisökningarna i konsumentledet kan komma att accelerera. Risken för en stigande inflationstakt skall också ses mot bakgrund av budgetunderskottets stora finansieringsbehov med därav följande risk för ökad likvidisering av ekonomin. Socialdemokraterna tar den ekonomiska krisen till intäkt för att föreslå dels ytterligare försämringar av budgetbalansen, dels långtgående socialistiska lösningar. har socialdemokraterna i regeringsställning drivit en politik som försvagat marknadsekonomin och därigenom gradvis försämrat förutsättningarna för en fortsatt snabb ekonomisk tillväxt, fler arbetstillfällen och högre levnadsstandard. De ekonomiska problem som uppstått som en följd av denna politik används nu som motiv för att fortsätta utbyggnaden av den offentliga sektorn och för införandet av kollektiva löntagarfonder. Ett genomförande av dessa förslag skulle påskynda försvagningen av marknadsekonomin. Den socialdemokratiska ekonomiska politiken innebär i praktiken att budgetunderskottet nonchaleras. På område efter område har socialdemokraterna gått emot de borgerliga partiernas besparingsförslag och i stället förordat ökade utgifter. har socialdemokraterna sagt nej till besparingar (genomförda eller av regeringen beslutade) på nästan räknat på helår, vilket motsvarar en höjning av momsen . I stället har ökade utgifter för t. ex. barnomsorg, arbetsmarknadspolitik och stöd till krisbranscher förordats. I det socialdemokratiska krisprogrammet medges att socialdemokratisk politik kommer att leda till ett ökat budgetunderskott. Deras riksdagsmotioner talar samma språk. Miljard efter miljard skall satsas på offentliga investeringar - inte därför att de är räntabla utan för att ordna arbete. Följderna av den socialdemokratiska politiken finns även dokumenterad i den nämnda avstämningen av långtidsutredning. Alternativ lil i utredningen överensstämmer i allt väsentligt med den politik som socialdemokraterna har sagt sig vilja föra. Detta alternativ visar på ett utmärkt sätt effekterna på ekonomin, om den inhemska efterfrågan kraftigt stimuleras. Genom att den offentliga sektorns utgifter ökas i syfte att upprätthålla en full sysselsättning trängs den konkurrensutsatta sektorn tillbaka och förmår inte expandera. Det redan alltför höga skattetrycket gör det inte möjligt att finansiera den offentliga utgiftstillväxten med skattehöjningar, utan budget 2 1981/82. underskottet förstoras ytterligare. I ett sådant läge är risken uppenbar att den offentliga sektorn blir löneledande och att kraftiga lönehöjningar drivs fram. Sådana lönekostnadshöjningar leder till att konkurrenskraften försämras och lönsamheten samt soliditeten i industrin förvärras. Därmed blir den inhemska inflationstakten högre än i omvärlden. Industrin kan inte vinna marknadsandelar på exportmarknaden och på hemmamarknaden. Slutresultatet blir en fortsatt nedgång i industrisysselsättningen. Produktionstillväxten hålls uppe av den inhemska efterfrågan, och därmed växer bytesbalansunderskottet kraftigt. På kort sikt kommer sysselsättningen enligt socialdemokraternas expansionistiska alternativ att öka. Men detta sker till priset av att andra balansbrister förvärras. Budget- och bytesbalansunderskotten växer. Inflationen och ränteläget drivs upp. Denna politik innebär en utvecklingsväg för svensk ekonomi som i flera avseenden påminner om utvecklingen i samband med den s. k. överbryggningspolitiken. En skillnad är att den sätts in i ett läge med större balansbrister. Vi skulle få en upprepning av tidigare misstag. Socialdemokraterna bortser från att den växande utlandsskulden måste betalas och att den måste betalas av dem som arbetar i produktionen. De löften om ökad konsumtion som socialdemokraterna utlovar kommer att leda till krav på höjda skatter. lånar vi utomlands för att kunna trygga sysselsättningen och hålla reallönerna på en hög nivå utan att spara på de offentliga utgifterna i motsvarande grad. Denna politik kan inte fortsätta i längden. När vi bestämmer oss för att dra ner på upplåningen, måste det gå ut över antingen löntagarnas realinkomster efter skatt eller de offentliga utgifterna. Någon annan utväg finns inte. Den socialdemokratiska utgiftspolitiken kommer att få starkt negativa effekter på kreditmarknaden därför att budgetunderskottet tillåts öka snabbt från en redan alltför hög nivå, eller till en mycket hård åtstramning inom den konkurrensutsatta sektorn som en följd av de skatteökningar som krävs för att täcka utgiftsökningarna. För har socialdemokraterna föreslagit skatte- och avgiftsökningar på nästan (se tabell 3). Detta i kombination med införandet av löntagarfonder, som om de genomförs ökar skatten med ytterligare , kommer att få starkt negativa effekter på svenskt näringsliv. Det finns ingen skatt som inte direkt eller indirekt negativt påverkar företagens kostnadsläge. Av detta följer att alla tänkbara skattehöjningar dämpar tillväxten i den konkurrensutsatta sektorn. problem är att arbetskraftskostnaderna är alltför höga för att värt näringsliv skall kunna återvinna förlorade marknadsandelar. De socialdemokratiska skatteökningarna skulle förvärra