mot · G60229 · 1982-10-18 00:00:00 — m. fl. Justitieombudsmännens ämbetsberättelse (redog. 1982/83:1) I hade vanan att lägga justitieombudsmännens ämbetsberättelse till handlingarna under tystnad. har berättelsen dock föranlett kommentarer och motioner. Såvitt vi kunnat bedöma har det varit av värde att på detta sätt vidga den offentliga diskussionen kring rättsproblemen. Detta ligger i linje med initiativ som ombudsmännen själva tagit för att informera om och belysa JO-funktionen. Det finns flera goda skäl varför bör uppmärksamma och granska sina ombudsmäns berättelse. Erinringar och kritik från JO i skilda ärenden kan sålunda ge den lagstiftande församlingen skäl till frågan huruvida sådana missförhållanden råder inom ett myndighetsområde, att initiativ bör tas av lagstiftaren i form av lagändring, förtydligande uttalanden eller skärpt övervakning. Även om JO:s bedömningar i de enskilda fallen aldrig kan överprövas, kan för den skull ha anledning att uttala synpunkter och meningar särskilt som enskilda ärenden ofta kan aktualisera betydelsefulla principproblem. Själva formen för handläggning av berättelsen, sådan den förutsågs grundlag, förutsätter möjligheten av en sakdiskussion i utskott och kammare. Slutligen tjänar kommentarer och diskussion kring berättelsen syftet att öka intresset kring densamma och de frågor den aktualiserar. Det kan knappast vara särskilt stimulerande för ombudsmännen eller uppmuntrande för allmänheten, ifall JO-arbetet skulle omges med total tystnad i . Föreliggande ämbetsberättelse ger i själva verket anledning till en rad synpunkter, av vilka de enligt vår mening viktigaste redovisas nedan. I ett flertal fall har JO bedömt klagomål över omhändertaganden enligt LTO och LOB. Vad som därvid framkommit ger anledning till allvarliga tvivel på, huruvida i synnerhet LTO är en ur rätttssäkerhetssynpunkt lämplig lag. kommunisterna var det enda av riksdagspartierna som vid införandet av LTO inte ansåg sig kunna acceptera den. De i JO-berättelsen redovisade fallen, liksom en rad tidigare kända och uppmärksammade fall, visar enligt vår mening klart att dessa tvivel varit berättigade. Tillämpningen av lagen går uppenbarligen utöver både vad som varit lagstiftarnas ursprungliga mening och vad som bör accepteras, då det gäller personlig integritet i ett rättssamhälle. Lagen har uppmuntrat till en allmän löslighet i omhändertagandepraxis, och den har blivit just det batteri av slaskparagrafer som kritikerna vid införandet befarade. Detta ger enligt vår mening anledning uttala att LTO bör ersättas med en stramare och ur rättssäkerhetssynpunkt bättre lagstiftning. I de senare årens ämbetsberättelser har grava anmärkningar mot sociala myndigheter riktats, och årets berättelse utgör i detta avseende inget undantag. Kritiken berör här inte endast konkreta fall utan också sättet i allmänhet att behandla ärenden inom barna- och ungdomsvården. I själva verket ger JO-granskningar under en följd av år bilden av vad som närmast kan karakteriseras som ett sönderfall inom myndighetsutövningen på viktiga socialpolitiska områden. Man får intrycket att den sociala och ekonomiska krisen i samhället även kommit att spegla sig i tilltagande likgiltighet inför sociala och mänskliga problem samt i bristande ambition från många socialförvaltningars sida att leva upp till sina skyldigheter. Sammanställer man detta med andra kända, ehuru i årsberättelserna ej redovisade anmälningar, finner man att olika socialförvaltningar i en uppseendeväckande utsträckning sviker sina grundläggande skyldigheter, då det gäller t. ex. vårdnadsärenden, sättet att hantera umgängesvägran, stöd åt sökande föräldrar i problemsituationer m. m. Bilden är ganska tydlig: det råder ett allt större avstånd mellan vad lagstiftningen syftat till och den alltmer godtyckliga och upplösta praxis, som växt fram på den kommunala nivån. Detta talar för att riksdag och regering på ett långt kraftfullare sätt än borde utforma uppföljning och granskning av den samhälleliga verksamheten på det nämnda området. Konstaterandet har relevans inte bara för socialförvaltningarna utan i många fall också för domstolarna. Ett fall från aktualiserar de praktiska villkoren kring den politiska