mot · G502183 · 1982-01-12 00:00:00 — m. fl. Samhällsfonder och lokala fackliga investeringsfonder Kapitalismen är i djupgående kris. Denna är följden av historiska förändringar i världen och inom det kapitalistiska systemet. Koncentrationen av kapital, de stora transnationella koncernernas och de nationella monopolens ökade makt har skärpt systemets motsättningar. Kampen mellan monopolen för större marknader och profiter tillspetsas. Storföretagen strävar efter ökade vinster genom att driva på sina rationaliseringar. De vill ytterligare öka utsugningen av och kontrollen över de anställda. De pressar upp sina priser. De genomför en internationell arbetsdelning mellan sina dotterbolag, för att kunna vinna extra profiter på förtrycket av de arbetande i tredje världen. Storkoncernerna styr efterfrågan i profitens intresse. Monopolens politik skapar ökad arbetslöshet. Den skapar också en inflation som gröper ur folkens köpkraft. Den improduktiva verksamheten växer. I många länder minskar de produktiva investeringarna medan spekulation och skumraskaffärer frodas. Förfallstendenser breder ut sig. Det kapitalistiska systemet visar sig historiskt utlevat. Ur kapitalismens motsättning växer folkens kamp Kapitalismens blint verkande marknadskrafter ställer samhällsutvecklingen ovanför människornas kontroll och vilja. De skapar anarki och kriser. De förutsätter stora inkomstskillnader och sociala orättvisor. Den utvecklade kapitalismen har byggts på grundval av en omfattande internationell utplundring som hämmar hela världsdelars utveckling och tvingar många nationers folkmassor till ett liv i undernäring och fattigdom. Ur detta förtryck och dessa motsättningar har arbetarklassens och folkens kamp uppstått. Den har lett till avgörande segrar: socialistiska länder och befriade . Inom de utvecklade kapitalistiska staterna har arbetarrörelsens kamp för politiska, sociala och kulturella rättigheter tvingat fram modifieringar i de kapitalistiska marknadskrafternas djungellag. Viktiga rättigheter har erövrats. Under den djupgående krisen för det kapitalistiska systemet utsätts nu folkens segrar och vunna rättigheter för angrepp på bred front. men ökar sitt hot mot freden i sin vakthållning kring reaktionens domäner och för att öka sitt inflytande. De imperialistiska storföretagen skärper den ekonomiska utplundringen av de de fortfarande kontrollerar. I de kapitalistiska länderna utsätts de arbetande för hårda ekonomiska och sociala angrepp som syftar till att öka kapitalägarnas vinster. Dessa angrepp motiveras genom en omfattande propaganda mot socialismen och arbetarrörelsen, för den kapitalistiska marknadsekonomin, för de starkares rätt, för ohöljd egoism och hänsynslöshet mot de svagare. I leds dessa angrepp av och moderata samlingspartiet. Övriga borgerliga partier är ideologiskt avväpnade. SAF och moderata samlingspartiet predikar det öppna klassförtryckets och de skriande orättvisornas samhälle. De vill ge ökat spelrum åt de kapitalistiska marknadskrafternas blinda spel. De vill öka kapitalets vinster och hålla nere och minska de arbetandes löner. De vill göra skattesystemet än mer orättvist, så att det ytterligare gynnar de rika. De vill försämra arbetsmarknadslagar och arbetslöshetsunderstöd. De vill slopa de för de arbetande positiva delarna av arbetsrättslagstiftningen. De vill avveckla priskontroller, valutareglering, räntereglering. De vill ytterligare närma landet till EG. De vill förvandla bostäderna till rena handelsvaror. De vill försämra alla sociala rättigheter och angriper därigenom pensionärerna, de handikappade, de sjuka och barnen. De vill lämna fältet fritt för den kommersiella utarmningen av kulturen. Deras politik skärper arbetslöshet och social utslagning, den befrämjar spekulation, lycksökeri och rofferi. Socialismen - högerpropagandans måltavla Högerpropagandan sjunger lovsånger till den fria företagsamheten, profiten, individualismen, överklassens livsmönster och ideal. Dess mål är att trycka tillbaka arbetarrörelsen och öka utsugningen av de arbetande. Den angriper därför besinningslöst varje form av kollektivitet, solidaritet, rätt för de arbetande. Huvudmålet för dess attacker är socialismen som idé och realitet. Varje strävan att dämpa kapitalismens planlöshet och rovdrift betecknar högerkampanjen som socialistisk. Varje krav för de arbetandes rätt och de svagas försvar skäller högerkrafterna för socialism. Det är gott betyg åt