bet · G601LU41 · 1982-12-31 00:00:00 — om verkställighet av avgöranden om vårdnad eller umgängem.m. 1982/83:165) I betänkandet behandlar utskottetproposition /83:165 vari regeringen () efter hörandeav lagrådet föreslär aft anta i propositionen framlagda förslag till 1. lag om ändringi lagen (1983:47) om ändring i , 2. lag om ändringi , 3. lag om ändringi lagen (1983:48) om ändring i , 4. lag om ändringi räftshjälpslagen (1972:429). Beträffande propositionens huvudsakliga innehåll hänvisastill vad utskottet anför pä s. 2, De i propositionen framlagda lagförslagen har tagits in ibilaga till betänkandet. Företrädare för föreningen och Rätt har införutskottet framfört synpunkter pä förslaget till ändring i . beslöt omändringar i bl. a. (FB) bestämmelserom vårdnad och umgänge(prop. 1981/82:168, LU 1982/ 83:17). En syfte med de nya bestämmelserna, somträder i kraft den , är att stärka barnens rättsliga ställning. Förslagen i proposition 1981/82:168 byggde på betänkandet(SOU 1979:63) Om föräldraansvar m.m., som avgetts av utredningen (Ju 1977:08)om barnens rätt. Betänkandet innehöll också förslag till ändringar ibestämmelserna i 21 kap. FB om verkställighet av avgöranden om vårdnad ellerumgänge, I proposition 1981/82:168 uttalade dåvarande departementschefen attdet var lämpligast att i ett sammanhang ta ställning till frågorna omutformningen av bestämmelserna i 21 kap. FB och om anslutning till deinom resp. för internationell privaträtt antagnakonventionerna om bortrövande av barn. Då departementschefen inte var bereddatt i det lagstiftningsärendet göra en sådan samlad bedömning, togsutredningens förslag till ändringar i 21 kap, FB inte upp i propositionen. I den nu aktuella propositionen anför departementschefenatt övervägandena beträffande frågan om anslutning till de ovannäranda 1 1982/83. LU1982/83:41 2 konventionerna har visat sig vara mer tidskrävande änberäknat. Departementschefen konstaterar emellertid att arbetet med enanslutning till konventionerna fortskridit sä långt att det inte hindrat enbegränsad översyn av bestämmelserna i 21 kap. FB. För att ändringarna i dessaregler skall kunna träda i kraft med de redan beslutade ändringarna ibestämmelserna om vårdnad och umgänge m. m. har frågorna rörande 21 kap. FBbmtits ut till särskild behandling. Enligt propositionen bör frågor omverkställighet av de allmänna domstolarnas avgöranden om vårdnad eller umgängem. m. liksom prövas av länsrätterna. Propositionen innebär att de nuvarande möjligheterna attbesluta om polishämtning av barn begränsas. När det gäller verkställighet avett värd-nadsavgörande får polishämtning i fortsättningen beslutas endast omverkställighet annars inte kan ske eller om hämtning är nödvändig för attundvika att barnet lider allvarlig skada. Vid verkställighet av avgöranden omumgänge mellan barnet och en förälder som inte är vårdnadshavare skallpolishämtning kunna beslutas endast om verkställighet annars inte kan ske ochbarnet har ett särskilt starkt behov av umgänge med föräldern. En nyhet är att de allmänna domstolarna skall pä yrkandeav part kunna, om det föreligger särskilda skäl, kombinera ett avgörande omvårdnad eller umgänge med ett vitesföreläggande för motparten att lämna ifrånsig barnet. Det medför att länsrätterna i dessa fall inte behöver anlitas förett sådant vitesföreläggande, något som kan leda till ett snabbareverkställig-hetsförfarande än f. n. 1 propositionen läggs också fram förslag om att den somobehörigen för bort ett barn från någon som vårdar barnet med stöd av lagen (1980:621)med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) skall kunna straffas enligtbrottsbalken för egenmäktighet med barn. De nya reglerna föresläs, som inledningsvis berörts, trädai kraft . Förslagen till ändringar i FB Enligt 21 kap. FB är länsrätternabeslutande myndighet i frågor om verkställighet av de allmänna domstolarnasavgöranden om vårdnad och umgänge m. m. Länsrätternas beslut kan överklagastill kammarrätterna och därefter, under