bet · G601FiU30 · 1982-12-31 00:00:00 — Den är inte förenlig med och kan inte infogas i denekonomiska politik utskottet förordar. Statlig företagsamhet kan i vissa fall vara ennödvändighet, t. ex. för att klara en strukturomställning utan alltförsmärtsamma konsekvenser. Men eftersom statlig företagsamhet av naturliga skälhar en centralistisk prägel får den aldrig bli ett självändamål. Tvärtom börutförsäljning ske till privata intressenter när rätt tillfälle ges. Oljeprisutvecklingen tycks bli gynnsam under de närmasteåren. Fortsätter det internationella ränteläget att sjunka, underlättar detmöjligheterna att sänka den inhemska räntenivån, vilket skulle ha en positiveffekt på prisstegringarna och göra det lättare att få igång produktivainvesteringar. För en framgångsrik antiinflationspolitik krävs dels attökningarna av indirekta skatter och avgifter begränsas, dels att löneavtalenunder blir mycket återhållsamma. Den totala produktionstillväxten väntas tyvärr bli svagunder 1983. Mot den bakgrunden kan det totala arbetsmarknadsläget blisynnerhgen ansträngt. Det behövs därför en hög beredskap för att genom ytterligarearbetsmarknadspolitiska åtgärder motverka en eventuell ökning av arbetslösheten.Arbetsmarknadsstyrelsen har också i en skrivelse till regeringen begärtmer pengar till beredskapsarbeten att sättas in . Budgetpolitiken måste inriktas pä att begränsa ökningen avde offentliga utgifterna och budgetunderskottet. FiU1982/83:30 61 Om inga åtgärder vidtas stiger deoffentliga utgifterna automatiskt mycket snabbt, framför allt när inflationenär hög. Därför anser utskottet att regelsystemen bör ändras sä att automatikenminskar. hade också att besluta om några sådanaförändringar. Men socialdemokraterna rev upp besluten. De offentiiga utgifterna når upp till av BNP.De skatter och avgifter som svenska folket betalar är av BNP. Det ärvarken lämpligt eller möjligt att minska skillnaden genom att höja skatterna.Då återstår bara att begränsa utgifterna. För att ge näringslivet en chans att fungera normalt, ärdet nödvändigt att hejda ökningen i de offentliga utgifterna. Finansieringen avdet enorma budgetunderskottet driver upp räntenivån och fördyrar därigenomproduktiva investeringar. Budgetunderskottet har antagit sädanaproportioner att det krävs att produktionen får ökad fart för att breddaskattebasen som kraftfulla ingrepp sker på besparingssidan. En ökadproduktion kan bara uppnås i ett näringsvänligt klimat och definitivt inte medden förlamning som införande av kollektiva löntagarfonder skulle leda till. Enframgångsrik budgetpolitik låter sig därför inte förenas med löntagarfondsidén.Behovet av en helhetssyn och parallella grepp framgår tydligt av att samtidigtsom en för stor offentlig sektor hämmar näringslivets utveckling, så behövsjust en god utveckling i näringslivet för att kunna minska budgetunderskottet. Det räcker dock inte bara med en ökning avskatteunderlaget. Dessutom behövs direkta minskningar av de totala offentligautgifterna. Eftersom av utgifterna styrs av automatiskt'verkanderegler, kan några mer betydelsefulla grepp inte tas utan att automatiken brytsupp. Sådana drastiska åtgärder kommer onekligen att få kännbaraverkningar. Det är därför nödvändigt att de kompletteras med undantag för de ekonomisktsvagaste grupperna, så att den sociala grundtryggheten inte träds förnär. Vid en översyn av de automatiskt verkande reglernasfinansiella och fördelningspolitiska effekter går det inte längre att bortsefrån ATP-systemets brister. Den åtstramning som behövs måste gälla både den privataoch den offentliga konsumtionen. De flesta medborgare vill kunna se ett samband mellanlevnadsstandard och egna arbetsinsatser. Därför är det viktigt att intelöntagarnas arbetsinkomster får ta pä sig hela anpassningsbördan. k.transfereringsinkomsterna (bidrag och subventioner) måste begränsas.Begränsningarna måste kompletteras med undantag för de ekonomiskt svagastegrupperna, så att den sociala grundtryggheten inte träds förnät:. För att