socialismen. Högerkrafterna missar inget tillfälle att förtala, beljuga och smutskasta socialismen. Varje form av statlig byråkrati, varje form av pampvälde och översitteri i arbetar- och folkrörelser framställer högern som socialistisk. Positiva utvecklingsdrag i socialistiska länder förtigs eller beljugs. Inskränkningar i demokratiska rättigheter, byråkratiska och politiska missgrepp i socialistiska stater utnyttjas maximalt i strävan att smutskasta socialismen. Kapitalismens följder, reaktionära regimers övergrepp, imperialismens internationella utplundring och förtryck, storfinansens och högerns elitism och maktfullkomlighet förtigs, döljs i förskönande omskrivningar eller förklaras som tillfälligheter. Högern försöker med sina ideologiska kampanjer skapa en stämning som gör dess sociala nedrustnings- och utslagningspolitik möjlig. Den angriper ogenerat sociala rättigheter, den gemensamma sektorn, strävanden efter jämställdhet. Arbetarrörelsen har inte gått till en nödvändig bred motattack. Den socialdemokratiska ledningen tar inte upp den ideologiska striden för en ny politik. Den erbjuder nya former av samförstånd och samverkan med storfinansen och nya reträtter. LO:s och SAP:s utspel med en ny s. k. svensk modell för 80-talet omfattar bl. o återhållsamhet med lönekraven inför nästa avtalsrörelse; o ökning av företagens vinster; o medverkan till ytterligare rationalisering och datorisering av arbetsplatserna; o återhållsamhet med att kräva handelshinder till skydd för svensk sysselsättning; o medverkan till att förse företagen med riskvilligt kapital; o nej till förstatligande av storbankerna; o nej till politiska strejker; o marginalskattesänkningar som främst gynnar hög- och mellaninkomsttagare. Allt detta sker utan skärpta krav på makt för löntagarnas fackliga organisationer. Ett signaleras, på SAF:s villkor, som binder de fackliga organisationerna i ett fördjupat klassamarbete. Löntagarfondsförslagen från socialdemokratin har stegvis urartat till fonder för riskvilligt kapital att sättas in i spekulation på aktiebörsen för kortsiktig avkastning. I stället för brytande av storfinansens makt betonas nu endast kapitalförsörjningen, fonderna skall inte ens ingripa i marknadsekonomin. De skall inte styra utvecklingen i någon ny riktning. I ett läge när den kapitalistiska krisen orsakar en allt större utarmning av det arbetande folket, basnäringarna och hela regioner, när arbetslösheten ökar, när SAF och den politiska högern angriper allt vad solidaritet och rättvisa heter, talar SAP- och LO-ledningarna om samförstånd och slår till politisk reträtt. Därmed sviks starkt förankrade krav och förväntningar bland människor i arbetarrörelsens djupa led. Arbetarrörelsen måste gå till motoffensiv Högerpolitiken måsten bekämpas i grunden. De kapitalistiska marknadskrafterna, klassorättvisorna, privatiseringen och den sociala nedrustningen kombineras med högerns egoism och elittänkande. Att bekämpa högerkrafterna måste också innebära en djupgående kamp mot det kapitalistiska klassamhället. Kampen för idéer sker inte vid sidan av den politiska verkligheten. Den är förbunden med kampen för att försvara vunna rättigheter och villkor och för att förbättra levnadsförhållandena. Den idémässiga kampen hänger oupplösligt samman med den aktuella kampen för fred, arbete och social rättvisa. Ungdomen kräver arbete. Kvinnorna kämpar för jämlikhet. De lönearbetande går ut i försvar för sina jobb och sina reallöner. De kämpar för sina fackliga organisationers demokrati och självständighet. De reser alltmer kravet att teknisk utveckling och produktion inte längre skall dikteras av kapitalets profitjakt. Växande rörelser utvecklas mot kärnkraftssamhället, mot miljöförstöringen, mot förgiftningen av människor och natur, mot den sociala utslagningen och kommersialismen, för en produktion och kultur i folkflertalets tjänst, för människovärdiga livsformer och levnadsvillkor, för fred och internationell solidaritet. Kapitalismen kan inte lösa 1980-talets samhällsproblem. Borgerliga regeringar kan inte säkra en samhällsutveckling i de breda befolkningsgruppernas intresse. Det kan inte heller socialdemokratisk förvaltning av kapitalets makt. Arbetarrörelsen står inför ett vägskäl. Det krävs en ny kurs i politiken. Dess huvudinriktning är kamp mot storfinansens ägande och makt, för demokrati och socialism. behöver en ny regering. Men behöver också en socialistisk arbetarpolitik. För att kunna