vissa förutsättningar, tillregeringsrätten. Utredningen om barnens rätt föreslog i sitt betänkande attverkställighetsmålen skulle flyttas från länsrätterna till de allmännadomstolarna. Fördelarna med detta skulle enligt utredningen bl. a. vara attdomstolarna självmant skulle kunna ta upp frågan om vårdnaden eller umgängetoch att muntlig förhandling regelmässigt skulle förekomma i målen. I propositionen förordas att målen också i fortsättningenskall handhas av länsrätterna. ' LU 1982/83:41 3 Utskottet viH för sin del framhålla att vissafördelar skulle kunna uppnäs om verkstälHghetsfrågorna handlades av aUmändomstol. a. skulle muntlig förhandling som regel förekomma. Utskotteterinrar vidare om att utskottet tidigare uttalat attumgängessabotage från vårdnadshavarens sida kan visa att denne är olämplig somvårdnadshavare och att en omprövning av vårdnaden därför kan vara påkallad. Moten överflyttning talar emellertid att det föreligger en risk för attverkställighetsmå-len kompliceras och försenas om medverkstäUighetsfrågan själva frågan om vårdnaden eller umgänget på nytt skaUprövas. Enligt propositionen har det också visat sig att det i det storaflertalet mål om verkställighet inte är påkaUat att aHmän domstol omprövar dettidigare avgörandet om vårdnad eller umgänge. Att det i vissa faU kan finnasett behov av att ompröva vårdnaden eUer umgänget utgör enligt utskottets meninginte vägande skäl för att också verkställighetsmålen bör prövas av allmändomstol. Av stor betydelse är enligt utskottets mening vidare det faktum attlänsrätterna har erfarenhet av såväl den aktuella typen avverkställighetsmäl som närliggande mål rörande sociala frågor. är dessutom, som framhåUs av både utredningen ochdepartementschefen, väl anpassad för praktiska verkställighetsfrågor och fören skyndsam handläggning. HärtUl kan läggas att behovet av muntiigaförhandlingar i verkställighetsmålen tillgodoses genom en i propositionenföreslagen regel om att länsrätterna skall hålla sådana förhandlingar om detinte är uppenbart obehövligt. Sammanfattningsvisanser därför utskottet att departementschefen har anfört övertygande skäl försin ståndpunkt att verkställighetsmålen aUt-jämt bör handläggas avlänsrätterna. När verkställighet begärs skall länsrätten i förstahand söka verka för att barnet frivilligt överlämnas till den som skall ha handom barnet. Innan länsrätten förordnar om verkstäUighet kan rätten därför f. n.lämna uppdrag åt någon lämplig person att verka för ett frivHligtöverlämnande. Uppdraget skall i princip vara slutfört inom två veckor.Länsrätten kan emellertid enligt förslaget i propositionen förlänga tiden omdet finns fömtsättningar att nå en frivUHg fullgörelse (21 kap. 2 § FB). Omansträngningarna att nä en lösning misslyckas eUer om det annars bedömsutsiktslöst att åstadkomma en fullgörelse, får länsrätten förordna omverkstäUighet. De tvångsmedel som enligt gäHande rätt kan komma i fråga är viteoch hämtning genom polismyndighetens försorg. Ipropositionen föreslås som tidigare berörts att möjligheten att besluta ompolishämtning såväl när det gäller verkställighet av avgöranden om vårdnad sombeträffande umgängesavgöranden inskränks. För polishämtning skaU enligt propositionenfordras att verkställighet inte kan ske på annat sätt. Beträffandeverkställighet av vårdnadsavgöranden kan hämtning också ske om det ärnödvändigt för att undvika att barnet lider 11 1982/83. LU 1982/83:41 4 För polishämtning vid verkställighet av avgöranden om umgänge krävs förutom att verkställighet annars inte kan ske - att barnet har ett särskUtstarkt behov av umgänge med den förälder som inte är vårdnadshavare. Som ennyhet föresläs också i propositionen att länsrätten i samband med förordnandeom verkställighet kan lämna uppdrag ät någon lämplig person att verka för ettfrivilligt överlämnande av barnet även om sådant uppdrag förekommit tidigare (21kap. 4 § FB), Vid beslut om polishämtning skall uppdrag lämnas, om intesärskilda skäl talar mot det. UtskottetvHl