mötesfriheten. Fallet visar i hur hög grad polis och andra lokala myndigheter kan anse sig ha rätt att ingripa i och reglera rätten att hålla möten. Av den aktuella händelsen framgår hur myndigheter gått långt utöver den rena ordningsuppgift som åvilar dem och i realiteten ingripit med kraftiga begränsningar i själva rätten att anordna möten. Så mycket mer uppseendeväckande är detta, som begränsningarna enbart riktar sig mot politiska möten. Detta är en tendens som har kunnat iakttas i en serie fall under den avslutade valrörelsen. Myndigheter uppställer villkor eller ingriper på ett sätt som verkar direkt hindrande eller avskräckande på offentlig politisk verksamhet. Det förefaller finnas en medveten strävan att tränga bort politiska inslag från gatuliv och offentliga institutioners mark. Bakom detta ligger uppenbarligen synsättet att politik är ett störande inslag, som bör begränsas i förhållande till kommersiella eller liknande verksamheter. Förekomsten av sådana attityder borde uppmana de grundlagsvårdande organen till uppmärksamhet. Det mest uppseendeväckande inslaget i årets ämbetsberättelse är otvivelaktigt justitieombudsmannen initiativ till granskning av praxis vid handläggningen av ansökningar om abort efter 18:e havandeskapsveckan. Denna fråga har en speciell politisk dimension till följd av den fortlöpande kampanjen mot rådande liberala abortlagstiftning och den utvärdering därav som beslutat. De av JO här gjorda bedömningarna av praxis - vilka sägs ha tillkommit med anledning av vissa artiklar i pressen - utgör, även ifall så inte varit avsikten, ett stöd för de intressen som önskar en restriktivare abortlagstiftning. Det är därför av stor vikt att uppmärksammar och granskar ombudsmannens resonemang och slutsatser. Ombudsmannens ståndpunkt är i korthet följande. Abort senare än efter konceptionen skall enligt lagen beviljas endast vid synnerliga skäl. Av det hundratal ansökningar, vilka inkommer till , beviljas flertalet. Enligt ombudsmannen är detta oförenligt med den restriktiva betydelse som ligger i begreppet synnerliga skäl. Ombudsmannens resonemang är enligt vår mening inte hållbart i sin juridiska logik. Det innebär tvärtom en missuppfattning av det faktiska innehållet i begreppet synnerliga skäl och lagstiftarens avsikt därmed. Ombudsmannens ståndpunkt innebär att, av de till inkomna ansökningarna, regelmässigt bara en mindre del bort bifallas och att lagtextens krav på synnerliga skäl skulle tala för detta. En sådan ståndpunkt är orimlig av bl. a. tre olika skäl. För det första är propositionen mellan antalet avgivna och antalet bifallna ansökningar över huvud inte relevant för att bedöma om praxis är i enlighet med lagens avsikt. Ansökningarna till berör redan i sig själv en mycket liten och mycket speciell grupp av fall. Skall man bedöma praxis med ledning av statistiska proportioner, borde det ske i förhållande till det totala antalet abortfall eller eventuellt det totala antalet graviditeter. Det framgår ju då tydligt hur sällsynta ansökningar om sen abort i själva verket är. För det andra skulle en fixering vid en statistisk proportion innebära att praxis ständigt växlade. Man kan ju nämligen inte förutse vare sig antalet ansökningar eller ansökningsfallens art. För det tredje - och detta är givetvis avgörande - är begreppet synnerliga skäl över huvud inte knutet till några matematiska proportioner. Det har och kan endast ha anknytning till de i varje särskilt fall rådande skälen och omständigheterna. Ingenting hindrar sålunda att i princip samtliga ansökningsfall kan utgöra exempel på sådana skäl som är synnerliga. Sådana skäl föreligger helt enkelt i de fall där havandeskapets fullbordan skulle medföra grava belastningar för kvinnan. Givetvis kan sådana fall utgöra flertalet inom den lilla kategorin ansökningsfall. Det är sålunda tydligt att.ombudsmannens bedömning grundar sig på ett resonemang som i högsta grad går att bestrida. bör med tanke på abortfrågans vikt som sin mening klargöra att den inte delar ombudsmannens slutsatser i saken. Mot bakgrund av ovanstående yrkas att vid sin granskning av justitieombudsmännens ämbetsberättelse beaktar vad som anförts i motionen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)