åstadkomma en nödvändig samhällsförändring arbetar vpk för aktionsenhet mellan kommunister, radikala socialdemokrater och andra progressiva krafter. Helt avgörande för framgång är en utveckling av klasskampen på alla samhällets områden och i synnerhet på arbetsplatserna. En arbetarseger i valet , med ett starkare vpk och en aktiv rörelse bland de arbetande människorna, gör det möjligt att forma en radikal arbetarregering. Dess huvudinriktning måste vara kamp mot krisen och storfinansens makt - för fred, arbete, social rättvisa, demokrati och socialism. Makten över produktionen och ekonomin innehas av storfinansen, vilket ger den makt att bestämma över samhällsutvecklingen. Storfinansens makt och ägande, den kapitalistiska marknadsekonomin, måste därför angripas och ersättas med en demokratiskt planerad ekonomi och produktion för social nytta. Avgörande i en strategi för socialism är brytande av storfinansens makt genom erövring av dess avgörande kontrollpositioner i storbanker, stiftelser, investmentbolag och storindustrier. Inrättande av samhällsfonder ger kapital till ett nödvändigt samhälleligt industrialiseringsprogram. Produktionsbeskattning, skatt på bolagens vinster, skärpt skatt på arv och stora förmögenheter osv. är de huvudsakliga finansieringskällorna. En nationell fond och regionala fonder i varje län inrättas. Samhällsfonderna skall användas för att rädda jobben i hotade branscher och regioner, för offensiva industrisatsningar och för stöd till kooperativa och löntagarägda företag. Det gäller bl. a. vidareförädling av våra råvaror och en alternativ produktionsinriktning för industrigrenar som t. ex varv och textil. Fackföreningarna måste ta kamp för kontroll över investeringarna. De lokala fackföreningarna måste med det centrala fackets stöd utarbeta egna investeringsplaner över vad som skall produceras och hur produktionen skall ske. Som komplement till samhällsfonderna kan lokala fackliga investeringsfonder inrättas efter lokalt fackligt beslut. Kapital till fonderna tas ur vinster och produktionsbeskattning. Dessa medel ägs av den regionala samhällsfonden, men disponeras efter det lokala fackets beslut för investeringar i berört företag eller överförs under den regionala samhällsfondens förvaltning. För att inrättandet av sådana fonder skall bli meningsfullt måste fackföreningarnas självständiga kamp främjas och stärkas. Det krävs en facklig klasskampsstrategi där partsförhållandena renodlas. Det krävs konkreta rättigheter som gör det möjligt att mobilisera fackets medlemmar bakom radikala krav, då fackets styrka är direkt beroende av medlemmarnas aktivitet. Exempel på sådana rättigheter är strejkrätt, vetorätt i alla viktiga frågor samt rätt till politisk verksamhet på arbetsplatserna. För att få bättre möjligheter att föra fram egna alternativ måste facket ges möjlighet att bedriva forskning i egen regi på den egna arbetsplatsen. Antifackliga lagar och arbetsköparnas lockouträtt avskaffas. Fonderna skall vara självständiga redskap för de arbetandes strävan. Fonder enligt denna modell binder icke facket vid kapitalägarna, utan ger tvärtom de fackliga organisationerna ytterligare ett stridsmedel i kampen för arbetarmakt i företagen. Vpk slåss på denna liksom på andra fronter tillsammans med övriga delar av den organiserade arbetarrörelsen mot storfinansens och högerkrafternas försök att hindra en demokratisk utveckling. Kraven på planerad hushållning och demokratisk kontroll är grundläggande. Den socialistiska strategins inriktning på en behovsinriktad produktion för nationell utveckling, regional balans, långsiktig resurshållning och värnande av miljöintressen skall ställas mot dagens kapitalistiska produktionsinriktning för kortsiktiga vinstintressen. Att med hushållning med resurser, ökad förädlingsgrad, bättre offentlig upphandling, ökat byggande och väsentligt minskad kapitalexport långsiktigt garantera ARBETE ÅT ALLA ingår som en viktig del i den socialistiska strategin. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att uttalar sig för upprättande av samhällsfonder under lönarbetarkontroll enligt i motionen anförda riktlinjer och hos regeringen hemställer om förslag i enlighet härmed, 2. att uttalar sig för en lagstiftning som möjliggör inrättande av lokala fackliga investeringsfonder efter lokalt fackligt beslut och hos regeringen hemställer om förslag i enlighet härmed. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)