inteåtstramningen skall bli för stor vill utskottet sänka skatterna, t. ex. momsen.Då ökar köpkraften hos både arbetsinkomster och transfereringsinkomster. Moderata samlingspartiet förespråkar i sin motion (2107) kraftiga FiU1982/83:30 62 nedskärningar av de offentliga utgifterna. I ett redankärvt arbetsmarknadsläge leder denna politik till ökad arbetslöshet.Fördelningspolitiskt och regionalpolitiskt har förslag eninriktning som utskottet inte kan acceptera. Det är viktigt att besparingar och skattesänkningar mednuvarande svaga internationella konjunkturer inte skiljer sig åt alltförmycket. Då skulle nämligen efterfrågan bli för liten. Myckenproduktionskapacitet skulle slås ut. Möjligheterna att få tillväxt och hållaproduktion och sysselsättning uppe skulle försämras. Tyvärr är detta vadmoderaterna förespråkar. kommunisterna förordar i sin motion (1710)en ohämmat expansiv politik, som nonchalerar de restriktioner som underskotteni bytesbalansen och i den offentliga sektorns finanser lägger på vårahandlingsalternativ. Underskotten skulle öka kraftigt med en sådan politik. Päsikt äventyras därmed sysselsättningen och övriga centrala mål för politikentill följd av försämrad konkurrenskraft, ökad inflation m. m. Dessutom finnerutskottet den politiska omläggning som förordas i motionen mot socialistiskplanhushållning helt oacceptabel. Med det anförda avstyrker utskottet vad som anförts iproposition 100, bilaga 1, moment 1, motion 2107 yrkande 1 och motion 1710yrkande 1. Vad utskottet anfört med anledning av motion 1647 yrkande 1 ochmotion 2140 yrkande 1 bör ges regeringen till känna. dels utskottets hemställan under 1 bort ha följandelydelse: 1. beträffande de allmännariktiinjerna för den ekonomiska politiken att med avslag påregeringens förslag i proposition 1982/83:100 bilagal moment 1 och motionerna1982/83:1710 yrkande 1 och 1982/83:2107 yrkande 1 samt med anledning avmotionerna 1982/83:1647 yrkande 1 och 1982/ 83:2140 yrkande 1 godkänner vadutskottet förordat och som sin mening ger regeringen till känna vad utskottetanfört, De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken (vpk) anser att dels den del av utskottets yttrandesom på s. 22 börjar med "Världsekonomin är" och på s. 23 slutar med"hög nivå" bort ha följande lydelse: Den kapitalistiska världsekonominär inne i en långvarig krisperiod präglad av utdragna recessioner och skärptamotsättningar. De faktorer som under efterkrigstidens två första årtiondenskapade gynnsamma tillväxtbetingelser har alltmer upphört att verka. teknologiska försprång, som givit extra profiter åtdess stora transnationella monopol och som även framtvingat en expansion hosandra staters industrier för att ta igen "gapet", har förlorat ibetydelse. FiU1982/83:30 63 av de transnationella bolagen har skärpt deninternationella konkurrensen. Som medel i denna har företagensmarknadsföringskostnader, byråkrati och spekulationsinriktning vuxit. Men delshar också de transnationella bolagen genom den nya tekniken på produktions- ochkommunikationsområdet ytterligare kunnat öka sin transnationella karaktär. Den"nya tekniken" möjliggör effektiv styrning och ledning avproduktionen långt från hemländerna och den möjliggör att outbildad ochrättslös arbetskraft i vissa kan sättas in i modern produktion, som enpress mot de arbetande i de utvecklade kapitalistiska länderna. Resultatet avdetta har blivit att kapitalets internationella expansion kommit att blistörrre än marknadstillväxten. I de utvecklade kapitalistländerna harhärigenom en växande reservarmé av arbetslösa åter blivit ettfaktum. Detta är en produkt av såväl den otillräckliga marknadsexpansionen, dentekniska utvecklingen som de transnationella bolagens omflyttning avproduktion, men det återverkar också menligt på tillväxten av marknaden förkapitalisternas varor. Följden har blivit en märkbar uppbromsning i deninternationella handelns utveckling. De ekonomiska problemen i den kapitalistiska världen ärsålunda inte av enbart konjunkturell art. Vad