för sin del framhåUa vikten av att man i verkställighetsmä-len i förstahand strävar efter att fä tHl stånd ett frivilligt överlämnande av barnet. Omtvångsmedel måste användas bör enligt utskottets mening vitesföreläggande varadet huvudsakliga tvångsmedlet. I Hkhet med departementschefen anser utskottetemellertid att bestämmelser om polishämtning inte kan avvaras som ett ytterstatvångsmedel. Det bör också framhåUas att det inte är osannolikt att redanvetskapen om att hämtning kan tiUgripas medför att ett friviUigt överlämnandekommer till stånd. De inskränkningar som föresläs i möjligheterna attbesluta om hämtning innebär enligt utskottets mening att bestämmelserna får enväl avvägd utformning. Utskottet vill erinra om att antalet beslut per är ompolishämtning redan nu är mycket lågt och antalet genomförda beslut än färre.De föreslagna reglerna torde ytterligare kunna nedbringa antalet hämtningsärenden,något som i hög grad är önskvärt. Meddet anförda tUlstyrker utskottet att de föreslagna inskränkningarna avmöjligheterna till polishämtning genomförs. I sammanhanget vill utskottetstryka under vikten av att ett beslut om hämtning, sedan möjligheterna tillfrivillig fullgörelse uttömts, verkställs . Fördröjningarav själva verkställigheten på kanske måste nämligen enligtutskottets mening vara synnerligen påfrestande både för parterna i ärendet och,inte minst, för barnet. Någon särskild bestämmelse om skyndsam verkställighet,något som företrädarna för Familj och Rätt uttryckt önskemål om, är dock inteerforderlig. Utskottetvill härutöver framhålla att de nya reglerna om förfarandet i länsrätten gergoda fömtsättningar för att barnet friviUigt överlämnas men aft , somlagrådet har påpekat, risken kan öka för långt utdragnaverkställighetsförfaranden. Utskottet fömtsätter att regeringen med uppmärksamhetföljer tUlämpningen av förfarandereglerna och tar de initiativ som kan visa sigerforderliga. Enligt propositionen får länsrätten Hksom hittillsvägra verkstäUighet bl. a. om barnet självt motsätter sig verkstäUighet ochbarnet har nått en sådan mognad att dess vilja bör beaktas. I gällandebestämmelse föreskrivs att om barnet har fyllt får verkställighet inteske mot barnets vilja, om inte länsrätten finner det nödvändigt av hänsyn tUlbarnets bästa. LU 1982/83:41 5 sammagäller om barnet är men har nått en sådan mognad att dess vilja börbeaktas på motsvarande sätt. I propositionen föresläs att åldersgränsen sänkstill medan bestämmelsen i övrigt bibehålls oförändrad (21 kap. 5 § FB).Departementschefen framhåller i sammanhanget att för att barnet skall fåtUlfälle att inför länsrätten framföra sina synpunkter i frågan omöverlämnande bör barnet kunna höras vid en muntlig förhandling, om särskildaskäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan la skada av atthöras. En bestämmelse om hörande av barn föreslås intagen i 21 kap. 12 § andrastycket FB. Bestämmelsen har utformats efter mönster från regeln om barnshörande i vårdnads- och umgängesmål vUken träder i kraft den 1 juH 1983 (6kap. 18 § tredje stycket FB). Företrädarnaför Familj och Rätt har inför utskottet ifrågasatt om det är lämpligt att ilagstiftningen ha en åldersgräns för hänsynstagande till barnets vilja. Utskotteterinrar om att om vårdnad och umgänge inte innehåller någrauttryckliga regler om vilken betydelse barnets egen instäUning skall ha.Domstolen skall enligt förarbetena till de nya vårdnadsreglerna i vårdnads-och umgängesmäleh söka den lösning som kan antas bäst svara mot barnets behov.Om barnet har en bestämd uppfattning och har nått en sådan mognad att dessönskemål bör respekteras, bör domstolen i allmänhet följa barnets önskan. Närbarnet har nått en sådan mognad kan enligt förarbetena inte besvaras generellt.Många gånger kan uppgiften att söka utreda vad barnet verkligen vUl försvårasav att barnet uttrycker en uppfattning som inte svarar mot barnets innerstaönskan. I allmänhet torde domstolen därför vara hänvisad tUl att väga inbarnets egna uppgifter