mot · G5022435 · 1982-04-16 00:00:00 — av m. fl. Åtgärder mot försurningen (prop. 1981/82:151) Försurningen är ett av vår tids största miljöproblem. Dess utbredning och ständigt pågående förstärkning är djupt oroande för framtiden. Försurningen innebär sådana vittgående förändringar att de leder till förödande lokala ekologiska konsekvenser, som efter hand blir märkbara också i större sammanhang. Genom exempelvis kalkning kan skeendet marginellt fördröjas. För att förebygga och stoppa försurningsprocessen behövs dock andra och massiva insatser. Försurningen är en följd av mänsklig verksamhet. Människan har påverkat svavlets kretslopp och förändrat den balans som bestått . Denna förändring har till väsentlig del skett under en under loppet av . Atmosfären, som är den känsligaste delen i svavlets kretslopp, har fått sitt svavelinnehåll fördubblat under denna tidsrymd. Detta är på väg att medföra en förändring av svavlets kretslopp så att atmosfärens svavel i allt större mängder går från kontinenterna till havet, i stället för tvärtom. Försurningen beror på en lång rad faktorer. Den är i viss omfattning en naturlig företeelse i vårt klimat, där ständigt en urlakning av de baser som finns i marken äger rum. Den mänskliga påverkan visar sig på en mängd sätt. De synnerligen omfattande utsläppen från förbränning av fossila bränslen är en dominerande faktor. Därtill kommer påverkan genom markanvändningen. Övergång från jordbruk till skogsbruk och från lövskog till barrskog bidrar starkt till försurningen. Utdikning och kalavverkningar ger sitt bidrag genom att vattnets uppehållstid i marken minskar. Det är nödvändigt att svavelutsläppen minskar och att detta måste ske snabbt. Detta är både en nationell och en internationell uppgift. Men även om en drastisk minskning kan genomföras är det därmed inte avgjort att naturens egna återställande krafter kan reparera den oöverblickbara skada som uppstått. Det är inte ens säkert att detta är möjligt att åstadkomma inom överblickbar tid, även om ett totalstopp för svavelutsläpp kunde genomföras. Det räcker med andra ord inte att angripa problemet bara genom en minskning av svavelutsläppen i vårt eget land och i andra länder. Vad som krävs är också att den positivt förebyggande effekt på försurningen som en förnuftig markanvändning för med sig erkänns och utnyttjas. Situationen är så allvarlig att alla åtgärder som kan minska problemen och skadorna måste tas med i kampen mot försurningen. Oroande är att de instrument som bestämmer markanvändningen nu visar sig direkt förstärka försurningseffekten. Skogsvårdslagen i sin nuvarande utformning och tillämpning inriktar markanvändningen på ensidiga barrskogar som direkt motverkar ansträngningarna att bekämpa försurningen. Den innebär också att lövskog som kan förebygga försurningen i stort skall utrotas. Efter gammal barskog är markens pH-värde lågt. Lövet som då utgör naturens eget sätt att återställa balansen har basisk effekt och höjer pH-värdet. Vill man motverka försurningen är ökad lövinblandning värdefullt. Det är ett sätt att hjälpa naturens egna reparerande krafter och en logisk följd av ett brett program mot försurningen. Det kan inte vara rimligt att modernt skogsbruk inrymmer sådana inslag att de problem förstärks som man med andra åtgärder nu gör stora ansträngningar för att bemästra. Det måste vara möjligt att i områden med kraftigt markerade försurningsproblem kunna utnyttja lövskogen som buffert som hagmarker bibehålls utan inplantering av barrskog. Med stöd av ovanstående hemställs att hos regeringen begär en skyndsam översyn av möjlig heterna att utnyttja lövskogen som ett aktivt instrument i kampen mot försurningen. () () (c) () ()