mot · G502180 · 1982-01-13 00:00:00 — Motion 1981/82:180 Rationalisering av det statliga utredningsväsendet Varje riksdagsman, som har motionerat, vet att de allra flesta motioner blir avstyrkta av utskotten. Förra väcktes ca 2 500 motioner, och det skulle förvåna om mer än något hundratal av dessa lyckades vinna bifall. Emellanåt avstyrks motioner därför att utskottet inte delar motionärernas uppfattning. I ett mycket stort antal fall motiveras avstyrkandet däremot av att frågan redan är föremål för utredning. Av årets kommittéberättelse framgår att f. n. 273 kommittéer är i verksamhet. Flertalet av dessa består av ett relativt stort antal ledamöter, sakkunniga och experter samt ett större eller mindre sekretariat. Åtskilliga kommittéer har varit i verksamhet , och deras produkter i form av betänkanden är många, digra och tunga - emellanåt övertunga - att hantera och studera. De 379 kommittéer (av vilka 106 avslutat sin verksamhet), som förtecknats i årets kommittéberättelse, förefaller att ha dragit en kostnad av ca 230 milj. kr. Av den erfarenhet jag förvärvat som ledamot av mer än ett halvt dussin statliga utredningar och som ensamutredare har jag tvingats dra den slutsatsen att de större kommittéerna är ganska ineffektiva inrättningar, som alltför ofta fördröjer framtagandet av ett för beslut tillräckligt, relevant underlag. Såvitt jag förstår skulle en bättre effektivitet till väsentligt reducerade kostnader i många fall uppnås genom användning av heltidsarbetande enmansutredare (eller arbetande kommittéordförande) med tidsbestämda utredningsuppdrag, kanske också med fastställda normer för betänkandenas sidantal. Först i begränsningen visar sig mästaren, som så vist sade. För jämnt vidtog den dåvarande finansministern, . , drastiska åtgärder för att begränsa det kostnadskrävande kommittéväsendet. Av 162 befintliga kommittéer lät regeringen upplösa (eller tvinga till avslutning ) 70 stycken; 47 stycken fick högst på sig att avsluta sin verksamhet; i 19 förklarades arbetet vilande och fick ej återupptas utan regeringens medgivande. Endast 26 kommittéer fick tillstånd att fortsätta sitt arbete utan begränsning av tiden. Av de 225 utredningar, som varit i verksamhet , hade 63 redan avslutat sin verksamhet innan slog till. Detta tyder på att genomsnittstiden för en kommitté både 1922 och 1981 var . Såvitt jag förstår är tidpunkten nu inne att på nytt handla i anda. Kommittéerna borde kunna bantas personellt och tillhållas att inom viss föreskriven tid leverera klart, kort och redigt skrivna betänkanden utan onödiga upprepningar i texten och med preciserade (eventuellt också alternativa) förslag till åtgärder, därest sådana skulle befinnas nödvändiga och lämpliga. Självfallet skall därvid också bedömningen av förslagens sannolika samhällsekonomiska innebörd även på redovisas. I frågor av mera teknisk än politisk natur torde det för arbetets behöriga gång vara effektivast med en heltidsarbetande enmansutredare med ett för uppgiften friställt sekretariat med rätt att vid behov höra experter och med frågan förtrogna politiker. Endast i exceptionella fall borde en utredning behöva ta än ; borde normalt vara en riktpunkt. Inte heller skulle direktiven behöva vara så mångordiga och ta så att värka fram som ofta är fallet. Med hänvisning till det här anförda hemställer jag att måtte som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om nyttan av att nu drastiskt rationalisera utredningsväsendet. G. () i