bet · G601LU25 · 1982-12-31 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet dels ettmotionsyrkande om ändringar i konsumentkreditlagen, dels ett motionsyrkande omtillämpning av konsumentförsäkringslagen på de erkända arbetslöshetskassorna. I motion 1982183:192 av () yrkasatt beslutar att hos regeringen begära förslag till åtgärder somsyftar till åtstramningar när det gäller konsumentkrediter, i enlighet med vadsom anförts i motionen. I motion 1982183:1599 av och (båda m) yrkas att hemstäUer att regeringen till riksdagenlämnar förslag så att konsumentförsäkringslagen också kommer att gälla för deerkända försäkringskassorna. Fråganom ändringar i konsumentkreditlagen Gällandeordning m. m. Konsumentkreditiagen (1977:981) trädde i kraft den1 , Den gäller i fråga om kredit som är avsedd huvudsakligen förenskilt bmk och som lämnas eller erbjuds till konsument av näringsidkare idennes yrkesmässiga verksamhet. Syftet med lagen, vars regler är tvingande tillkonsumentens förmån, är att stärka konsumenternas ställning i kreditsammanhang. Enligt8 § konsumentkreditlagen skaH säljaren vid kreditköp ta ut kontantinsats avköparen i enlighet med god sed på marknaden. Kontantinsatsen skaU motsvaraminst av varans kontantpris, om inte särskilda förhållanden föranlederannat. Enligt uttalanden i förarbetena till konsumentkreditlagen (prop,1976/77:123, LU 1977/78:5) innebär hänvisningen till god sed på marknaden i vissa fall helt kan efterge kravet på kontantinsats. Enligt uttalandenaborde sålunda kontokortssystemen åtminstone t, v. hållas utanför ett krav påkontantinsats. Näringsidkareåläggs enligt 5 och 6 §§ att vid annonsering, skyltning och liknandemarknadsföring av kredit lämna information om den effektiva räntan förkrediten. Är det fråga om kredit för förvärv av en bestämd vara, tjänst ellerannan nyttighet skall näringsidkaren även ange kreditkostnaden ochkontantpriset. Förutom den nämnda allmänna informationen skall näringsidkareninnan kreditavtal ingås i enskilda fall lämna konsumenten skriftlig upplysningi angivna hänseenden. Skyldigheten att informera åvilar i princip allakreditgivare och omfattar alla krediter inom konsumentkredit- 1Riksdagen 1982/83. LU1982/83:25 2 lagens område, alltså även t, ex, kontokrediter,Konsumentkreditlagens bestämmelser om marknadsföring av kredit anknyter tiHmarknadsföringslagens (1975:1418) regelsystem, Underlätelse att vidmarknadsföring av kredit lämna erforderlig information skall sålunda bedömasmed tillämpning av generalklausulen om information i 3 § marknadsföringslagen. Köparen har enligt konsumentkreditlagen (10 §) ett skyddvid s. k. trepartsförhållanden genom att han eller hon kan framställa penninganspråk,t. ex. skadeståndskrav, inte bara mot säljaren utan även mot annankreditgivare, t. ex, kontokortsföretag. I lagen har även intagits bestämmelsersom begränsar kontohavares betalningsansvar gentemot kontoföretag i fall dåbelopp har påförts kontot sedan kontokort använts av obehörig (24§). Tillsynen över efterlevnaden av konsumentkreditlagenutövas enligt 25 § av . Verkets tillsyn omfattar dock inteSveriges riksbank, investeringsbank AB, verksamhet som står undertillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen eller verksamhet hosexekutiv myndighet. För att tillgodose önskemålet om en effektiv övervakninghar getts rätt att företa inspektion hos näringsidkare underdess tillsyn och att ta del av samtliga handlingar som behövs för tillsynen. Itillsynsuppgiften ligger även att meddela de råd och anvisningar som i sambandmed tillsynen finnes påkallade. Således har i förarbetena tillkonsumentkreditlagen slagits fast att bl, a, bestämmelserna om marknadsföringav kredit och kontantinsats skall närmare preciseras genom att konsumentverketutfärdar riktlinjer. Sådana riktlinjer har också utfärdats (KOVFS 1979:1),Riktlinjerna är f, n, föremål för översyn, I lagen (1980:523) med bemyndigande att meddelaföreskrifter om betalningsvillkor vid kontoköp har regeringen bemyndigats attmeddela föreskrifter om de betalningsvillkor som säljare eller kreditgivareskall tillämpa vid kontoköp på kredit av varor, tjänster eller andranyttigheter. Bemyndigandet har ännu inte utnyttjats. Däremot träffades iseptember 1980 en frivillig överenskommelse mellan dåvarandeekonomidepartementet och företrädare från kontokreditbranschen.