bet · G601SoU37 · 1982-12-31 00:00:00 — Anses sådana skäl föreligga, skalllänsstyrelsen ansöka om vård. Ansökan skall innehålla en redogörelse förmissbrukarens förhållanden och för tidigare vidtagna åtgärder. Ansökan skallockså ange den vård som anser behövlig, var vården bör påbörjasoch i vilket hem intagning kan ske. I målet skall förebringas läkarintyg somanger missbrukarens aktuella hälsotillstånd. Om inte synnerligt hinder möter,skall foga sådant intyg vid ansökan. Enligtövergångsbestämmelserna fill LVM (p. 2) skall socialnämnden fram fill den 1januari 1984 fullgöra uppgifter som enligt bl. 5 § ankommer pålänsstyrelsen. Enav de mest kontroversiella frågorna i diskussionen om en vård oberoende avsamtycke för vuxna missbrukare har varit hur en sådan vård skulle initieras.Från många håll har framförts den synpunkten att hjälpande ochserviceinriktade verksamhet skulle bli lidande på att bli sammankopplad medrena tvångsuppgifter. Socialberedningen,i vars direktiv det framhållits angelägenheten av att uppnå en bred politisksamling i fråga om vård oberoende av samtycke, enade sig om att föreslå attvården skulle initieras genom att gjorde en ansökan om vård somdärefter skulle avgöras av länsrätten. skulle även svara för atträtten fick den utredning som behövdes för att ta ställning i målet. I dettalåg inte att måste göra om de utredningar som ofta redan måste hagenomförts av socialnämnderna fill följd av socialtjänstlagens bestämmelser.Länsstyrelsen skulle få ta del av detta material och vid behov komplettera det,bl. a. vad gällde redogörelsen för missbrukarens aktuella tillstånd.Länsstyrelsen måste emellertid göra en självständig bedömning av frågan om detvar påkallat att ansöka om vård med stöd av LVM eller om det kunde anses attsocialnämnden borde göra ytterligare ansträngningar att utforma en vård somskulle kunna genomföras i frivilHg form. För att denna fråga skulle kunnabedömas på ett så objektivt sätt som möjligt vore det enligt beredningen enfördel om ett organ som inte själv arbetat med ärendet gjordeprövningen. Vidare skulle en sådan ordning bidra till en större enhetlighet itillämpningen av LVM. Medden pressade tidsplan som socialberedningen hade att arbeta efter -riksdagenhade begärt ett lagförslag som skulle kunna träda i kraft med denövriga socialtjänstlagstiftningen - fanns inget utrymme förnärmare undersökningar av bl. a. de organisatoriska konsekvenserna av attförlägga uppgiften att svara för utredning och ansökan till länsstyrelsen.Beredningens förslag hade därför i denna del karaktären av ettprincipiellt politiskt ställningstagande, medan de konkreta SoU1982/83:37 11 praktiska frågorna, bl. a. resursöverväganden, varofullständigt belysta. I propositionen ställde sig departementschefenprincipiellt posifiv till socialberedningens förslag och sade sig i alltväsenfiigt kunna acceptera beredningens resonemang (s. 53). Hon var samtidigttveksam till att införa en sådan ordning redan från ikraftträdandet av LVM den1 . En arbetsuppgift av denna omfattning kunde enligtdepartementschefen inte inom ramen för de personalresurser somlänsstyrelserna disponerade för handläggning av sociala frågor. Eftersomärenden enligt LVM kommer att kräva skyndsamhet och måste tas med förtur fannsrisk för att länsstyrelsernas övriga uppgifter på det sociala området skullebli eftersatta. Detta vore enligt departementschefen inte godtagbart med hänsyntill den stora vikt som lagts vid dessa uppgifter som ett led isocialtjänstreformen. Varken tiden eller den ekonomiska situationen medgavheller att man skulle bygga upp en särskild organisation för handläggning avLVM-ärenden redan till . I propositionen föreslogs därför attsocialnämnden och inte skulle ha uppgiften att utreda och ansökaom vård enligt LVM. Utskottet anförde i betänkande SoU 1981/82:22 bl. a.följande (s. 10 och 11). Utskottet konstaterar inledningsvisatt det i huvudsak måste sägas vara samma grundsyn som kommer till uttryck isåväl propositionen som motionerna, nämligen att frågan omansökningsförfarandet inte fått någon slutlig lösning genom förslaget att låtasocialnämnderna svara för utredning och ansökan enligt LVM. Åsiktsskillnadernagäller vilka realistiska alternativ som finns. Även utskottet anser att det bl. a. av rättssäkerhetsskälär önskvärt att inte lägga på socialnämnden själv att bedöma kvaliteten på ochtillräckligheten av sina insatser. Man måste vidare slå vakt om en enhetligrättstillämpning när det som här gäller frihetsberövande åtgärder. Även om detslutliga avgörandet åvilar länsrätten, kan socialnämndernas olikautgångspunkter och prioriteringar lätt leda till att det i vissa kommuner blirvanligare med tvångsvård än i andra. Det är svårt för domstolen att beaktasådana hänsyn då man ställs inför avgörandet av ett enskilt ärende. Att låtalänsstyrelsen ha ett sammanhållet ansvar för att bedöma i vilken utsträckningman bör kräva fortsatta insatser av socialnämnderna bör därför kunna bidra jämnare standard på den frivilliga vården som den enskildetillförsäkras en ytterligare prövning genom en utomstående myndighet. Somframhålls av socialberedningen (betänkandet s. 46) torde det dock sällan finnasanledning att ifrågasätta om det finns tillräckliga skäl för en framställningtill länsrätten om det är socialnämnden själv som aktualiserat ett ärende hoslänsstyrelsen. Utskottet anser det