mot · G502790 · 1982-01-21 00:00:00 — Minskad användning av salt vid vinterväghållning Användningen av salt som halkbekämpningsmedel vid vinterväghållningen har alltmer kommit att framstå som en såväl miljömässig som sanitär olägenhet. Skadeverkningarna kan i huvudsak hänföras till följande områden. Saltkoncentrationen i snö och smältvatten plogas eller rinner ut till vägbanans kanter, ger skador på träd eller annan växtlighet inkl. jordbruksgrödor, som genom sitt rotsystem tar upp smältvattnet. Exempel på att t. ex. träd i alléer skadats eller dött dokumenteras från flera håll. Det salthaltiga smältvattnet förstör långsamt men säkert dagvattenledningar av cement eller glaserat material. Vattnet följer ledningar och vattendrag och mynnar ut i sjöar och kustvatten med den skada det där kan medföra. Gång- och cykeltrafikanter skadar skor och kläder. Golven i våra bostäder eller andra lokaler tar skada av salt som förs med skor eller på annat sätt. Hundar och andra djur, som kommer i beröring med saltet, åsamkas mycket lidande. Den materiella förstörelsen genom rostbildning på våra fordon som en följd av saltpåverkan är av mycket stor omfattning. Saltet i förening med dubbdäck ger stor skadeverkan på vägbanor av asfalt och betong. Flera områden kan beröras. Saltanvändningens negativa inverkan på den totala miljön är således betydande. I vissa fall kan skadorna vara svåra att värdera i pengar kortsiktigt, men de måste ägnas skärpt uppmärksamhet för en långsiktig bedömning. Saltning sker ofta på snöunderlag och ger då upphov till en mycket otrevlig modd som ur trafiksynpunkt kan vara farligare än ett underlag som inte saltats. Vid viss temperatur kan en saltad vägbana ge upphov till större halka än osaltad. Argumenten från väghållningsskyldiga för användning av salt är att det är det billigaste och effektivaste sättet att bekämpa halkan och att väghållaren har skyldighet att åtgärda halka. Denna skyldighet regleras beträffande de allmänna vägarna i väglagen och inom stadsplanelagt område av den kommunala renhållningslagen och allmänna ordningsstadgan. Den nämnda skyldigheten skall inte ifrågasättas, men graden av halkbekämpande åtgärder eller sättet för åtgärden kan diskuteras. Vid färd i vinterväglag med halka eller halkrisk, måste vi som trafikanter rimligen acceptera att färdas med större försiktighet. Skyldigheten för väghållaren att åtgärda halka kan inte hårdras så att varje halkrisk skall elimineras. För bilisterna borde det vara en självklarhet att särskilt ha en fullgod däckutrustning och att anpassa hastigheten efter väglaget. Detta är dessutom en laglig skyldighet för trafikanten. Vad beträffar sättet för den halkbekämpning som bedöms nödvändig och rimlig kan konstateras att salt används i alldeles för stor omfattning. Vid vissa temperaturförhållanden eller på speciella trafikplatser finns kanske inget godtagbart alternativ om rimliga krav på trafiksäkerhet skall kunna tillgodoses. Vi är emellertid av den uppfattningen att det i de allra flesta fall är möjligt att tekniskt få en fullgod halkbekämpning med lämplig grus/ singelblandning. För att förhindra genomfrysning av gruslagren, bör andra möjligheter än inblandning av salt prövas. Även om användning av grus/skulle ställa sig dyrare än salt, måste vi ställa denna kostnad i relation till de stora vinster vi kan göra genom att undvika skadorna av saltspridningen. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att begär att regeringen vidtar nödiga åtgärder för att kraftigt minska användningen av salt för halkbekämpning på gator och vägar.