som hänt i den kapitalistiskavärldsekonomin är att en period med stark ökning avmarknader och profiter som gjorde att hela samhällsstrukturen genomgick enavsevärd förändring under ett par årtionden gått mot sitt slut och successivtavlöses av en period av stagnation - även om det inom ramen för denna stagnerandeutveckling kommer att finnas utrymme för konjunkturella rörelser. Det framgår av det sagda att den stagnationsperiod sombörjat är förorsakad av inre faktorer i det kapitalistiska systemet. Den bild som är den officiellt vedertagna i vårt land ärannorlunda. Det nationalekonomiska etablissementet och olika regeringarsfinansplaner förlägger med förkärlek orsakerna till krisen till faktorer somåtminstone tycks vara yttre i förhållande till kapitalismens system. De storaoljeprishöjningarna 1973 och 1979 anges gemensamt i dessa uttolkningar som enorsaksfaktor. Borgerliga förklaringsmodeller söker sig också till att denoffentliga sektorn växt över alla bräddar och att de arbetandes löner stigitför fort och försämrat exportindustrins internationella konkurrenskraft. Dennya socialdemokratiska regeringen accepterar till viss del dessa förklaringar,men har som huvudförklaringar oljepriser och den åtstramningspolitik sombedrivs ute i världen och som bedrevs i medborgerliga regeringar. Som utförligt visas i motion 1710 (vpk) haroljeprishöjningarnas effekt på den internationella ekonomin många gångeröverdrivits. Den långa stagnationsperioden i ekonomin hade börjat redan innanden första s. k. oljeprischocken 1973. Bara en sjättedel av inflationstakten iOECD 1973 och mindre än en fjärdedel 1974 härleds till prisstegringarna päolja. Ungefär motsvarande gäller . FiU1982/83:30 64 Även påståendena att krisen skullebero på överkonsumtion och för stora lönestegringar har samma bräckliga grund. "Överkonsumtion" och "lönestegringar" är ju detsamma sommarknadsexpansion och föregår varje ekonomiskt uppsving. För Sverigesvidkommande hänvisas gärna till de lönestegringar som ägde rum i mitten av1970-talet och till förlorade marknadsandelar. Men fakta är att Sverigesexport tappat marknadsandelar och attkristendenserna hade brett ut sig redan innan 1970-talets mitt. De borgerliga hänvisningarna till överkonsumtion och högalöner som krisens - jämte oljeprishöjningarna - viktigaste orsak är ett avhuvudmotiven för den nya borgerliga doktrinen att skära ner de arbetandeskonsumtion och sociala trygghet genom angrepp på reallöner och gemensam sektor. Ingen politik som går ut på att bevara kapitalismen ochunderstödja dess nuvarande utvecklingstendenser kan mer än möjligen som entillfällig konjunkturuppgång förmå att upplösa de kriser den modernakapitalismen förorsakar. Men det finns inom ramen för "inomkapitalistisk"politik naturligtvis viktiga skillnader. Den nya liberalismens ofta s. "monetaris-tiskt" präglade politik av åtstramning och socialaförsämringar, som bedrivits i flera tongivande länder - i början av 1980-taletockså av de senaste borgerliga regeringarna i - har bidragit till attkrisens verkningar fördjupats. Det har varit en politik som skärpt socialaorättvisor och som bidragit till ökad arbetslöshet. Formellt sett säger sig de olika monetaristiska skolornasyfta till att minska inflationen genom en styrning av penningmängden. Det kanse ut som om detta i någon mån lyckats i de länder som tillämpat monetaristisktinriktad politik. Men det har knappast lett till någon stabil tillväxt. Tvärtomhar en begränsad dämpning av inflationstakten skett till priset av en myckethög arbetslöshet och ett betydande bortfall av produktion. Dessutom kan detifrågasättas om nedgången i inflationen i någon påtagbar grad kan härledas tillmonetaristiskt inriktad politik. Nedgången beror till stor del på attråvarupriserna fallit. Den kan också bero på att sänkta reallöner och sänktlevnadsstandard för breda folklager icke längre möjliggör att företag kankompensera produktions- eller försäljningsminskning med prishöjningar. dels den del av utskottets yttrandesom