Överenskommelsen innebar bl. a. att kontohavare fr, o, m. den 1 januari 1981skulle erlägga i amortering på varje månads kontoköp senast månaden efterköpet. Vidare innebar överenskommelsen att företagen skulle dämpa sinareklaminsatser och övrig marknadsföring samt att de skulle vara återhållsammavid beviljandet av kredit pä nyöppnade konton och vid höjningar avkreditutrymmet på gamla konton. Överenskommelsen träffades mot bakgrund av attkreditmarknaden var starkt åtstramad, speciellt när det gällde banklån förkonsumtion, och att det var angeläget att få till stånd också en dämpning avkreditgivningen i samband med kontoköp. Vid nya överläggningar mellan parternai beslöts bl, a, att kravet på i amortering skulle upphöraför köp som gjordes efter , Slopandet av 25-procentsregelnskulle ses mot bakgrund av att försäljningen på kontokort sjunkit i LU1982/83:25 3 volym - den 31 juli 1981och att den egentliga detaljhandelns volymmässiga försäljning under samma tidminskat , Kontokrediternas svagare utveckHng angavs bero på flerafaktorer såsom den aviserade skattereformen, ränteläget,realinkomstutvecklingen och den tidigare träffade överenskommelsen. Detbedömdes på grund härav inte som nödvändigt att förlänga 25-procentsregeln, Dentidigare träffade överenskommelsen om återhållsamhet i fråga om marknadsföringm, m, skulle alltjämt gälla. Parterna var vidare överens om att, för denhändelse den framtida volymmässiga försäljningen vid kontokrediter skulleöverstiga det samhällsekonomiska utrymmet, nya överläggningar skulle äga rum isyfte att vidta nödvändiga åtgärder. Motionären i motion 192 menar attkonsumentkreditmarknaden trots konsumentkreditlagen har utvecklats ogynnsamt.Många konsumenter har enligt motionären problem med kontokortskrediter, Imotionen påpekas att köpintensiteten minskade då den ovan redovisadeöverenskommelsen var gällande men att den åter ökade då kravet på kontantinsatsslopades. Motionären anser att risken för onödiga impulsköp ökar då köpet kangöras utan handpenning. En annan orsak till konsumenternas dåliga ställning ärenligt motionären att många företag inte uppfyller konsumentkreditlagens kravpä information. Det skulle, framhåller motionären, vara önskvärt omkonsumentverket snabbare kunde vidta åtgärder med stöd av marknadsföringslageneftersom många konsumenter drabbats innan marknadsföringen blivit undersökt ochåtgärder vidtagits. Enligt motionen är det angeläget med åtstramningar påkonsumentkreditområdet. Detta bör uppnås dels genom att införa en 20-procentigkontantinsats vid köp med kontokort, dels genom att man aktualiserarkreditköpkommitténs förslag om att maximera kredittiden. Övervakningen avkonsumentkreditmarknaden bör dessutom bli effektivare och möjligheterna attsnabbt sätta in åtgärder förbättras. Konsumentkreditlagen bygger påkreditköpkommitténs betänkande (SOU 1975:63) Konsumentkreditlag m, m. Kommitténföreslog att man i lagen skulle ta in regler om krav på kontantinsatsmotsvarande av varans kontantpris vid alla former av kreditköp.Föredragande departementschefen ansåg emellertid för sin del (prop,1976/77:123) dels att kontantinsatsen borde bestämmas till , dels att bl.a. kontokortssystemen åtminstone t. v. borde hållas utanför ett krav påkontantinsats. Departementschefen menade att den dittillsvarande ordningen påkontokortsområdet kunde vara praktisk för konsumenten och därför inte bordekompliceras i vidare mån än vad konsumentskyddsintresset från andra 1* 1982/83. , LU1982/83:25 4 synpunkter verkligen påkallade. Mot möjligheten att viddenna typ av köp uppställa ett krav på någon form av efterföljandekontantinsats talade enligt departementschefen också att