situationen. Socialdemokraterna utgår från föråldrade föreställningar i sitt ekonomiskpolitiska tänkande. De handlar som om det inte existerade ett klart samband Tabell 3 Socialdemokraternas skattehöjningsförslag Mervärdeskatten höjs från 17,7 till 19% + 3 000 milj. kr. En s. k. allmän löneavgift införs samt tas ut Delpensionsavgiften höjs med 0,till 0, Arbetsgivaravgiften för arbetslöshetsförsäkringen höjs Skogsvårdavgiften höjs med för helåret 0, Beskattning av övervinster i vattenkraftverk Skatt på videoutrustning () Skatt på ljud- och videokassetter Urholkat inflationsskydd i skatteskalan Begränsning av rätten till underskottsavdrag Avgift för uppbörd av skatt Miljöavgifter, avgifter för tillståndsgivning och kontroll, 14 725 milj. kr. mellan inflation och en långsiktigt stegrad arbetslöshet. När de tror att vår ekonomiska kris kan övervinnas genom en ökning av de offentliga utgifterna, bygger de på ekonomiska teorier som är tillämpbara i dagens industriländer. utgör ett exempel på vad som händer när föråldrad ekonomisk teori tillämpas ekonomiska verklighet. I tillämpas i praktiken det socialdemokratiska krisprogrammet. Resultatet är mycket negativt för den franska ekonomin trots att utgångsläge i jämförelse med övriga har varit gott. Som tidigare nämnts har budgetunderskottet, inflationen och sysselsättningsläget starkt försämrats i . Detta blir resultatet om den ekonomiska krisen skall övervinnas med offentliga satsningar som socialdemokraterna föreslår i . Det är viktigt att slå fast att socialdemokraternas förordande av en expansiv politik innebär att de nödvändiga anpassningsåtgärderna skjuts och att marknadsekonomin allvarligt försvagas. De problem som svensk ekonomi brottas med kommer med en sådan politik att bli större och kräva än större och mer drastiska ingrepp och åtgärder . Moderata samlingspartiet vill inte medverka till en sådan ansvarslös och lättsinnig politik. har kreditpolitiken främst fått inriktas på att hålla tillbaka den ökning av likviditeten i ekonomin som de växande underskotten i statens budget ger upphov till. Trots strävan att öka statens upplåning utanför bankväsendet kunde dock en fortsatt kraftig likvidisering av ekonomin inte undvikas. Penningmängden växte med . Att statens upplåning kommer att bereda problem även 1982 framgår av den i den reviderade finansplanen intagna planen för budgetunderskottets finansiering. Upplåningen från allmänheten avses stiga från till ca . Av det senare beloppet beräknas bli placerade i särskilda obligationsfonder, som skall introduceras . Från många synpunkter vore det önskvärt att statsobligationer i ökad utsträckning kunde placeras direkt hos allmänheten. Att man skulle hinna tillföra nyinrättade obligationsfonder lika mycket som allmänheten totalt tillhandahållit per helår förefaller dock inte sannolikt. För det skulle krävas betydande skatteförmåner, men förslag om sådana har inte framlagts. Alternativet är en höjning av räntenivån på statens upplåning. Trots antagandet om en kraftigt ökad statsupplåning hos allmänheten beräknas upplåningen inom banksektorn ligga kvar på en mycket hög nivå. Därmed fortsätter snedvridningen av bankernas verksamhet. Dessa har tvingats avdela huvuddelen av sin inlåningsökning för att finansiera statsskulden. Detta har hämmat affärsbankerna i utövandet av deras traditionella uppgift att förse näringslivet med krediter. Denna återhållande effekt accentueras i en uppåtgående konjunktur, då näringslivets behov av krediter kan förväntas öka. Även statens upplåning i kapitalmarknadsinstituten försämrar näringslivets finansieringsmöjligheter. För att inte budgetunderskottets finansiering skall försvåra näringslivets investeringar, måste finanspolitiken stramas åt genom ytterligare besparingar på budgetens utgiftssida. Även med regeringens optimistiska antagande beträffande statens upplåning hos allmänheten växer penningmängden med 11 . Om moderata samlingspartiet får rätt i sin bedömning att en större del måste placeras hos bankerna, blir penningmängdens ökning minst lika stor som 1981. Detta verkar naturligtvis uppdrivande på inflationstakten. I motion 1981/82: 2018 påpekade moderata samlingspartiet att den låga kreditefterfrågan från företag och hushåll medfört en normalisering av marknaden, vilken borde utnyttjas för att avskaffa vissa existerande regleringar. och gjorde med anledning av den moderata motionen ett tillkännagivande till regeringen, enligt vilket möjligheterna att återinföra marknadsprinciper i kreditpolitiken borde tillvaratas. Trots detta har regeringen beslutat förlänga regleringen av bankernas utlåningsräntor. Detta ställningstagande strider för det första mot föreskriften att lagstiftningen om räntereglering får tillämpas endast i verkliga krislägen. För det andra går det i motsatt riktning mot vad uttalat. Enligt moderata samlingspartiets mening är likviditetskvoterna överspelade som styrinstrument. De har i praktiken utnyttjats för att tvinga på bankerna statsobligationer. Men denna utveckling är från penningmängdssynpunkt inte önskvärd. När likviditetskvoterna nu i vissa fall slagit i taket på , bör denna regleringsform slopas.