på s, 23 börjar med "Sammantaget måste" och på s, 30 slutar med"bilagal. moment 1" bort ha följande lydelse: Som vanligt är denna typ avkonjunkturbedömningar mycket osäkra. Det finns inga säkra tecken på att botteni den nuvarande konjunktursvackan skulle vara nådd. Och även om det skullekomma en viss uppgång av konjunkturell natur innebär detta inte att denlångvariga krisperioden är övervunnen. Kapitalismens vågliknandeutvecklingsmönster fortsätter ju även i . FiU1982/83:30 65 Det krävs omfattande förändringarinternationellt av såväl ekonomisk politik som av ekonomiska förhållanden. Somförsta steg kan internationellt samordnade ätgärder i syfte att stimuleraproduktion och sysselsättning ha en viss gynnsam effekt för de arbetande iolika länder - men detta måste kombineras med samordnade aktioner mot detransnationella storbolagens makt och starka kontroll över världsekonomin ochav insatser för en ny och rättvis ekonomisk världsordning, något som nuvarandepolitiska förhållanden i den kapitalistiska världen bara synes ge mycketbegränsade möjligheter till. Krisen i den svenska ekonomin hänger ihop med deninternationella krisen. Den har fått några säregna drag. Den starkakoncentrationen av makt och kapital i svenskt näringsliv har medfört en iförhällande till landets storlek mycket stark transnationalisering av densvenska storföretagsamheten. Exporten av kapital och utflyttningen avarbetsplatser till dotterföretag i andra länder är mycket omfattande. Också densvenska kapitalismen har fått en starkt spekulationsinriktad karaktär. Detta har fått till följd en kraftig minskning avindustrisysselsättningen. Det har också åtföljts av en stark nedgång i denekonomiska tillväxten. Den ekonomiska politik som bedrevs av de borgerligaregeringarna mildrade inte utan förvärrade den ekonomiska krisen. Deras alltmer"ny-liberalt" präglade politik utgick frän föreställningen att mangenom en neddragning av inhemsk konsumtion och efterfrågan, genom försämringarav reallöner och sociala villkor och därtill en krympt offentlig sektor skulleskapa så gynnsamma betingelser för exportindustrin att landet skulle få en"exportledd tillväxt" som skulle leda ut ur krisen. Den borgerliga politikenutgick mycket från att underskott i statsbudget och utrikes balans skulle varakrisens orsaker och behandlade icke dessa företeelser som det de faktiskt är,krisens följder. Den "tredje väg" i den ekonomiska politiken, somden nya regeringen förordar i sin första statsbudget, utgår frän ett synsätt påekonomin som i grunden icke skiljer sig frän det borgerliga. I likhet med denborgerliga politiken sätter den nya regeringen upp exportindustrin som denkraft som den tror skall leda landet ur krisen. vill den åstadkommaen kraftig begränsning i inhemsk konsumtionsefterfrågan. Den ser sänktareallöner för de arbetande som medlet att skapa bättre förutsättningar förinvesteringar och s. k. konkurrenskraft. Detta innebär ett accepterande av attklassklyftorna i samhället ökar. Det är också en eftergift för den borgerligaillusionen att högre vinster för kapitalisterna, oavsett hur dessa vinsteruppstår, skulle vara ett medel att nä ut ur krisen. Visserligen är det så att kapitalistklassen totalt sätterekonomin i kris när dess profiter blir otillräckliga. Men en vinststimulanstill kapitalet som sker genom en minskning av reallönerna och därmed avmarknadsefterfrågan leder inte nödvändigt till bättre ekonomi för samhället.Däremot naturligtvis för kapitalisterna som klass. De ökade vinsterna kanföretagen nämligen 5 1982/83. FiU1982/83:30 66 använda på olika sätt: till mera spekulation, tillytterligare transnationalisering (och flykt från ), till meraarbetsbesparande investeringar som, när marknaden inte ökar, förvärrararbetslösheten och försämrar de arbetandes situation. Dessa användningssättsvarar mot kapitalismens aktuella läge. Allmänt innebär också ökade vinster attden kapitalistiska maktstrukturen stärks. Försämrade reallöner och ökadevinster är således, speciellt i kapitalismens