det härigenom skullekunna uppkomma en inte önskvärd ryckighet i fråga om storleken av det beloppsom kontohavaren har att betala vid varje amortering på kontoskulden. Kommittén föreslog att den maximala kredittiden skullebestämmas . Mot bakgrund av den remisskritik som riktats motförslaget ansåg departementschefen att man då borde avstå från att införagenerellt gällande bestämmelser om längsta kredittid. a. på att det visserligen framgått att kredittiderna vid kreditköp iallmänhet låg men att det framför allt i fråga om dyrare varoreller varor med lång livslängd kunde förekomma en längre kredittid. Ipropositionen framhölls vidare att en kreditgivare måste ha möjlighet attförlänga kredittiden när kredittagaren t. ex, på grund av sjukdom ellerarbetslöshet har råkat i betalningssvårigheter och att åtskilliga kreditgivaretillämpar ett system med vissa amorteringsfria månader. Om de angivnasynpunkterna skulle tillgodoses måste, menade departementschefen, en regleringav kredittidens längd bli tämligen komplicerad, som den skulle ha enjämförelsevis ringa betydelse från konsumentskyddssynpunkt. fördes en debatt i och massmediaom kreditkortens samhällsekonomiska och konsumentpolitiska verkningar, I svarden på interpellation och fråga i anförde chefen förekonomidepartementet med hänvisning till de uppgifter om kreditkortsmarknadensstorlek som då förelåg, att kontokrediterna trots en under de senaste årenmycket kraftig expansion ännu inte nått en omfattning som i någon betydandegrad påverkat samhällsekonomin. Med ledning av överslagsvisa beräkningar överhur många hushåll eller konsumenter som ännu inte hade kreditkort men som kundetänkas skaffa sådana bedömde departementschefen dock att expansionen kom attfortsätta. Kreditkortsmarknaden kunde i så fall få större betydelse för iförsta hand konsumtionens variationer och kreditströmmarnas fördelning. Medanledning av farhågor för att kreditkortens användning medför negativa socialaoch ekonomiska verkningar för enskilda personer framhöll departementschefen attregeringen var beredd att vidta lämpliga åtgärder, om sådana olägenheterskulle visa sig förekomma i oacceptabel omfattning. Om avstabiliseringspolitiska skäl vidtagna åtgärder skulle visa sig otillräckliga,måste givetvis även konsu-mentpolitiskt inriktade åtgärder sättas in, framhölldepartementschefen. Han underströk dock att ett säkrare underlag om arten ochomfattningen av befarade skadeverkningar måste föreligga innan eventuellaåtgärder kunde preciseras, I en motion, väckt vid 1978/, hemställdesatt hos regeringen skulle begära en utredning av kontokorten ochderas sociala och ekonomiska effekter för de enskilda hushållen, betänkande (NU 1979/80:24) med anledning av motionenhänvisades bl, a. till nyss LU1982/83:25 5 nämnda interpellations- och frågesvar i riksdagen.Riksdagen beslöt i enlighet med en socialdemokratisk reservation tillbetänkandet att bifalla motionen och gav därvid följande till känna förregeringen. Ekonomiministerns interpellations-och frågesvar rörande kreditkorten kännetecknas, som framgår av redogörelsen idet föregående, av en anmärkningsvärd passivitet inför de stora problem som ärförknippade med kreditkortsexpansionen. Det är gott och väl att konsumentverketnu genomför en kompletterande undersökning på detta område. De nämnda problemenär emellertid av sådan omfattning och natur att de bör behandlas i enövergripande utredning. De viktiga konsumentekonomiska och sociala aspekternamåste därvid sättas i relation till såväl kreditpolitiska som allmäntsamhällsekonomiska aspekter. Utskottet finner det angeläget att en övergripandeutredning på kontokortsområdet kommer till stånd genom enparlamentariskt sammansatt kommitté. Denna bör givetvis initiera, samordna ochutnyttja insatser av oHka berörda organ, av vilka särskilt kan nämnaskonsumentverket. Regeringen bör vara beredd att utan hinder av utredningsarbetet- vilket f. ö. bör bedrivas skyndsamt - vid behov ingripa medåtgärder av såväl kreditpolitisk som