mot · G5022352 · 1982-03-25 00:00:00 — Vi vill i detta sammanhang begränsa oss till att understryka vår principiella syn på arbetsmarknadspolitiken som ett medel för att stödja de regionalpolitiska målen. Arbetsmarknadspolitiken kan sägas bestå av två huvudfunktioner. En konjunkturpolitisk funktion som utvecklats ur kravet att hålla den öppna arbetslösheten nere i tider med sviktande allmän ekonomisk aktivitet. En strukturpåverkande funktion som utvecklats ur strävan att varaktigt stärka den enskildes möjligheter att få behålla ett förvärvsarbete. I detta syfte har utvecklats verksamheterna med platsförmedling, yrkesutbildning inom AMU, utbildnings- och stödinsatser för handikappade, anpassningstrygghet i anställningen m. m. I allt väsentligt ansvarar arbetsmarknadsverket för arbetsmarknadspolitikens båda huvudfunktioner. De skall därmed tryggas inom en given administrativ ram. Av detta följer att i den mån som kravet på stabiliseringspolitiskt motiverade insatser växer så minskar möjligheterna att upprätthålla och utveckla de strukturpåverkande aktiviteterna. En analys av den faktiska utvecklingen ger vid handen att kravet på stabiliseringspolitiska insatser inom arbetsmarknadspolitiken vuxit. Särskilt stora sådana bördor har lagts på arbetsmarknadsverket . Socialdemokraternas politik inriktas nu konsekvent på att bryta krisförloppet i svensk ekonomi genom ökad produktion och investeringar. Detta betyder att krisen skall lösas genom att allas vilja och förmåga till arbete skall tas till vara. Stora delar av de arbetskraftsresurser som står till förfogande för denna produktionsökning finns i de sysselsättningssvaga regionerna, inte minst inom de regionalpolitiska stödområdena. Här är arbetslösheten störst och sysselsättningsgraden lägst. Detta klargör att verkliga produktionsresurser, i form av outnyttjad arbetskraft, finns inom dessa områden. Våra möjligheter att varaktigt bryta krisförloppet i svensk ekonomi blir därför beroende av vår förmåga att tillvarata dessa resurser. Detta förhållande klargör också det ömsesidiga sambandet mellan arbetsmarknadspolitiken, den ekonomiska tillväxten och regionalpolitiken. Allt detta visar att stora krav kommer att ställas på en effektivt arbetande arbetsförmedling i vad avser såväl platsförmedling och arbetsförberedande åtgärder som delar i en samordnad politik för Arbete åt alla. Detta kräver att resurser som tidigare långa tider bundits i arbetet för att bekämpa konjunkturbetingad arbetslöshet kan frigöras. Detta blir i sin tur möjligt först i ett läge där den ekonomiska politiken fått en utformning som bättre än nu svarar mot övergripande stabiliseringspolitiska krav. En första förutsättning för en aktivering av arbetsmarknadspolitiken och därmed bättre regional balans blir därmed en ny politik för ekonomisk tillväxt. En grundläggande förutsättning för att vi skall kunna åstadkomma full sysselsättning och regional balans är att vi kommer ur det svaghetstillstånd som svensk industri har befunnit sig i . Industriinvesteringarna har sjunkit från en toppnivå på 14 300 milj. kr. till 11200 milj. kr. med en bottennivå på 9300 milj. kr. 1981 noterar vi fortsatt nedgång och räknar man nu med en ytterligare dämpning av industrins investeringsaktivitet. Industrisysselsättningen har minskat med omkring 90000 personer . har industrins produktionsvolym minskat med omkring 0,. minskade produktionsvolymen med ca 2,. För att åstadkomma en vändning krävs enligt vår uppfattning att ett brett handlingsprogram sätts in med åtgärder på många av politikens områden. Vi har redovisat ett sådant program i en rad socialdemokratiska partimotioner. Där presenteras insatser - utöver den på det industripolitiska området - inom bostadsbyggandet, på energi- och trafikområdet och inom den tekniska forskningens område. Sammantaget innebär programmen en kraftig stimulans av den svenska industrin. En omedelbar effekt av investeringsprogrammen kommer att vara en uppgång i efterfrågan i