i den helhetsbedömning av samtiiga omständigheter sombör beaktas i målet. Fråganom hänsynstagande till barnets åsikter behandlades av utskottet också i sambandmed den i proposition 1981/82:168 föreslagna regeln om att bam skulle kunnahöras inför domstolen om barnet självt begärde det. Utskottet framhöll (LU1982/83:17 s. 28 f) att det är angeläget aft bam, när de börjat uppnå en vissmognad, far uttrycka sin egen åsikt i frågor om vårdnad och umgänge. Normaltbör barnets önskemål komma tUl uttryck vid den utredning som socialnämndenföretar i vårdnads- eller umgängesfrågan. Enligt utskottet kunde det dock iundantagsfall finnas situationer där det kan vara av värde att barnet fårframträda inför domstolen. Det fick ankomma på domstolen att i det enskildafallet ta ställning till om ett barn skall höras. Därvid bör barnets ålder ochmognad tillmätas stor betydelse. Också barnets egen instäUning bör fa varavägledande. Utskottet ansåg dock att någon avgörande betydelse bör barnetsönskemål om att bli hörd inte få ha. I vissa fall kan det nämligen vara svårtatt utröna om barnets begäran bygger på en verklig vilja hos barnet att hörasoch inte på påtryckningar från andra håll. Med hänsyn till det anförda ansågutskottet att LU 1982/83:41 6 hänvisningeni lagtexten till barnets egna önskemål att få höras borde utgå ur lagtexten. Istället får den omständigheten att barnet självt begärt att få höras vägas inbland de särskilda skäl som kan tala för att barnet hörs. Utskottet avstyrkte isammanhanget ett motionsyrkande om införande av särskilda åldersgränser ochanförde att det får ankomma på domstolen att i det enskilda fallet bedöma ombarnet har en sådan mognad att det framstår som uppenbart att barnet inte tarskada av att höras. Motbakgrund av det anförda anser utskottet det i viss män tveksamt om iverkställighetsreglerna bör uppstäHas en särskild åldersgräns vid vilken bametsvilja skall tillmätas betydelse. Utredningen om barnens rätt föreslog inteheller någon sådan gräns utan förordade att avgörandena skulle ske medutgångspunkt i vad som är förenligt med barnets bästa. Om en åldersgräns börgälla anser utskottet det vidare tveksamt om den bör dras vid 12 är med hänsyntill barns olika utveckling. Vid ett stäUningstagande till frågan måsteemellertid beaktas att åldersgränsen i verkställighetsmålen inte är någonabsolut gräns. Som framhölls då den nu'gällande 15-årsgränsen infördes är 1967bör åldersgränsen ses som en riktiinje för bedömningen med möjlighet tillavvikelse i både den ena och den andra riktningen (prop. 1967: 138).Bestämmelsen har också utformats så att länsrätten mot barnets vilja, oavsettbarnets ålder eller mognad, kan förordna om verkställighet om det ärnödvändigt av hänsyn till barnets bästa att verkstäUighet.sker. Utgångspunkternaför avgörandena är alltså i första hand barnets bästa. UtskottetvHI vidare framhålla att det i verkställighetsinålen kan vara lika svårt som imål om vårdnad eller umgänge att utröna barnets verkliga vilja. Länsrätten bördärför iaktta samma försiktighet som de allmänna domstolarna när det gäller attklarlägga vad som är barnets vilja. Vad utskottet enligt ovan anfört i fråga ombarns hörande inför domstol bör självfallet också tillämpas om det bliraktuellt att höra ett barn vid muntlig förhandling i länsrätten. Pågrund av det anförda anser utskottet att förslaget i denna del kan godtas.Utskottet vill dock stryka under betydelsen av att regeringen med uppmärksamhetföljer utveckHngen på området, särskilt när det gäller frågan om åldersgränsenoch dess utformning. Skulle det framkomma att bestämmelserna leder tiU mindretiUfredsställande resultat förutsätter utskottet att regeringen lägger framförslag till erforderliga ändringar. I 21 kap. 10 § FB, som i huvudsak motsvararnuvarande 21 kap. 9 §, regleras bl. a. polismyndighetens möjligheter attinterimistiskt omhänderta ett barn. Sädana omhändertaganden kan bH aktuella t.ex. då det föreligger fara för att ett barn förs ur landet och