konsumentpolitisk natur, I två motioner vid 1979/80 årsriksmöte framfördes olika önskemål om utformningen av direktiven till denkommitté som föreslogs bli tillsatt. Bl, a, nämndes möjligheterna för denenskUde att skaffa sig flera kreditkort och uttrycktes farhågor för attkontohavare skuldsätter sig utöver sin betalningsförmåga. Vidare berördes kravpå kontantinsats eller föregående sparande för rätt att utnyttja kreditkort.Ytterligare andra frågor gällde om kontantkunder missgynnades,marknadsföringen av kreditkorten och säkerheten kring hanteringen avkontokorten, EnHgt näringsutskottets betänkande (NU 1979/80:27) över motionernavar det uppenbart att dessa frågor skulle uppmärksammas i utredningsarbetet ochatt någon särskild framställning till regeringen i detta hänseende inte var erforderlig. Den avriksdagen begärda utredningen tillkallades , I proposition1979/80:159 med förslag till lag om ändring i lagen (1974:922) omkreditpolitiska medel, m, m, lades också fram förslag till den ovan (s, 2) nämndalagen med bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vidkontoköp. 1 propositionen togs upp bl, a, frågan om tillämpningen avkonsumentkreditlagens regler om kontantinsats på köp med kontokort. Därvidanfördes att den nuvarande ordningen t, v, borde behållas, I en motion medanledning av propositionen begärdes att skulle uttala att regeringenomedelbart borde utnyttja bemyndigandet i den i propositionen föreslagna lagenmed bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kontoköp.Bemyndigandet skulle enligt motionen utnyttjas till att ställa krav påkontantinsats och att även i övrigt reglera betalningsvillkoren vid kontoköp.De skäl som motionärerna anförde var i första hand av social natur.Finansutskottet (FiU 1979/80:39), som inhämtat yttrande från näringsutskottet,fann att några riktlinjer för hur bemyndigandet skulle utnyttjas då inte bordeanges av . På utskottets begäran avslogs motionsyrkandet. LU 1982/83:25 6 (E 1980:04)tillkallades som nämnts och skulle enligt sina direktiv (dir.1980:24) klarlägga kontokorthandelns verkningar och betydelse dels frånsamhällsekonomiska och kreditpolitiska synpunkter, dels med hänsyn tillkonsumentpolitiska och sociala aspekter för den enskilde konsumenten, delsockså för detaljhandeln och servicenäringarna. I tilläggsdirektiv till kommittén (dir, 1983:8) anges attkreditpolitiska utredningen (E 1980:03) lagt fram betänkandet (SOU1982:52) En effektivare kreditpolitik och att det efter remissbehandlingen kanväntas föreligga ett tillräckligt underlag för att regeringen skall kunnabedöma kontohandeln från samhällsekonomiska och kreditpolitiska synpunkter. Motden bakgrunden återkallas kontokortskommitténs uppdrag i dessa delar, I tilläggsdirektiven erinras om att kommittén enligt sinaursprungliga direktiv skall söka belysa i vad mån kontokreditgivningen letttill eller kan vara ägnad att leda till att kontoinnehavare tar på sig en medhänsyn till sin långsiktiga betalningsförmåga alltför stor skuldbörda. Detanges vidare direktiv att omfattningen av betalningssvårigheter därkontokort spelat roll bör kartläggas och att de sociala myndigheternaserfarenheter av kontokortssystemet, liksom också de rön som kan ha vunnits inombl. a. , bör inhämtas och redovisas. Kommittén bör, sägs detytterligare, på grundval av sådana analyser bedöma om åtgärder frånstatsmakternas sida är erforderliga och, om så befinns vara fallet, framläggaförslag till lämpliga åtgärder. Kommitténs uppdrag bör enhgt tilläggsdirektiven kvarståsåvitt avser kartläggningen av kontohavares betalningssvårigheter och frågan omeventuella åtgärder för att förebygga att kontokreditgivningen leder tillsådana svårigheter och för att lösa likväl uppkomna betalningsproblem. Kommittén skall också överväga frågor rörande kontrollenvid beviljande av kontokort och vid köp med kontokort samt pröva frågan omförande av spärrlistor. Kommittén skall enligt tiHäggsdirektiven redovisaresultatet av sitt arbete senast . Frågan om tillämpning