nuvarande utvecklingsfas, ickedetsamma som en bättre samhällsekonomi. Det innebär såväl på kort som lång siktatt arbetet försvagas gentemot kapitalet. Den omfördelning till kapitalägarna,som budgetpropositionen de facto förespråkar, bl. a. genom att förorda reallönesänkningar,och som förvånande nog främst LO-ledningen uppenbarligen anslutit sig till,kommer inte att vara ett medel att dra landet ur de ekonomiska svårigheterna.Eftersom regeringen i sin analys av krisens orsaker icke ser dess djupgåendekaraktär, dess karaktär av en långsiktig stagnationsperiod, förordar den enpolitik som inte söker åstadkomma några strukturella förändringar i deekonomiska förhållandena. Huvudmomentet i dess politik är de förhoppningar denknyter till den genomförda devalveringen. Det är fortfarande osäkert om devalveringen kommer att fänågra mera skönjbara kortsiktiga effekter pä den svenska ekonomin. Den någotökade orderingång som kunnat skönjas i svenska exportföretag kan hävdas vara enföljd av devalveringen. Men om detta kommer att medföra ökad sysselsättning ärännu tveksamt. Men framför allt ändrar inte devalveringen något i denekonomiska strukturen, vari krisens orsaker ligger. Också i likhet med de borgerliga regeringarna sätterregeringen de s. k. obalansernas avskaffande som primära mål för sinpolitik. Den "besparingspolitik" den nya regeringen förordar gåremellertid i en något annan riktning till sina sociala konsekvenser. Dessutomhar ju socialdemokraterna och vpk, arbetarrörelsens båda partier, tillsammanstillbakavisat de mest utmanande av de borgerliga åtstramningspropåerna,förslagen att införa karensdagar, att försämra arbetslöshetsförsäkringen,pensionerna och bidragen till den kommunala barnomsorgen. Regeringen förordardärtill investeringsprogram och arbetsmarknadsinsatser för att mildraarbetslösheten, insatser som avslöjar en betydligt högre ambitionsnivå när detgäller att bekämpa krisens verkningar än vad någon av de borgerligaregeringarna uppvisade. Men regeringens "tredje väg" i den ekonomiskapolitiken, en väg som utger sig för att vara såväl expansiv somåtstramande, en "strategi" som enligt regeringen innebär att vi både"sparar" och "arbetar" oss ur krisen, leder dessvärre intealls ur krisen. Dess resultat kan egentligen som bäst bli att mildra krisensverkningar under en bevarad kapitalism. Krisens grund ligger inte i obalanser eller i"yttre" tillfälliga händelser. Dessa är, som visats, följder avkrisen som återverkar och förvärrar situationen. Krisens grund står att finnai den moderna kapitalismens FiU1982/83:30 67 motsättningar och utvecklingsdrag. Att komma ur krisernassystem är därför en mödosam historisk process. Denna består inte av någragenvägar som lämnar systemets ramar orörda. Det behövs mycket omfattandeförändringar i och av hela den kapitalistiska världen. Produktionen,nyttjandet av jordens tillgångar, hela den internationella ekonomiskautvecklingen och handeln måste baseras på andra principer än hänsynslösprofitjakt. Detta är inte bara grundförutsättningen för att vi skall komma urde ekonomiska krisernas grepp. Det är ett villkor för en rättvis och förnuftighushållning med jordens tillgångar och därmed för mänsklighetens framtid. Politiken i ett land som vårt måste mot denna globalabakgrund inriktas på att den kapitalistiska produktionsanarkin ersätts med enfolkstyrd socialistisk planhushållning. Skall vi komma ut ur krisernas systemmåste hela produktionssättet läggas om. En ekonomisk politik som gör anspråk påatt angripa krisen och inte bara dess verkningar måste därför vara upplagd såatt den underlättar och banar väg för denna omfattande samhällsförändring. Den aktuella utvecklingen i vårt land ställer, som visas imotion 1710 (vpk), i centrum för den ekonomiska politiken att värna och utvidgade fyra folkliga rättigheterna, rätten till ett meningsfullt arbete, rättentill en god försörjnirg, rätten till en god och giftfri miljö och rätten tillutbildning och kultur. Såsom påpekas i motionen måste kampen för