mot · G5022161 · 1982-02-16 00:00:00 — Hälso- och sjukvårdslag, m. m. 1981/82:97) Regeringens förslag till ny hälso- och sjukvårdslag utgör ett väsentligt framsteg i förhållande till den produkt den s. k. hälso- och sjukvårdsutredningen presterade. Det märks att det är en jurist som fått ansvaret för utformningen av lagförslaget, både med avseende på common sense och formell stringens. Icke desto mindre måste man konstatera att själva konstruktionen av lagen som en s. k. ramlag visserligen lämnar ökade möjligheter till lokalt motiverade improvisationer, men å andra sidan minskar rättssäkerheten både för patienterna och de i sjukvården verksamma. Uppenbart är att denna lag därför, totalt sett, måste betraktas som en eftergift för landstingen och landstingsförbundet, där staten och de enskilda står som förlorare. Det är under sådana förhållanden ofrånkomligt att återge som statligt kontrollorgan den makt och myndighet, som medicinalstyrelsen en gång hade. Härför erfordras dels klara besked i lagstiftningen, dels - och icke minst - ökad kompetens inom . Denna kompetens finns i form av styrelsens vetenskapliga råd, men den har i allt mindre utsträckning kommit att utnyttjas. Här måste en radikal ändring ske. Antalet medlemmar av det vetenskapliga rådet har kraftigt ökat, medan sysselsättningsgraden bland de utsedda torde ha nedgått. Det vore skäl att bland myllret av råd utse en begränsad men effektiv arbetsstyrka med uppgift att företräda kvalitetsaspekten inom den svenska hälso- och sjukvården, såväl inom styrelsen som genom inspektionsverksamhet. På decentraliseringen av ansvaret för den svenska sjukvården kan man lägga två diametralt motsatta synpunkter. Å ena sidan är det obestridligt att staten har visat sig missköta sitt ansvar för sinnessjukvården och demonstrerat sitt bristande intresse för att svara för undervisnings- och forskningssjukhusen i landet. Åtminstone i det första hänseendet har landstingen visat ett bättre handlag. Det är uppenbart att när det gäller den vanliga sjukvården så har landsting och kommuner en mera direkt upplevelse av de aktuella problemen och en större villighet att tillgodose medborgarnas önskemål. (Ett undantag härvidlag utgör dock vår största landstingskommun, där den starka teknokratin manövrerat ut de förtroendevalda.) På den andra sidan står emellertid den uppenbara tendensen, och risken, att förvandlas till en, av hjälpligt sammanhållen, federation av två dussin landstingskommuner, envar sin egen lilla stat i staten, också när det gäller personalrekryteringen. Medan det för inte så förfärligt länge sedan var så, att hela var en gemensam arbetsmarknad för läkare, varigenom det bl. a. blev möjligt för välutbildade läkare vid undervisningssjukhusen att söka och erhålla överläkartjänster vid landsorts-lasaretten och därigenom förmedla en levande kontakt mellan centrum och periferi i fråga om vetenskaplig utveckling och nya metoder, håller med nuvarande utveckling varje landstingsområde på att bli en sluten befordringsenhet, ett medicinskt stiftsband, som predestinerar för inavel och stillastående. Undervisningssjukhusens värld riskerar på så sätt, sekundärt, att också bli en sluten enhet, där befordringsgången proppas igen och möjligheterna att ta till vara och satsa på unga, friska krafter i motsvarande mån begränsas. Den nye AT-läkaren av ser fram mot en livslång verksamhet i det landsting han eller hon blivit tilldelad. Mekanismen i denna utveckling är knuten till två förhållanden. Det ena är att man separerat överläkare- och klinikchefsbegreppen. Det andra är att utnämningsrätten till de ledande medicinska befattningarna flyttats från regeringen till landstingen. Genom att ha flera överläkare på samma klinik och låta klinikchefsskapet tilldelas en av de befintliga överläkarna, minskas lusten och lockelsen för välmeriterade sökande från andra håll att söka ledigförklarade överläkartjänster, eftersom de vanligen inte kan räkna på att få ett egentligt ledningsansvar för hela kliniken. Man har därför kunnat iaktta, hur kvalitén på de sökande till överläkartjänster även vid stora centrallasarett gått ned. Medan förslag til) överläkartjänster gjordes upp inom medicinalstyrelsen efter hörande av vederbörliga vetenskapliga råd, vilket garanterade kvalitet och rättssäkenhet, var strävandena från landstingshåll att öka antalet förslagsrum, att ta bort graderingen och att överta utnämningsrätten - allt i syfte att möjliggöra godtycke och favorisering av lokala kandidater. I propositionen hänvisas till pågående utredning om behörighets- och tillsättningsbestämmelser och det anges att man avser att avskaffa överläkartjänsterna. Den föreslagna lagens 14 och 16 §§ skulle därför endast vara provisoriska. Enligt min mening bör därför - i landets, om än icke i landstingens, intresse - lagstiftningen återge och regeringen ansvaret för att läkarna i överordnad ställning kommer att tillsättas på lika villkor för hela befolkningen, i