den svenska industrin. Det kommer i sin tur att leda till ett förbättrat kapacitetsutnyttjande, vilket är förutsättningen för ett lyft i industriinvesteringarna. kommer investeringsprogrammen att innebära ökad effektivitet i industrin och i infrastrukturen. Det kommer också att ge positivt utslag i bytesbalansen via såväl förbättrad konkurrenskraft hos industrin som minskat behov av import för bl. a. energiproduktion. Investeringsprogrammens genomförande kommer i sin tur att leda till ökad sysselsättning i industrin, och därmed läggs också grunden för en regional påverkan av sysselsättningstillfällen. Vi ser industripolitiken som ett viktigt instrument för att öka effektiviteten i näringslivet. Men för oss är industripolitiken också ett medel för att slå vakt om sysselsättningen och bevara den regionala balansen i utsatta regioner. Därmed inte sagt att de industripolitiska åtgärderna skall utnyttjas för en permanent subventionering av verksamhet som saknar långsiktig konkurrensförmåga. Det kan av samhällsekonomiska eller sociala skäl vara moti verat att temporärt stödja sådan verksamhet och därvid utnyttja just insatser som hör till den industripolitiska medelsarsenalen. Industripolitikens huvuduppgift är att med olika åtgärder lägga grunden för en industriell utveckling som på lång sikt främjar tillväxten av ett konkurrenskraftigt näringsliv. Omställnings- och anpassningsprocessen bör ske i former som är acceptabla med hänsyn till de människor som berörs. Den svenska industrin är utomordentligt starkt beroende av utvecklingen utomlands. Därav följer ett krav på ständig anpassning som innebär påfrestningar för de berörda. Delvis kan dessa svårigheter avhjälpas med arbetsmarknadspolitiska åtgärder, som är direkt riktade till de enskilda individerna. Men ofta krävs också industripolitiska åtgärder, som riktas till de aktuella företagen, för att påfrestningarna på enskilda människor inte skall bli oacceptabla. Vad som här sagts får inte uppfattas som ett försvar för en konservering av den befintliga industristrukturen. Vi menar tvärtom att fortgående och stora förändringar är i hög grad önskvärda. Vad man emellertid måste vara klart medveten om är att det vore orealistiskt att räkna med en så snabb tillväxt i framtidsbranscherna att produktionen i befintliga anläggningar i någon mer väsentlig utsträckning skall kunna ersättas av ny produktion . Vi står i inför uppgiften att, främst genom en industriell expansion, skapa de resurser som krävs för att sanera ekonomin och återvinna jämvikt i bytesbalansen. Kravet på industriell expansion kommer inte att kunna tillgodoses om befintliga anläggningar slås ut i snabb takt. Det finns bl. a. mot den bakgrunden anledning att varna för den negativa inställning till verksamheten inom basindustrin som ibland kommer till uttryck i den industripolitiska debatten. Vi vill från socialdemokratisk sida kraftigt understryka att basindustrin måste värnas. Vi har i inte råd att avstå från insatser för basindustrin med hänvisning till förhoppningar om att framtidsbranscherna snabbt skall växa fram som en ersättning. Ett av skälen till att basindustrin enligt vår uppfattning också i fortsättningen måste bli föremål för statligt stöd är inte enbart det att den svarar för en betydande del av industrins sysselsättning och produktion och då inte minst i regioner och på orter som har en i övrigt svag arbetsmarknad. Ett annat skäl är att viktiga delar av den övriga industrin, exempelvis inom verkstadssektorn, är i hög grad beroende av basindustrin. Den svenska verkstadsindustrin behöver en hemmamarknad av viss omfattning och med hög kompetens som beställare av ny teknik. En hemmamarknad kan också erbjuda möjligheter för verkstadsindustrin att bygga upp referensanläggningar. Om basindustrin går förlorad, försvagas därmed den grund på vilken verkstadsindustrin är uppbyggd. Ett tredje skäl till stor försiktighet med kategoriska dödförklaringar av den typ som basindustrin alltför