bet · G601JuU3 · 1982-12-31 00:00:00 — I de fall där den angripne gått för långt i sitt försvarhar man enligt samfundet också ofta kunnat notera en alltför storrestriktivitet vid tolkningen och tillämpningen av reglerna om nödvärnsexcess.Samfundet påpekar vidare att det i många fällande domar i nödvärnsmålredovisas ett otillräckligt eller diffust resonemang till motivering av domen.Den dömde lämnas enligt samfundet i ovisshet om hur domstolen egentligen kommitfram till ett ogillande av nödvärnsinvändningen eller ett avvisande avmöjligheterna till straffrihet eller strafflindring vid nödvärnsexcess. Samfundetfinner anledning understryka första lagutskottets konstaterande att detsjälvfallet är av stor vikt att reglerna inte tillämpas på ett sätt som stridermot de tankegångar som legat till grund för. Idetta sammanhang vill samfundet dock inte underlåta att framhålla att det ocksåpå sina håll förekommer underrättsdomar med föredömligt avfattade domskäl, avvilka tydligt framgår att såväl bevispresumtionen som frågorna omförsvarsåtgärdens tillåtlighet och nödvärnsexcess prövats enligt lagensintentioner. Samfundet pekar på att sedan de aktuella frågorna behandlats vid1970 års riksdag kritik av lagtexten och dess tillämpning har framförts i denår av en försvarare utgivna boken . på att kommentaren till ifrågavarande kapitel i BrB omarbetadessamma år så att kommentaren ger en JuU 1982/83:3 10 klararebild av nödvärnsreglerna och de tolkningsprinciper som borde följas. Samfundetmenar emellertid att, eftersom en tillämpning som strider mot tankegångarna i nödvärnsrätten likväl fortsatt, det finns anledning ifråga sätta om inte en omarbetning av lagtexten är nödvändig. Om lagtexten är svår för domstolar och åklagare att tillämpa enligt de tankegångar som ligger bakom dem så är den, framhåller samfundet, närmast helt obegriplig för den vanlige medborgaren. 24 kap. 1 § BrB som väsentHgen innehåller en enda, nio rader lång mening är svårläst och erbjuder flera för lekmannen otillgängliga juridiska finesser. Samfundet menar att den medborgare som har förmåga och vågar tänka sig ta risken att begagna sin nödvärnsrätt inte kan hämta någon ledning ur den nu gällande lagtexten, utan blir - om han värjer sig i en nödvärnssituation - helt hänvisad till en efterhandsgranskning från åklagarens och domstolens sida med ett mer eller mindre slumpartat resuhat. Fleraremissinstanser lämnar synpunkter på rättstillämpningen. EnligtRÅ:s mening stämmer de i det föregående i detta betänkande återgivna fallen somprövats av. HD väl överens med de syften som uppbär reglerna om nödvärn och gerinte fog för påstående att bestämmelserna tillämpats på ett alltför snävt sätt.Åklagarmyndigheten i uttalar att BrB:s regler till skydd förnödvärnsrätten är mera långtgående än strafflagens och att rättstillämpningenvarit i linje därmed. En rad rättsfall visar enligt åklagarmyndigheten ganskaklart att ett stort utrymme finns för en tolkning till den angripnes förmån. Ifallen NJA 1969 s. 425, NJA 1970 s. 58 och NJA 1971 s. 442 har utgången bhvitdensamma i högsta instans - våldet har inte ansetts uppenbart oförsvarligt.Fallet NJA 1980 s. 606 avviker enUgt åklagarmyndigheten inte från denna linjetrots motsatt domslut. i har däremot en känsla avatt domstolarna även i mera påtaghga fall av nödvärnssituation är restriktivanär det gäller att tillämpa nödvärnsregiema. Götahovrätt uttalar att en genomgång av rättspraxis och hovrättens egnaerfarenheter inte ger vid handen att reglerna om nödvärnsrätt tillämpats på ettsätt som strider mot de tankegångar som legat till grund för dem eller att envidare nödvärnsrätt skulle ha varit önskvärd. Rättstillämpningensynes vara hberal till den angripnes förmån, framhåller RPS, och den ger inteanledning till några betänkligheter av det slag som motionären uttryckt. RPSpekar här på fallen NJA 1971 s. 442 och NJA 1978 s. 356. RPS anför vidai-e attdet mot nödvärnsrätten i dess nuvarande utformning har invänts att det alltförofta ansetts att den som