dessarättigheter flytta fram de arbetandes positioner och därför ha enanti-kapitalistisk karaktär. De riktlinjer för en sådan politik som motionen förordaroch utskottet ansluter sig till, är riktiinjer för en aktivt arbetsskapandesamhällspolitik, en politik för en rättvis fördelning, en politik för en ökadplanmässighet i ekonomins utbyggnad som kan och måste ta ökade miljö- ochekologiska hänsyn och en politik som möjliggör ett rikare kulturellt liv förmedborgarna. Det är nödvändigt för att minska arbetslösheten att detsker såväl en utbyggnad av den offentliga sektorn som att ett statligtindustriprogram kommer igång. Förberedelser måste också komma igång fören nationalisering av kreditväsendet. Detta fordrar såväl att samhällsfonder -i enlighet med motionens riktlinjer - inrättas som att den statliga politikengentemot kommuner och landsting förändras. Med de angivna riktlinjerna som grund förordas en någotmera expansiv ekonomisk politik än den som regeringen står för. Denna politikkommer att leda till en ökning av såväl BNP som främst av investeringarna men inågon män också av konsumtionen i samhället i förhållande till de förändringari försörjningsbalansens komponenter som är regeringens bedömning i finansplanen. Finansplanens bedömning av den inhemska ekonomiskautvecklingen sammanfattas i tabell 1 och 2. FiU1982/83:30 68 -2,8 -6,4 -15,9 -5,0 14,5' -2,2 -6,5 -1,8 -0,7 Import,varor och tjänster Bostäder Lagerinvestering Privat konsumtion Offentligko..'Sumtion Inhemsk efterfrågan Export, varor och tjänster ' Vissa investeringar inom SJ ägde rum först mot planerat1981, Om de skett som planerat 1981 ökar statliga investeringar med 7,både1982 och 1983, -11,3 -17,2 -27,3 -15,2 -18,8 -14,2 -22,6 Export av varor, fob Import av varor, cif HandelsbalansExport av tjänster Import av tjänster Tjänstebalans KorrigeringspostTransfereringsbatans övr, transfer. Dessa siffror kommer att behövarevideras något för är 1983 om de av utskottet förordade riktlinjerna till denekonomiska polifiken följs. Som framgår av tabellerna väntar sig regeringen en svagproduktionstillväxt också , Mot den bakgrunden kommerarbetsmarknadsläget mycket sannolikt att fortsätta att vara ansträngt. Mättmellan årsgenomsnitten kan man, som framgår av kalkylerna i den prehminäranationalbudgeten, befara en viss ökning av den öppna arbetslösheten.Arbetskraftsefterfrägan förutses nämligen minska somarbetskraftsutbudet ökar i ungefär samma takt som . Förindustrin förutses en produktionsökning om . FiU1982/83:30 69 kapacitetsutnyttjandet innebär att det troligen finns produkfivitets-potential i mänga företag som begränsarnettoarbetskraftsefterfrågan . Utskottet noterar att det framhålls i finansplanen att detbehövs en hög beredskap för att genom ytterligare arbetsmarknadspolitiskaåtgärder motverka en eventuell ökning av arbetslösheten.Arbetsmarknadsstyrelsen har också i en skrivelse till regeringen begärtmer pengar till beredskapsarbeten att sättas in . Vid en sammanfattande bedömning av den inriktning av denekonomiska politiken som förordas i de borgerliga partimotionerna kommerutskottet till följande slutsats. Inget av de borgerliga partierna presenterar ett hållbartalternativ för den ekonomiska politiken. De förordar en fortsättning av denpolitik de bedrev i regeringsställning och som i sin praktiska tillämpningvisade sig misslyckad för att förbättra produktion och sysselsättning i landet.De förordar en borgerlig klasspolitik. Särskilt utmärker sig moderata samlingspartiet, som i sinmotion t. o. m. anför ståndpunkter som innebär en attack från höger av denregeringspolitik som bedrevs under den borgerliga regeringsperioden. Merauttalat än de andra borgerliga partierna förespråkar meraprivatisering, ökat utrymme för de s. k. fria marknadskrafternas spel ochkraftiga nedskärningar av de offentliga utgifterna. Samtliga borgerhga partiersoch i synnerhet politik leder till ökad arbetslöshet och en än merorättvis inkomstfördelning i samhället. Det är en helt oacceptabel politik.