ofta utsätts för, är att betydande områden inom de aktuella branscherna verkligen har goda utvecklingsmöjligheter. Självklart måste det statliga stödet till basnäringarna i hög grad inriktas på att ta vara på dessa möjligheter. I vår industripolitiska motion har vi starkt understrukit planeringens betydelse för den industriella utvecklingen. Enligt socialdemokratisk uppfattning har näringspolitiken en dubbel uppgift. Den skall å ena sidan stimulera ett effektivt utnyttjande av resurserna och utveckling av ny konkurrenskraftig industriproduktion. Den skall å andra sidan säkerställa att den nödvändiga omvandlingsprocessen genomförs i former som är godtagbara från sociala och regionala synpunkter. För att undvika att denna dubbla uppgift leder till svårlösta målkonflikter inför de industripolitiska besluten krävs en god handlingsberedskap. Utan en betydande framförhållning hamnar man lätt i situationer där handlingsfriheten är snävt begränsad och där man vid beslutet endast har att välja på att tillgodose antingen effektivitetsmål eller sociala mål. Med en industripolitisk planering, inriktad på flexibilitet och handlingsberedskap, har man helt andra möjligheter att fatta beslut som uppfyller både ekonomiska och sociala krav. Men den näringspolitiska planeringen har inte enbart till uppgift att stärka handlingsberedskapen. Den skall också vara ett medel för en ökad samverkan mellan samhället, de anställda och företagen i arbetet för att utveckla det svenska näringslivet. Planeringsprocessen skall utgöra en fortlöpande diskussion där olika parters önskemål och förslag förs fram och prövas. Ur den processen skall samhällets näringspolitiska insatser växa fram. Borgerlighetens syn på näringspolitiken präglas av uppfattningen att samhället och de anställda skall så långt möjligt undvika att direkt blanda sig i näringslivets utveckling. Något behov av en dialog mellan samhälle och företag finns därför knappast. Tanken att de anställda skulle påverka skötseln av företag och deras framtidsplanering är borgerligheten främmande. Därför har också den borgerliga regeringsperioden lett till ett förfall i den näringspolitiska planeringen. Någon meningsfull planering i form av kontakter mellan staten, de fackliga organisationerna och företagen har inte bedrivits. Statens egen kompetens på det näringspolitiska området har försvagats och planeringsresursema har successivt skurits ned. Från socialdemokratiskt håll menar vi att det behövs en upprustning och utbyggnad av den näringspolitiska planeringen. Kontakterna med företagen och de antälldas organisationer måste ske i organiserade former. Planeringsresursema och statens näringspolitiska kompetens måste förstärkas. När det gäller den centrala nivån har vi i annat sammanhang föreslagit att organisatoriska initiativ tas för att tillskapa ett forum för kontinuerligt samråd mellan regeringen, de fackliga organisationerna och näringslivets företrädare. Vi anser det emellertid vara lika viktigt att en sådan samver kan också följs upp och utvecklas på den regionala nivån. Erfarenheten visar att det på länsplanet finns ett stort behov av planering och framförhållning för att kunna möta och påverka strukturella förändringar i näringslivet och för att främja en industriell förnyelse. saknas ett organ för fortlöpande samverkan mellan näringsliv och samhälle och vi föreslår att till i varje län knyts en industripolitisk beredningsgrupp bestående av representanter för , , länsarbetsnämnden, utvecklingsfonden, fackliga organisationer och näringslivet. En sådan beredningsgrupp kan också få viktiga uppgifter inom länsplaneringen. Som vi har föreslagit tidigare i motionen bör en utredning om länsplaneringens framtida utformning göras. En viktig uppgift för industripolitiken är att medverka till att skapa robusta, differentierade arbetsmarknader. Ett sätt att åstadkomma detta kan vara att man systematiskt tar till vara de förutsättningar som finns i olika delar av landet att