av konsumentförsäkringslagen på de erkända arbetslöshetskassorna Gällande ordning m. m. Konsumentförsäkringslagen (1980:38)trädde i kraft . Den ersatte inom sitt tillämpningsområdebestämmelser i lagen (1927:77) om försäkringsavtal (försäkringsavtalslagen).Syftet med konsumentförsäkringslagen är, förutom att moderniseralagstiftningen, att ge konsumenterna en starkare ställning i förhållande tillförsäkringsbolagen, Lagen är därför LU1982/83:25 7 också till största delen tvingande för försäkringsbolagen, Konsumentförsäkringslagen är tillämplig på de vanligasteskadeförsäkringar som tecknas av konsumenter för privatändamål, nämligenhemförsäkringar, villaförsäkringar, fritidshusförsäkringar, reseförsäkringar,motorfordonsförsäkringar och båtförsäkringar (1 §), Lagen tillämpas däremot inte på personförsäkringar, såsomlivförsäkringar samt fristående olycksfalls- och sjukförsäkringar. Utanförlagen faller också försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som grundaspå gruppavtal och handhas av företrädare för gruppen (1 §). Anledningen till attsistnämnda försäkringar ansågs böra stå utanför lagens tillämpningsområde varenligt förarbetena till lagen (SOU 1977:84, prop, 1979/80:9, LU 1979/80:18) ihuvudsak dels att kollektiva försäkringar i stora delar kräver andra regler änsådana som passar för enskilda försäkringar, dels att de flesta av dessaförsäkringar tillkommer genom avtal mellan parterna på arbetsmarknaden och attdet därför finns helt andra garantier än vid enskilda försäkringar för att bådaparters intressen tillgodoses, Konsumentförsäkringslagen innehåller regler om bl. a,informationen till konsumenterna, rätten att teckna försäkring, förnyelse avförsäkringen, premiebetalning, möjligheterna att sätta nedförsäkringsersättningen när den försäkrade inte har uppfyllt sina förpliktelseroch skadereglering. Ett försäkringsbolag som en konsument vänder sig till föratt få en försäkring skall på eget initiativ informera konsumenten om vadförsäkringen omfattar och vad den kostar (5 §), Sedan försäkring har tecknatsskall bolaget, om det inte har skett tidigare, i skriftiigform underrätta försäkringstagaren om sådana begränsningar i försäkringsskyddetsom man kan anta att konsumenten inte utan vidare räknar med (6 §). Har den försäkrade drabbats av en skada och är försäkringsbolagetinte villigt att ge hela den ersättning som begärs, skall bolaget upplysa denförsäkrade om de möjligheter som finns att få frågan prövad. Föreligger riskför preskription skall också detta påpekas för konsumenten (7 §), Ett försäkringsbolag får i princip inte vägra en konsumentatt teckna en försäkring som bolaget normaU tillhandahåller allmänheten (9 §),Konsumenten har också en liknande rätt att behålla en sådan försäkring (15,18och 25 §§), Konsumenten är inte hänvisad till bolagets ensidiga beslut ifrågorna utan kan få dem prövade av domstol (413 §§). När försäkringstiden går ut blir försäkringen i regelautomatiskt förnyad, om den inte sägs upp eller försäkringstagaren tar enannan, motsvarande försäkring i ett annat bolag (14 §), Detta innebär att denförsäkrade t, v, behåller sitt skydd, även om han inte skulle ha fått någon nypremieavi eller om han skulle ha glömt att betala premien. Försäkringstagaren skall alltid ha minst en månad på sigatt betala premien för en försäkring som förnyas (22 §), Redan ett dröjsmål somsådant medför inte att försäkringsskyddet tar slut. Först sedan en uppsägninghar sänts till försäkringstagaren och har gått därefter utan attbetalning har LU1982/83:25 8 skett, upphör försäkringen (25 §), De flesta reglerna i konsumentförsäkringslagen ärcivilrättsliga, dvs, de reglerar förhåHandet mellan parterna iförsäkringsavtalet, men reglerna om informationsplikt är marknadsrättsliga. 