länsrättensbeslut inte kan avvaktas. Polisen får då vidta sådana omedelbara åtgärder somkan ske utan skada för barnet. Åtgärden skall genast anmälas till länsrätten,som utan dröjsmål skall pröva om den skall bestå. LU 1982/83:41 7 Enligt uppgift från kammarrätten i harbestämmelsen om anmälan och prövning av poHsmyndighets åtgärd vid tillämpningenvållat vissa problem då åtgärden rör ett verkställighetsmäl som är överklagattill kammarrätt eller regeringsrätten. Det har i dessa fall visat sig rådaosäkerhet om till vilken instans åtgärden skall anmälas. Utskotteterinrar om att ordet "länsrätten" används praktiskt taget genomgåendei 21 kap. FB, Det inbegriper därvid i regel också överinstanserna. mening ter det sig naturligt att den aktuella bestämmelsentillämpas så, att om ett verkställighetsmäl är anhängigt i kammarrätt ellerregeringsrätten, skall den berörda instansen också pröva frågan om åtgärd somrör det målet skall bestå. Ett särskilt förtydligande härom i lagtexten är,anser utskottet, inte erforderligt. Hur polismyndigheten rent praktiskt skallförfara vid anmälan om åtgärd i dessa fall kan vid behov regleras itillämpningsföreskrifter till 21 kap, FB som regeringen får utfärda. Enligt 7 kap. 4 § skall den somobehörigen skiljer barn frän vårdnadshavaren dömas föregenmäktighet med barn. Detsamma gäller om den ene föräldern utan att habeaktansvärda skäl egenmäktigt bortför barn som står under båda föräldrarnas gemensammavårdnad eller om den som skall ha vårdnaden obehörigen bemäktigar sig barnetoch därigenom själv tar sig rätt. Straffsatsen upptar böter eller fängelse ihögst . Bestämmelseni 7 kap. 4 § tar sikte på obehöriga ingrepp i vårdnadsrätten. Denär tillämplig inte bara när barnet faktiskt omhänder-has av vårdnadshavarenutan också när det med vårdnadshavarens samtycke vistas hos någon annan, t,ex. Straffbestämmelsen riktar sig däremot inte mot sådanafall där barnet är omhändertaget för värd, I 89 § barnavårdslagfanns bestämmelser om straff för bortförande av omhändertaget barn.Bestämmelserna innebar att böter eller fängelse kunde ådömas den som hindradeeller försvårade barnavårdsnämndens arbete i ärenden om underårigs värd genomatt t. ex. bortföra eller dölja den underårige eller medverka tiU att han ellerhon avvek. Bl, a. barnavårdslagen ersattes av socialtjänstlagen(1980:620) och lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om värd av unga(LVU), Socialtjänstlagenbygger på frivillighet och ger möjlighet till att ett barn exempelvis placerasi fosterhem. Lagen innehåller bestämmelser om att tideller t, v. får förbjuda en vårdnadshavare att ta sitt barn frän t. ex. ettfosterhem, om det finns risk som inte är ringa för att barnets kroppsliga ellersjälsliga hälsa skadas om det skiljs frän hemmet (28 §), Överträds förbudet kanvårdnadshavaren ådömas böter (75 §). Enligt LVU får socialnämnden, om det ärnödvändigt med hänsyn till ända- LU 1982/83:41 8 måletmed vården eller omhändertagandet, dels bestämma hur umgängesrätten medförälder eller vårdnadshavare skall utövas, dels bestämma att den ungesvistelseort inte skall röjas för föräldern eller vårdnadshavaren (16 §).Dessutom kan polismyndigheten pä begäran lämna biträde för att genomföra beslutom vård eller omhändertagande enligt LVU eller för att efterforska ochåterhämta den unge om denne har avvikit frän ett hem där han vårdas (18 §).Någon straffbestämmelse motsvarande den som fanns i 89 § barnavårdslagen harinte tagits in i socialtjänstlagen eller LVU. Brottsbalkeninnehåller även andra bestämmelser om bortförande av barn än bestämmelsen omegenmäktighet med bam, bl. a. främjande av flykt (17 kap. 12 §) och olagafrihetsberövande (4 kap, 2 §). Dessa bestämmelser kan i vissa fall tillämpaspä den som obehörigen för bort ett omhändertaget barn. Uppenbarttäcker emellertid bestämmelser och 75 § so-cialtjänstiagen intealla de bortföranden som var straffbara på grund av 89 §barnavårdslagen. Sålunda torde f n. bortförande av ett barn som värdas enligtLVU vara