utveckla regionala produktionssystem genom att kombinera regionens råvarutillgångar, tekniska kunnande, exportmöjligheter och Inansieringsresurser. Produktionssystemen kan t. ex. byggas upp genom att länkar skapas omkring en viss råvarusektor, t. ex. skogen, eller omkring en större industriell anläggning, t. ex. ett stålverk. Sådana länkar kan bestå av lokala underleverantörer och serviceföretag men också tillverkare av utrustning och företag som använder de tillverkade produkterna. Ett viktigt inslag i arbetet på att skapa en robust näringsstruktur är också att bygga upp ett system av strategiska underleverantörer. Exempel på detta är elektronik, pneumatik, hydraulik, verktyg, gjutgods, plastsprutning, ytbehandling m.m. Det måste också betonas att det är nödvändigt att de företag som är avhängiga av andra företag i regionen skaffar sig alternativa produkter och alternativa marknader för att inte helt dras med i fallet om ett storföretag råkar i kris. I detta sammanhang vill vi också fästa uppmärksamheten på den geografiska uppsplittring av verksamhet i vissa större företag som kunnat iakttas. Medan den egentliga produktionen sker i anläggningar ute på industriorterna koncentreras verksamhet som rör företagsledning, administration, marknadsföring, forskning och utveckling etc. till ett fåtal större orter. Därmed utarmas industrimiljön ute på de gamla industriorterna. De långsiktiga lokala produktionsmöjligheterna undergrävs. Sysselsättningsökningen kommer storstadsområdena till del. Över huvud taget kan närvaron av större företags huvudkontor, divisionsledning eller utvecklingsenhet vara av stor betydelse som draghjälp åt andra företag i regionen. Det kan gälla sådana frågor som företagsledningskompetens eller att ta vara på för det stora företaget rörelsefrämmande idéer eller produkter som avvecklas för att om möjligt utnyttja dem för etablering av verksamhet i något annat företag i regionen. att utnyttja det stora företagets resurser av typ elektronik- och datakompetens, produktionsteknik och försäljningsorganisation bör också tas till vara. I avvaktan på regeringens aviserade proposition angående vill vi framhålla följande. Redan vid bildandet av fastslogs det som en delmålsättning att de statliga företagen borde ha ett särskilt ansvar genom att ta hänsyn till samhällskravet vid val mellan olika produktionsoch lokaliseringsalternativ. Ett betydande antal företag har också tillkommit av dessa skäl, inte minst i skogslänen. I övre har sålunda de statliga företagen under en följd av år utgjort basen för industrisysselsättningen. I den socialdemokratiska regeringens proposition 1975/76:211 om en samordnad sysselsättnings- och regionalpolitik erinrades det om det faktum att statsföretagsgruppen, med av industrisysselsättningen, svarat för av landets totala industriinvesteringar och att dessa i betydande utsträckning gjorts i stödområdet. Detta visade gruppens betydelse för utvecklingen och den regionala fördelningen av sysselsättningen. var investeringarna inom Statsföretag högre än något . har situationen radikalt förändrats. Den statliga företagssektorn har under de borgerliga regeringarna tilldelats en defensiv uppgift i industripolitiken, och de statliga företagen har sackat efter i utvecklingen. Det har gått så långt att statliga företag tillåtits medverka till en felaktig omstrukturering och privat monopolbildning i vissa industribranscher. Den väntade nedgången i industriinvesteringarna beror helt på den kraftiga minskningen av de statliga industriföretagens investeringar. Socialdemokraterna menar att de statliga företagen måste vara ett aktivt medel såväl i industripolitiken som i regionalpolitiken. Ett instrument som statsmakterna kan utnyttja både för att påverka strukturutvecklingen som helhet i enskilda branscher och för att främja den regionala balansen. Vi vänder oss därför bestämt emot sådana förslag som leder till att det statliga företagandet försvagas, t. ex. genom utförsäljningar