utövar nödvärn handlat uppenbart oförsvarligt. EnligtRPS uppfattning kan detta måhända ha varit fallet i äldre praxis. Rättsfall somNJA 1969 s. 425, NJA 1970 s. 58 JuU1982/83:3 11 och SvJT 1975 rf s. 67 visar emellertid enligt RPS meningatt domstolarna inte är särskilt benägna att finna det nödvärn som utövatsuppenbart oförsvarligt. RPS pekar på att den angripne i de två först nämndafallen hade möjlighet att fly och i det sist nämnda fallet utdelade ett ganskaallvarligt knivhugg. vid i att något behov av att vidga det område där nödvärnsrätt kan få utövasinte kunnat förmärkas. I fråga om tolkningen av nödvärnsregiema på denna punktfinns det enligt fakultetsnämnden anledning att erinra om rättsfallet NJA 1969s. anför att det-tyvärr inte med önskvärd tydlighetframgår av HD:s dom att den innebär ett klarläggande av gränsen mellan"påbörjat" och "överhängande" brottsligt angrepp; den somvid en slagväxhng utdelar sista slaget kan göra det för att avvärja ettpåbörjat angrepp, dvs. angriparens handlande kan betraktas sorh ett angrepp ochman behöver inte alltid ställa frågan om ytterligare våld är att vänta frånhans sida. Enligt fakultetsnämnden berörs saken inte i brottsbalkskommentaren. pekar vidare på att det ofta är svårt attavgöra om en nödvärnshandling håller sig inom ramen för det ej uppenbartoförsvarliga. Enligt fakultetsnämnden har emellertid HD genom rättsfallen NJA1969 s. 425, NJA 1970 s. 58 och NJA 1971 s. 442 gett tämligen klarariktlinjer för hur bedömningen bör ske. Rättsläget har enligt fakultetsnämndensuppfattning sedermera ytterligare förtydligats genom fallen NJA 1977 s. 655 ochNJA 1978 s. 356. vid i anseratt man i HD:s praxis kan se en bestämd tendens på detta område. I fallen NJA1969 s. 425, NJA 1970 s. 58 och NJA 1971 s. 442 har HD enligt fakultetsnämndensuppfattning gett nödvärnsparagrafens rekvisit "uppenbart oförsvarlig"en liberal tolkning. De som handlat i nödvärn har enligt fakultetsnämndengynnats av HD:s tolkning, vilken ofta stått i strid med underinstansernas. som om HD i sin praxis på nödvärnsrättens områdemedvetet arbetat för den utvidgning av nödvärnsrätten som enligt förarbetenaskulle ligga i den nuvarande nödvärnsparagrafen; Med hänsyn till den tolkningHD gett nämnda rekvisit föreligger det enligt fakultetsnämndensuppfattning ingen anledning till översyn av nödvärnsparagrafen. Till dettakommer, fortsätter fakultetsnämnden, att det knappast torde vara möjhgt attgenom omformulering av lagtexten mera exakt än vad skett precisera dettillåtna våldet. menar att det är lagens tillämpning som pådenna punkt, oavsett lagtexten, blir avgörande. När det gäller reglerna om excess enligt 24 kap. 5 § BrBsynes det fakultetsnämnden som om domstolarna ogärna kommer fram tillstraffrihet för den åtalade med hjälp av denna paragraf. Detta torde enligtfakultetsnämnden ha att göra med att domstolen bedömer omständigheterna ochden åtalades svårighet att besinna sig i efterhand, i domssalens trygga miljö.Svårigheten för domstolen att sätta sig in i hur den åtalade själv bedömde JuU1982/83:3 12 situationen när han var mitt uppe i händelseförloppet ochvilka möjligheter han då hade att besinna sig lyser enligt fakultetsnämndensuppfattning ibland på ett frappant sätt igenom i domstolarnas resonemang.Fakultetsnämnden belyser detta med fallet NJA 1977 s. 655. Flera åklagarmyndigheter uppger attfrågan om' tillämpningen av nödvärnsreglerna sällan kommer upp i praktikeneller att frågan inte vållar några praktiska problem. Några myndigheter uttalaratt det inte sällan förekommer att den som misstänks för ett våldsbrottinvänder att han har handlat i nödvärn men att denna invändning i allmänhetinte anses förtjäna avseende. Enligt åklagarmyndigheten i är bevisläget oftabesvärligt i dessa fall med berusning av olika medel i bilden hos endera ellerbåda av kontrahenterna. Den tilltagande otryggheten och brottsligheten i vårtland -inte minst i - måste, framhåller åklagarmyndigheten, nödvändigtvismedföra att rätten till självförsvar godtas