straffritt. Frågan om påföljd vid bortförande av ett barn som vårdasenligt socialtjänstlagen är mera komplicerad. Som nämnts kan dockvårdnadshavare som bryter mot det s. k. flyttningsförbudet i 28 §socialtjänstlagen dömas till böter enligt socialtjänstlagen. Tar emellertid ifall då flyttningsförbud meddelats någon annan än vårdnadshavaren barnet frånden som vårdar det och för hem barnet till vårdnadshavaren synes det kunna skeutan risk för påföljd. Däremot torde straffansvar enligt 7 kap. 4 §brottsbalken inträda när någon annan än vårdnadshavaren i annat fall,exempelvis därför att vederbörande själv vill ta hand om barnet, för bort ettbarn som vårdas enliet socialtjänstiaeen. Det sist sagda gäller i vart fall sälänge något flyttningsförbiid inte har meddelats beträffande barnet. Har flyttningsförbudmeddelats, är det enligt utskottets mening tveksamt om den som i eget intresseför bort barnet kan straffas. Isamband med behandHngen av proposition 1981/82:168 tog utskottet upp frågan omstraffansvar för bortförande av bam som vårdas enligt socialtjänstiagen ellerLVU. Enligt utskottet framstod det som stötande att det i vissa fall varmöjligt att utan risk för påföljd obehörigen föra bort ett bam. Utskottet ansågdärför aft frågan om påföljd i dessa fall borde ses över. Iproposition 1982/83:165 föresläs att ett tillägg görs i 7 kap, 4 § brottsbalkenav innebörd att ansvar för egenmäktighet med barn skall inträda också när någonobehörigen för bort ett barn som vårdas enligt LVU. Vidare föreslåsatt straffskalan för egenmäktighet med barn då brottet är grovt höjs tiUfängelse i högst . Utskottetser med tillfredsställelse att förslag nu läggs fram om straffansvar förolovligt bortförande av barn som vårdas enligt LVU. Förslaget till ändring ibrottsbalken föranleder inte några erinringar från utskottets sida. LU1982/83:41 9 Något förslag om straffansvar för bortförande av barn somvårdas enligt socialtjänstlagen innehåller däremot inte propositionen och någranärmare överväganden i denna fråga synes såvitt framgår inte ha gjorts isamband med propositionsarbetet. Enligt utskottets mening framstår detemellertid fortfarande som stötande att sådana bortföranden i vissa fall kanske utan risk för påföljd. Den av utskottet tidigare förordade översynen avfrågan bör därför nu komma till stånd. Det bör ankomma på regeringen att avgörai vilken form eller i vilket sammanhang översynen bör göras. Vad utskottetanfört bör ges regeringen till känna. Då de i propositionen föreslagnanya reglerna om verkställighet av vårdnads- och umgängesavgöranden m. m. berörsåväl myndigheter som enskilda är det väsentiigt att informera ombestämmelserna. I propositionen fömtskickas att sådan information kommer attinarbetas i det allmänna informationsmaterial som framställs bl. a. medanledning av de bestämmelser om vårdnad m.m. som träder i kraft medverkställighetsreg-lema den . Utskottet vill understryka betydelsenav att så också sker. Övriga förslag i propositionenföranleder inga särskilda uttalanden från utskottets sida. attriksdagen antar de i proposition 1982/83:165 framlagda förslagen till a) lag om ändringi lagen (1983:47) om ändring i , b) lag om ändringi , c) lag om ändringi lagen (1983:48) om ändring i , d) lagom ändring i rättshjälpslagen (1972:429), 2. beträffandeolovligt bortförande av barn attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört om enöversyn av frågan om påföljd för olovligt bortförande av barn som vårdas enligtsocialtjänstiagen. LU 1982/83:41 10 (), (). (), (). (), (), (), PerIsraelsson (vpk), ()*, (), Inga-BrittJohansson (s), i (m) och (). *Ej närvarande vid betänkandets justering. LU1982/83:41 11 Lagförslagen i proposition 1982/83:165 ''" Lag om ändring i lagen (1983:47) om ändring iföräldrabalken Härigenom föreskrivs i fråga om 6kap. 21 § och 21 kap. 7 § i paragrafernas lydelse enligt lagen(1983:47) om ändring i dels att 6kap. 21 § skall betecknas 6 kap. 22 §, dels att21 kap. 7 § inte skall träda i kraft. Lag om ändring i