av delar av de mest lönsamma och expansiva delarna av den statliga företagsgruppen. Det behov av en ökad investerings- och utvecklingstakt som vi har i svensk industri måste mötas också inom den statliga företagssektorn. Vi har därför i vår industripolitiska motion till årets riksdag föreslagit att regeringen ges i uppdrag att utarbeta ett investerings- och utvecklingsprogram för de statliga företagen. Vi utgår från att ett sådant program också kommer att innefatta en redovisning för de statliga företagens fortsatta roll i regionalpolitiken. Det finns sålunda enligt vår mening ett intimt samband mellan industripolitiken och regionalpolitiken. Detta samband kommer också till klart uttryck när det gäller byggnadsverksamheten. Alla delar av exempelvis träindustrin är mer eller mindre beroende av byggnadsverksamheten. Trähus- och snickeriindustrin levererar hela sin produktion till denna sektor. Drygt hälften av sågverksindustrins inhemska leveranser går till byggandet, och ytterligare en fjärdedel till trähus- och snickeriindustrin. Inom skivindustrin är andelen inhemska leveranser till byggandet . Sammantaget innebär detta att omkring 50000 anställda i träindustrin är direkt beroende av hur byggandet utvecklas i . Ytterligare 20000 träarbetare är indirekt berörda. Träindustrin består till allra största delen av småföretag som är mycket utspridda över landet, och många orter och kommuner är för sin sysselsättning starkt beroende av denna industri. I ett femtiotal kommuner svarar träindustrin för av sysselsättningen. De senaste årens katastrofala utveckling inom byggandet har slagit hårt mot sysselsättningen i träindustrin. Under loppet av ett enda år har en fjärdedel av medlemmar varslats om uppsägning eller permittering. De regionalpolitiska konsekvenserna har också blivit betydande både på orter i skogslänen och i andra delar av landet. Moijärv, , , , , och är bara några exempel på sådana platser. Socialdemokraterna har i en motion till årets föreslagit ett omfattande investeringsprogram. Avsikten är bl. a. att vända den katastrofala utvecklingen inom byggsektorn. Programmet omfattar satsningar på energiförsöijning, transporter och kommunikationer samt bostadsbyggande. Vi föreslår också vissa stimulanser direkt riktade till industrin samt ökade satsningar på forskning och utveckling innefattande bl. a. en utbyggnad av lokaler för forskning och utveckling, främst vid de tekniska högskolorna. Andra åtgärder vi föreslår som direkt stimulerar till ökade investeringar i industrin är ökade resurser till de särskilda branschprogrammen som drivs av statens industriverk. Förslagen till ökade insatser gäller bl. a. träindustrin. Vi vill också genomföra ett nytt branschprogram för sågverksindustrin, med främsta syfte att åstadkomma investeringar för ökad vidareförädling av trävaror. Vi anser också att träindustrin har goda utvecklingsmöjligheter om man tar till vara de möjligheter till vidareförädling som föreligger. Enligt en utredning som statens industriverk har gjort finns det goda marknader för vidareförädlade trävaror. Utredningen visar att vidareförädlingen skulle kunna betyda inemot 7000 nya arbetstillfällen och i ökade exportintäkter. Det är alldeles uppenbart att en satsning av detta slag skulle kunna få stor regionalpolitisk betydelse eftersom många små och medelstora sågverk ligger i glesbygden, inte minst i inland. Både av industripolitiska och regionalpolitiska skäl kräver vi därför att ett branschprogram för sågverksindustrin utarbetas. Totalt beräknar vi att vårt investeringsprogram kostar för nästa budgetår. Vi räknar med att våra förslag kommer att ge investeringar på . Då har vi inte räknat med de ökade investeringar i industrin som vi förutser till följd av den ökade efterfrågan. Med vissa antaganden om sysselsättningseffekten, som brukar användas av näringslivet och av de fackliga organisationerna, skulle dessa investeringar ge en ökad sysselsättning med 35 000-40000 arbetstillfällen. Vi