så långt som möjligt. Åklagarna börredan nu, vilket också torde ske, vid sin prövning av de olika . rekvisiten igällande regler om nödvärn i 24 kap. 1 och 5 §§ BrB tillerkännasjälvförsvarsrätten allt rimligt stöd och hellre tillämpa en extensiv än enrestriktiv tolkning av dessa regler till den angripnes förmån. Lokutionen"uppenbart oförsvarlig" och "svårligen kunde besinna sig"ger enligt åklagarmyndighetens uppfattning utrymme för många olika värderingari sådant hänseende. menar att detta alltså bör vara möjligtäven med beaktande av åklagarens absoluta åtalsplikt, särskilt om åklagaren kanförvänta sig en motsvarande bedömning i överprövningsmål av såväl länsåklagaresom RÅ. Länsåklagaren i anför att han i de klara falldå en människa oförskyllt blir överfallen inte väcker åtal mot den överfallne,även om denne brukat relativt kraftigt motvåld. Även om det använda våldetöverskridit vad som är uppenbart oförsvarligt bhrenligt länsåklagarens mening 24 kap. 5 § BrB i regel tillämplig. Länsåklagarenkan därför inte erinra sig att i något fall ha väckt åtal mot någon som handlati klart nödvärn. En helt annan sak är att rätt till nödvärn relativt oftaåberopas i misshandelsmål. Enligt länsåklagarens uppfattning äromständigheterna i regel då sådana att invändningen kan lämnas utan avseende. i anför att det finns engammal missuppfattning att man har rätt till "självförsvar" så snartmotparten är den som börjat bråket genom provokationer eller med faktiska slag.Denna missuppfattning är enligt åklagarmyndigheten vanligt förekommande. Åklagarmyndighetenanför att frågan i praktiken löses genom att man tar hänsyn därtill vidbedömande av brottets svårhetsgrad och vid bestämmande av påföljden. i anför att det vidinvändningar om nödvärnsrätt vanligen rör sig om situationer i vilka parternavarit invecklade i JuU 1982/83:3 13 gräleller handgemäng och den misstänkte gör gällande att motparten börjat elleravsett att exempelvis slå. Ett annat fall är den situationen att man genom attanvända våld hämnas för en redan utövad misshandel men gör gällande som försvarför sitt handlande att man befarade att bli misshandlad ytterligare.Åklagarmyndigheten framhåller att fall av ren överfallskaraktär ocksåförekommer. Åklagarmyndigheteni har erfarenheten att domstolarna i sin prövning av påstådda nödvärnssituationér alltid tillfredsställaiide tillvarata git de angripnas nödvarnsrätt. För åklagarna är det enligt åklagarmyndighe tens mening svårare att a priori handla på samma sätt. Händelseförloppet innehåller så gott som alltid dunkla punkter. Uppgift står mot uppgift och ögonvittnen saknas. Invändningen om nödvärnsrätt kan förefalla svagt grundad. Åtskilliga personer riskerar enligt åklagarmyndigheten därför åtal men utgången kan bli frikännande. Frågan om bevisbördan vid tillämpningen avnödvärnsreglerna tas upp av vissa remissinstanser. RÅ uttalar att det i principanses att en tilltalads uppgift om att han handlat i nödvärn skall godtas, omden inte måste anses vederlagd av omständigheterna i målet. På liknande sättgäller enligt RÅ att den tilltalade i princip inte anses bevisskyldig för atthan inte överskridit gränserna för nödvärnsbefogenheterna; Länsåklagaren iStockholms län och anför att, orh någon som är misstänkt förmisshandel gör invändningen att han handlat i nödvärn, det är åklagarens sakatt bevisa antingen att en nödvärnssituation inte har förelegat (och att denmisstänkte inte heller har trott att förhållandena varit sådana) eller atthandlingen varit uppenbart oförsvarlig. Enligt länsåklagarens mening gör inteminst denna bevisbörderegel att skyddet för den som utövar nödvärnsrätt är vältillgodosett i gällande rätt. , länsåklagaren i i anför liknande synpunkter. RPS framhåller attbevisbördan är av stor betydelse för bedömningen av frågan om den angripnehandlat i nödvärn. RPS anför att HD uttalat att den allmänna principen omåklagarsidans skyldighet att bevisa att förutsättningarna för ansvar äruppfyllda även gäller nödvärnsrätt. RPS pekar här på