enlighet med ordalydelsen i den föreslagna lagens 2 §. I övrigt vill jag från en genomgång av propositionstexten göra följande kommentarer: Lagförslaget 1 §: I begreppet sjukdomar och skador ingår varken mödravård, förlossningsvård eller abortverksamhet. Graviditet är ingen sjukdom eller skada. Den usla nysvenska, som s. k. språkexperter numera presterar, gör tyvärr att vissa paragrafer framstår som närmast groteska plattityder, t. ex. 13 §, medan det malplacerade bruket av den obestämda artikeln en i 14 § lätt kan medföra missuppfattningar genom förväxling med räkneordet en. Lagtexten behöver därför rent formellt överses av utskottet. Vad så föredragande statsrådets egna ställningstaganden beträffar finns utrymme för vissa frågetecken och kommentarer. Å ena sidan (s. 27) anföres att den som har det mest akuta behovet av vård skall ges företräde. Å andra sidan framhålles (s. 114) att möjligheterna att få vård inte får påverkas av bl. a. sjukdomens art och varaktighet. Det är uppenbart att dessa uttalanden inte kan förenas, vilket lagrådet även synes ha insett. Jag delar den på s. 27 uttryckta uppfattningen, och kan i det sammanhanget inte underlåta att uttala min oro för den politik huvudmännen f. n. bedriver, som går ut på att speciellt reducera resurserna för akutsjukvården i landet. Det är en åtgärd, som främst drabbar de äldre medborgarna bland oss. Grunden för en riktig utveckling av samhällets hälso- och sjukvård har varit erfarna läkares observationer om hälsotillståndet och sjukligheten i befolkningen och dess förändringar över tiden. Väsentliga dokument har därvidlag varit provinsialläkarnas och lasarettsläkarnas ämbetsberättelser och årsrapporter, inte minst de reflexioner kring sina iakttagelser som dessa läkare gjort. Sedan det stora datoriseringsraseriet utbröt i vårt land har, i varje fall för sjukhusens del, årsberättelserna i det närmaste gått förlorade: materialet bearbetas inte lokalt utan centralt och blir inte färdigt förrän det förlorat allt intresse för vederbörande. Jag har gång på gång försökt intressera för att se till att vi åter får tillgång till aktuella bokslut från landets sjukhus, men naturligtvis utan framgång. På s. 93 i propositionen finns några resignerade rader från föredraganden i detta stycke: hon har inhämtat att landstingsförbundet vänligen har för avsikt att medverka till att får tillgång till sådan statistik som gör det möjligt att följa och analysera hälso- och sjukvårdsutvecklingen. Kan statens kapitulation för mot-staten uttryckas mera hjälplöst? Enligt min mening bör kommenterade årsberättelser från sjukhusets kliniker tillställas . Jag vill uttrycka min uppskattning av föredragandens kommentarer till 3 § på s. 150. En patient har både rätt till, och rätt att avstå från att utnyttja, samhällets sjukvård. Vården är dock inte ovillkorlig: patienten måste acceptera spelreglerna. Vården är en (huvudsakligen) av andra medborgare betald förmån, rätten är ett erbjudande, men med ett villkor om samarbete, och inte obstruktion. Så uppfattas saken också naturligtvis i de allra flesta fall, från båda sidor. S/ä/vbestämmandet innebär icke bestämmande över resurser som andra tillhandahåller. Avslutningsvis några ord om informationen inom sjukvården. Det finns åtskillig information, som inte gäller patientens hälsotillstånd och behandlingsmetoderna. (Jag skulle nog gärna sett att man i 3 § skrivit undersöknings- och behandlingsmetoder. Ofta är patienter mera frågande inför undersökningsmetoderna än inför behandlingen.) Demokratiseringen inom sjukvården har på sina ställen lett till att varken patienter eller anhöriga i myllret av personal i slängiga vita överdragskläder kan skilja på läkare, sjuksköterskor och biträdespersonal - ja, inom psykiatrin till äventyrs inte heller mellan läkare och patienter i träskor, jeans och tröjor. Eftersom arten av ansvar och rätten att ge upplysningar faktiskt sammanhänger med vederbörande personals befattning i verksamheten borde det vara rimligt att detta skulle kunna framgå på ett lättfattligt sätt. Små namnskyltar som inte kan läsas på avstånd är till ringa nytta, påklistrade etiketter av typen eller är inte mycket bättre. En återgång till ordnad klädsel och något system för utmärkande av ansvarsförhållanden kanske borde övervägas. Det bör ankomma på utskottet att utarbeta erforderliga författningsregler. Mot bakgrund av det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen uttalas om a) ett förstärkt inflytande för vetenskapliga råd, b) ett förbättrat tillsättningsförfarande för överläkare-klinikchefer, c) prioriteringen av vården av akut sjuka, d) återinförande av kommenterade årsberättelser från sjukhusen till , 2. att beslutar att a) i 1 § ordet havandeskap, inskjuts före sjukdomar och skador, b) i 3 § orden undersöknings- och inskjuts före behandlingsmetoder, c) 13 § får en något mindre infantil utformning, d) den obestämda artikeln en framför läkare i 14 § utgår. G. () i