återkommer i det följande till frågan om jord- och skogsbruket i norra . I detta sammanhang vill vi endast i anslutning till propositionen framföra ett par principiella synpunkter på jordbrukspolitiken. I propositionen diskuterar regeringen möjligheterna att de regioner som på grund av klimat och biologiska förhållanden är minst gynnade i större utsträckning än f. n. skulle kunna stimuleras till att utveckla de produktionsgrenar där de har störst förutsättningar för ett lönsamt jordbruk. Detta skulle då medföra att andra delar av landet med bättre produktionsförutsättningar får avstå från en del av sin produktion för dessa områden. Det är i detta sammanhang viktigt att understryka att vi f. n. har överskottsproduktion på en rad områden. I olika sammanhang har inte minst jordbrukets organisationer aktualiserat frågan om hur man skall behandla den överskottssituation som råder. har prisutvecklingen på jordbruksprodukter varit kraftig. har priserna på de prisstoppade livsmedlen stigit med . En viktig förutsättning för en fungerande jordbrukspolitik är ett förtroende mellan konsumenten och producenten. har detta förtroende rubbats. Vi vill för vår del understryka nödvändigheten av att jordbrukspolitiken ges en sådan inriktning att konsumenterna kan få så billiga livsmedel som möjligt som de som arbetar inom jordbruket får en rimlig inkomstutveckling. De tankegångar regeringen för fram om en styrning av produktionsinriktningen i olika delar av landet måste ses mot bakgrund av den rådande situationen. Vi har i annat sammanhang framfört krav på en ny jordbruksutredning med inriktning också på jordbrukspolitik. Den av oss föreslagna utredningen borde kunna pröva också de tankegångar som framförs i regeringens proposition när det gäller styrning av produktionsinriktningen. Att utan ytterligare underlagsmaterial ta ställning i den frågan anser vi inte möjligt. Vi har däremot inga invändningar att göra mot regeringens förslag när det gäller utnyttjandet av lantbruksnämndernas rådgivningsresurser. Det är självfallet att rådgivning skall kunna sättas in också i det regeringen kallar mindre gynnade regioner. Var rådgivningskontoren skall förläggas måste prövas från fall till fall. Vi ansluter oss i allt väsentligt till vad som anförs i propositionen om utbildningsfrågorna. När det gäller arbetsmarknadsutbildningen vill vi framhålla följande. I allt väsentligt bedrivs arbetsmarknadsutbildningen (AMU) vid särskilda centra. För arbetssökande i framför allt skogslänen innebär detta i många fall att utbildningen måste genomföras på orter långt från hembygden. Detta gör det i vissa fall svårt för de sökande att anta erbjudanden om utbildning. Samhället måste bättre än kunna tillmötesgå de arbetssökandes önskan om utbildning. krävs att man oftare än skall kunna tillgodose arbetsgivarnas efterfrågan på yrkesutbildad personal genom att erbjuda platserna till arbetslösa på orten. Detta blir möjligt om man i fortsättningen inte knyter utbildningen så hårt till AMU-centra. Särskild uppmärksamhet bör ägnas möjligheterna att förlägga delar av utbildningen direkt till de företag som efterfrågar yrkesutbildad personal. Detta måste då ske så att ansvaret ligger kvar i AMU och att de fackliga organisationerna ges insyn. Vi instämmer i konstaterandet att forskning och utveckling är viktiga medel för att aktivt påverka samhällets långsiktiga utveckling. Erfarenheterna av uppbyggnaden av högskolor på nya orter är att de haft betydande positiva regionala effekter. Det gäller inte minst i de norra delarna av landet, där t. ex. den tekniska högskolan i och i varit framgångsrika regionalpolitiska satsningar. Forskning och utveckling har betydelse för regionalpolitiken på flera olika sätt. Kraftfulla satsningar på forskning är nödvändiga för att åstadkomma den förnyelse som krävs i vårt näringsliv. Det gäller både nya branscher och basnäringar med svårigheter, som orsakar allvarliga problem för många regioner, inte minst i .