rättsfallen NJA 1971 s. 442och NJA 1976 s. 183. En invändning från den tilltalade måste alltid godtas,framhåller RPS, om invändningen inte kan motbevisas eller uppenbarligen inteförtjänar avseende. vid i uttalar att man alltsedantillkomsten av gällande stadgande om nödvärn i 24 kap. 1 § BrB irättstillämpningen kunnat iaktta hur domstolarna i ökande omfattning tagit denangripnes upplevelse av situationen till utgångspunkt för sin bedömning. Dennainställning får enligt fakuitetsnämnden antas ha återverkat på polis-ochåklagarmyndigheternas handläggning av ärenden som avser nödvärnsrätt. Särskiltgenom rättsfallen NJA 1969 s. 425, NJA 1970 s. 58, NJA 1971 s. 442 och NJA 1978s. 356 har det enligt fakultetsnämndens mening klarlagts JuU1982/83:3 14 att det åligger åklagaren att styrka att ennödvärnssituation inte förelegat och att den tilltalade inte heller trott sigvara i en sådan situation. En del remissinstanser pekar påvissa risker med att utvidga nödvärnsrätten. Länsåklagaren i länoch aiiser att en uppluckring av reglerna på detta område skullekunna vara ägnad att uppmuntra mer eller mindre omdömesgilla personer att börjabeväpna sig eller på annat sätt förbereda sig på en situation därnödvärnsrätten skulle kunna föreligga. En sådan utveckling vore enligtlänsåklagarens mening inte önskvärd. Länsåklagaren anför vidare att det i andrasammanhang påpekats att det har blivit allt vanligare att bära kniv, framförallt i storstäderna. Denna utveckling är enligt länsåklagarens uppfattningoroväckande nog. i pekar på frågan om någon idagens läge vågar utsätta sig för risken att försvara sig med hänsyn till de vapenav olika slag och andra tillhyggen som man får räkna med att en angripare bärpå sig och lätt använder sig av om han märker att den angripne avser attförsvara sig. Det kan enligt åklagarmyndighetens mening i sådana fall kanskeändå vara säkrare att fly än att utnyttja rätten till självförsvar till varjepris. I annat fall kan det komma att stå på en och annan gravsten: "Härvilar X.Han utnyttjadesin rätt till självförsvar." Själva rätten till självförsvar måste enligtåklagarmyndighetens uppfattning dock vara stark, otvetydig och odiskutabel.Åklagarmyndigheten framhåller emellertid att en utveckling som leder till attmedborgaren i gemen beväpnar sig med olika slag av vapen eller andra tillhyggensom ett led i en stärkt självförsvarsrätt och tillåts begagna sådant för attmöta befarat våld inte är att rekommendera utan bestämt måste avvisas. Eljest,menar åklagarmyndigheten, kan den ena villan bli värre än den andra ochdjungelns lag lätt bli rådande. Enligt åklagarmyndigheten i förefaller detur flera synpunkter betänkligt att införa någon självständig medborgerligrättighet att i självförsvar utöva våld i större utsträckning än hittills.Härvid måste man enligt åklagarmyndighetens mening främst peka på att man intefår släppa kravet på att ett uppenbart oförsvarligt våld inte får förekomma. Omgränserna för tillåtet våld utsträcks kan det, framhåller åklagarmyndigheten,leda till att man tar till våld i situationer där sådant inte krävs, till attvåldet blir större än nödvändigt och till att man använder farliga vapen.Åklagarmyndigheten i menar att det verkar som om motionären vill utverkaen allmän rätt att med flit klämma till litet extra vid ett angrepp. Man börenligt åklagarmyndighetens uppfattning nog tvärtom vara försiktig med attlegalisera användande av ytterligare våld i samhället. anseratt det kan leda till att än fler kategorier av människor beväpnar sig medknivar och andra vapen för ett mera effektivt och "lagligt nödvärn".EnVigt juridiska fakultetsnämn- JuU1982/83:3 15 den vid i skulle en utvidgning avnödvärnsrätten komma att bidra till ökad brutalitet i samhället. Enligt länsåklagaren i och kanen vidgning av nödvärnsrätten vid överfall tänkas ske på två sätt. Antingen kannödvärnsrätt tillåtas för att avvärja ett brottsligt angrepp trots att dettainte är vare sig påbörjat eller ens överhängande. Detta förefaller enligtlänsåklagarens