1fråga om underlåtenhet att lämna information skall således tillämpas vad somföreskrivs i marknadsföringslagen (1975:1418) om underlåtenhet att lämnainformation vid marknadsföring. Som framgår av redogörelsen ovan gällerkonsumentförsäkringslagen inte Hvförsäkringar, fristående olycksfalls- ochsjukförsäkringar samt försäkringar som grundas på kollektivavtal eHergruppavtal. Beträffande sådana försäkringar gäller försäkringsavtalslagensbestämmelser. Försäkringsavtalslagen är dock inte tillämplig på försäkringarsom avses i lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring och andrasocialförsäkringar. Beträffande undantaget för socialförsäkringar iförsäkringsavtalslagen kan nämnas att departementschefen i förarbetena tilllagen (prop. 1927:33) bl. a. tog upp frågan om verksamheten vid de dåvarandesjukkassorna skulle undantas från den föreslagna lagens tillämpningsområde.Departementschefen pekade därvid på ökade bidrag från det allmännas sida tillsjukkasserörelsen och på väsentHgt skärpta villkor för åtnjutande av statsbidrag.Han fortsatte att man borde kunna utgå från att hur än sjukkasseverksamhetenför framtiden kom att ordnas, den sociala karaktären av verksamheten kommer attbh så starkt framträdande att ifrågavarande försäkringsgren - på sätt tidigareföreslagits i fråga om pensionsförsäkringen och försäkringen för olycksfall iarbete - borde falla utanför den privaträttsliga lagstiftningen omförsäkringsavtal. Arbetslöshetsförsäkringen handhasav erkända arbetslöshetskassor. Bestämmelser som reglerar kassornas verksamhetåterfinns i lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring. Förening som har till ändamål att bereda medlemmarnaersättning vid arbetslöshet kan registreras hos somerkänd arbetslöshetskassa (2 §). Försäkrad enligt lagen om arbetslöshetsförsäkringär var och en som är medlem i en erkänd arbetslöshetskassa (3 §). Rätt att blimedlem i en sådan kassa tillkommer var och en som uppfyller föreskrift ikassans stadgar om arbete inom dess verksamhetsområde (50 §), Från rätt att blimedlem i kassa skall enligt lagen undantas 1. den som är medlem i annanarbetslöshetskassa, 2. den som inte har fyllt , 3, den som har fyllt 64 åroch 4. den som förvärvsarbetar per arbetsdag och igenomsnitt mindre än , I lagen om arbetslöshetsförsäkring finns i övrigt ingåendereglerat vad som krävs för registrering, vad stadgarna skall innehålla ochvilka förutsättningar som skall vara uppfyllda för att man skall kvarstå sommedlem. Vidare finns bestämmelser bl, a, om avgifter och uttaxering,fondbildning, kapitalplacering, styrelse och firmateckning, räkenskaper,revision, föreningsstämma, likvidation samt fusion. LU1982/83:25 9 De erkända arbetslöshetskassornastår under tillsyn av , som också prövar besvär överbeslut av kassorna. Motionärerna i motion 1599(motivering i motion 1598) anser att det betydande skadeskydd somarbetslöshetsförsäkringarna är avsedda att täcka talar för attkonsumentförsäkringslagen även bör gälla för dessa försäkringar. Också denomständigheten att statliga bidrag utgår till försäkringarna talar enligtmotionärerna för att konsumentförsäkringslagens minimiregler bör tillämpas, I motionen anförs att många fackliga organisationerställer upp svårigheter för personer som endast vill vara med iarbetslöshetskassan och inte i den fackliga organisationen. Det finns enligtmotionärerna anledning att tro att klarare regler skulle tillämpas om kassorna sorteradeunder konsumentförsäkringslagen. Utskottet behandlar i dettabetänkande dels en motion vari begärs förslag till åtgärder som syftar tillåtstramningar när det gäller konsumentkrediter, dels en motion där dethemställs om förslag som innebär att konsumentförsäkringslagen blir tillämpligockså på de erkända arbetslöshetskassorna. Frågan om ändringar i konsumentkreditlagen Konsumentkreditiagen (1977:981),som trädde i kraft (prop, 1976/77:123, LU 1977/78:5), tillkom isyfte att stärka konsumenternas ställning i kreditsammanhang. Lagen gällersålunda kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnaseller erbjuds till konsument av näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet.Till grund för lagstiftningen låg kreditköpkommitténs betänkande (SOU 1975:63)Konsumentkreditlag m. m.