uppfattning orimligt. Eller också kan nödvärnsrätten utökas tillatt omfatta även någon form av våld som är uppenbart oförsvariigt.Länsåklagaren anser att inte heller detta verkar tillrådligt. Enligtlänsåklagarens mening är en vidgning av nödvärnsrätten alltså inte rimlig. i anser att reglerna omnödvärn möjligen kunde göras olika beroende på om det är fråga om brottsligtangrepp på person eller sådant angrepp på egendom. Det skulle enligtåklagarmyndighetens mening vara värdefullt med en markering av en sådanskillnad. vid i att nödvärnsregleringen på två punkter kan sägas innehålla luckor ilagen. Utformningen av nödvärnsparagrafen ger enligt fakultetsnämnden vidhanden att ansvarsfrihet förutsätter syfte att handla i vad man uppfattar varaen nödvärnssituation. Den allmänna uppfattningen är dock att sådant syfte intekrävs. Vidare är enhgt fakultetsnämndens uppfattning 24 kap. 5 § BrB enligtordalydelsen tillämplig endast i "verkliga" excessituationer, dvs.inte i de fall när gärningsmannen felaktigt trott sig handla i ennöd(värns)situation men gjort större våld eller svårare skada än som skullevarit medgivet om hans uppfattning varit riktig. Från straffvärdesynpunkt saknasdet enligt fakultetsnämndens mening anledning att göra skillnad mellan"verkliga" och "putativa" excessituationer. Nämnden pekarpå att man i brottsbalkskommentaren synes rekommendera att 5 § tillämpas ibåda fallen. De nu berörda ofullkomligheterna i lagstiftningensutformning kan enligt fakultetsnämndens uppfattning inte ge anledning till attföreta en särskild översyn av nödvärnsrätten. Inte heller framstår det av andraskäl som angeläget att stärka självförsvarsrätten. Visserligen torde man enligtfakultetsnämnden kunna finna situationer, som inte faller inom ramen förnödvärnsrätten men där det olagliga motvärnet är föga straffvärt. Men sådanafall kan enligt fakultetsnämndens mening i viss omfattning leda tillåtalsunderlåtelse enligt bestämmelserna i framför allt 20 kap. 7 § RB, och däråtal väcks har domstolen viss möjlighet att med stöd av 33 kap. 4 § BrB eftergepåföljden. vill vidare erinra om innehållet i direktiven tillfängelsestraffkommittén (Ju 1979:04) beträffande överväganden om behovet avallmänna regler för påföljdsval och straffmätning. Det kan enligtfakultetsnämndens uppfattning finnas skäl för kommittén att därvid beaktafrågor om straffvärdet i situationer av självförsvar. Ä\en juridiska fakultetsnämnden vid i synpunkter på reglerna om excess i 24 kap. 5 § BrB när det gäller denangripnes egen uppfattning om nödvärnssituationen. JuU 1982/83:3 16 domi fallet NJA 1977 s. 655 kontrasterar mellan å ena sidan en bedömning iefterhand av den åtalades förmåga till lugn analys i en för honom sannoliktlivshotande situation och å andra sidan dennes panikslagna reaktioner under detdramatiska händelseförloppet som skildras i rättsfallet. hardärför uppfattningen att det kan finnas skäl att göra en översyn avbestämmelserna om excess i 24 kap. 5 § BrB. Syftet med översynen skulle varaatt låta det komma till otvetydigt uttryck i lagtexten att det är den angripnesuppfattning av situationen i handlingsögonblicket som skall ligga till grundför bedömningen av om omständigheterna varit sådana att den angripne svårligenkunnat besinna sig. menar att detta skulle kunna ske genom att24 kap. 5 § första stycket BrB fick t. ex. följande lydelse: "Har någon ifall som avses i 1-4 §§ gjort större våld eller svårare skada än i varje fallär medgivet, skall han likväl ej dömas till ansvar, såframt omständigheterna,iåsow de av honom uppfattades vid gärningstillfället, voro sådana att hansvårligen kunde besinna sig." I detta betänkande behandlar utskottet en motion omen översyn av reglerna om nödvärn i syfte att stärka självförsvarsrätten. Föreskrifterom nödvärn finns i 24 kap. 1 och 5 §§ (BrB). Regleringen innebäratt en gärning som faller under en brottsbeskrivning inte medför straffansvar,om den begås i nödvärn. En nödvärnshandling kan föreligga i fyra olikasituationer. Den första är att någon söker avvärja ett påbörjat elleröverhängande brottsHgt angrepp på person eller egendom. Den andra situationenbeskrivs som försök att betvinga den som med våld eller hot om våld eller påannat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning. En tredje situation äratt söka hindra någon att olovligen tränga in i rum, hus, gård eller fartyg.Som en fjärde situation anges försök att från ett utrymme av nämnt slagavlägsna någon som trängt in olovligen eller, om det är en bostad, eljestvägrar att på tillsägelse lämna bostaden. Föratt en nödvärnshandling i de beskrivna situationerna skall medföraansvarsfrihet krävs att handlingen med hänsyn till angreppets beskaffenhet ochdet angripnas betydelse inte är uppenbart oförsvarlig. Nödvärnsrätten är alltsåinte absolut utan alltid beroende av en avvägning mellan motstående intressen. Menäven den som handlat uppenbart oförsvarligt kan gå'fri från ansvar. Om denhandlande gjort större våld eller svårare skada än som är tillåtet ochomständigheterna var sådana att han svårligen kunde besinna sig (nödvärnsexcess),skall han sålunda likväl inte dömas till ansvar. Vidare finns en regel omstrafflindring för det fall svårigheten till besinning inte varit så betydandeatt straffrihet bör följa. Motionenhar remissbehandlats av utskottet. Nästan alla remissinstanser avstyrker bifalltill motionen eller uttalar att det saknas anledning att se över JuU1982/83:3 17 reglerna om nödvärn. Flera remissinstanser pekar på delagtekniska svårigheter som möter om man vill ge den angripne en mer gynnsamställning än vad som kommer till uttryck genom de nuvarande reglerna. Somligaremissinstanser pekar också på vissa risker med att utvidga nödvärnsreglerna.Remissinstanserna anser allmänt att reglerna inte tillämpats på ett sätt somstrider mot de tankegångar som legat till grund för dem. Utskottet vill till en början understryka vikten av attdet finns regler om nödvärn som ger en angripen person ett tillräckligt utrymmeför att försvara sig och sina intressen. är det angeläget attreglerna inte sträcker sig så långt att det uppstår risker för en upptrappningav våldet i samhället, t. ex. genom att enskilda börjar beväpna sig på olikasätt i självförsvarssyfte. BrB:s regler om nödvärn innebär enligt utskottetsmening en lämplig avvägning mellan dessa intressen. Det finns från lagteknisk synpunkt en gräns för hur nogade fall som innefattar ett handlande i nödvärn kan beskrivas. Detta innebär atträttspraxis får särskild betydelse när det gäller att fastställa rättsläget. Dåriksdagen behandlade nödvärnsreglerna med anledning av ettmotionsyrkande av liknande innebörd som det nu aktuella hade högsta domstolennyligen avgjort två fall angående tillämpningen av dessa regler. Som framgår avden redogörelsen för rättspraxis har frågan om nödvärnsrättens gränserdärefter prövats av högsta domstolen i ytterligare ett antal fall. I likhet med vad som uttalats av nästan allaremissinstanser som lämnat synpunkter på rättstillämpningen har utskottetuppfattningen att rättspraxis - sådan den kommer till uttryck genom högstadomstolens avgöranden - inte har utvecklats i en riktning som strider mot detankegångar som legat till grund för de nuvarande reglernas utformning. Sompåpekats under remissbehandlingen har rättsläget i stället förtydHgats ochpreciserats. Utskottet anser att man i rättspraxis inte kan utläsanågon njugg inställning när det gäller att bedöma huruvida den angripne handlati nödvärn eller inte. Utskottet vill, i likhet med en del remissinstanser,också peka på att principerna för bevisbördans fördelning vid tillämpningen avnödvärnsreglerna väl tillgodoser den angripnes intressen. Vad nu anförts leder utskottet till uppfattningen att detsaknas skäl att, såsom motionären förespråkar, se över reglerna om nödvärn. Dekritiska synpunkter på rättstillämpningen i underrätterna som framförts avadvokatsamfundet stämmer emellertid till eftertanke och ger utskottetanledning understryka vikten av en enhetlig och likformig rättstillämpning.