således lämpligast att, såsomsocialberedningen föreslagit, lägga uppgiften att svara för utredning och ansökanom vård på . måste emellertid få tillgång till dekunskaper och erfarenheter som socialnämnden förvärvat genom sitt arbete medmissbrukaren. Detta får å andra sidan inte leda till att handläggningen drarut och försenar påbörjandet av vården. Som tidigare framhållits är såväl de organisatoriska frågorna som r* 1982183. SoU 1982/83:37 12 Utskottet är därför inte berett att redan nu taställning till om dessa uppgifter bör läggas på sociala enheteller om man bör överväga inrättandet av en allmän ombudsfunkfion på det sättsom antytts i tilläggsdirektiven till social beredningen. De praktiskaförutsättningarna för olika organisatoriska lösningar måste klarläggas innanlänsstyrelserna kan ta över ansvaret för handläggningen av LVM-ärendena. Somframhålls i propositionen måste man därför tänka sig någon form avövergångslösning. Enövergångslösning kan konstrueras på olika sätt. En möjlighet är att, såsom ipropositionens lagförslag, tills vidare lägga uppgiften på socialnämnden underdet att man fortsätter att undersöka hur en överflyttning av denna funkfiontill kan gå till. En annan möjlighet är att man redan nu läggerdet lagliga ansvaret på , men genom övergångsbestämmelser åläggersocialnämnderna att ansvara för uppgiften , vilken bör vara såavvägd att det blir möjligt att hinna lösa de organisatoriska och resursmässigafrågorna. Detfinns goda argument för båda dessa lösningar. Utskottet anser emellerfidövervägande skäl tala för att man redan nu fattar beslut om de riktlinjer somskall gälla för framtiden. De långvariga meningsmotsättningarna när det gällervård oberoende av samtycke av vuxna missbrukare har lett till stor osäkerhet ikommunerna och försenat utvecklingen inom missbruksvården. Inte minst hänsynentill den mera långsiktiga planeringen av motiverar därför attriksdagen nu ger besked om utformningen av beslutsförfarandet enligt LVM. Dettainnebär självfallet inte att man skulle vara förhindrad att senare justeradetaljer i lagen. Men det är önskvärt att skapa klarhet i de stora frågorna ochdärmed ett bättre arbetsklimat för missbruksvården. Utskottetföreslår med hänvisning fill det anförda att proposifionens lagförslag ändras ide avseenden som betingas av att i stället för socialnämnden gesansvaret för utredning och ansökan enligt LVM. bör emellertidenligt övergångsbestämmelserna fullgöra dessa uppgifter . Dennatid kan, med hänsyn till den beredningstid som normalt erfordras för förslagsom innebär organisatoriska och personalpolitiska förändringar av dennaomfattning, inte sättas alltför kort. Utskottet har stannat för att föreslå entvåårig övergångstid. Länsstyrelserna skall alltså kunna träda i funktion somutredande och ansökande myndighet från . Frågan om utredning och ansökan om vård enligt LVMhar behandlats av utskottet även i betänkande SoU 1981/82:45. I budgetproposifionen 1982/83:100 bil. 15() har regeringen för /84 beräknatmedelstillskottet för nya arbetsuppgifter enligt LVM fill 3,0milj. Den personal som skall handlägga dessa nya arbetsuppgifter behöverenligt propositionen också viss utbildning, dels i lagstiftningen inom området,dels i handläggningsförfarandet vid länsrätten. Resursförstärkning har därföransetts böra ske redan från . För utbildning i dessa frågortillförs organisationsnämnd . Förslaget behandlas avcivilutskottet i betänkande CU 1982/83:23. SoU1982/83:37 13 I motion 1982/83:1085 av RuneGustavsson m. fl. (c) hemställs att beslutar att kommunerna ävenefter skall ha ansvaret att utreda och ansöka om vård enligtL". Motionärerna anför bl. a. att betydande problem kommer att möta länsstyrelsenshandläggande personal eftersom man inte lika väl som kommunens socialarbetarekänner de lokala förhållandena. I bästa fall kommer enligt motionärerna fyratill fem handläggare på länsstyrelsernas sociala enhet att få täcka in ett heltlän. Det är vidare svårt att komma i kontakt med svåra missbruksfall och attgöra en undersökning. Det är inte heller enkelt att motivera missbrukare tillläkarundersökning och få den fill stånd, vilket lagen kräver. Dessa lagensbestämmelser kommer därför enligt motionärerna att leda fill långahandläggningstider och fördröjd vård. I motion 1982183:2111 av NilsCarlshamre m.fl. (m) hemställs också att beslutar att socialnämnd ochinte länsstyrelse skall utreda vårdbehov enligt LVM och ansöka om sådan vård(yrkande 5). Motionärerna anför bl. a. att länsstyrelserna varken har deutredningsresurser eller den ingående kännedom som krävs om de missbrukare somblir föremål för utredning. Allt detta har däremot socialnämnderna.Motionärerna anför vidare bl. a. att det måste vara en naturlig, närmastsjälvklar arbetsuppgift för socialnämnden att framlägga utredning och göraansökan hos länsrätten. gällande beslut innebär att man lagt in en extraprövning av talan hos en utomstående administrativ statlig myndighet, dvs.länsstyrelsen. Förfarandet bUr enligt motionärerna tungrott och oprakfiskt.Motionärerna pekar vidare bl. a. på att den dubbla prövningen - först besluteti socialnämnden att anmäla behovet av LVM-vård och att överiämna alltutredningsmaterial samt därefter granskning och komplettering avutredningen -måste betyda en avsevärt ökad tidsutdräkt, som kan vara ödesdigeri en akut vårdsituation. får enligt 8 § LVMomhänderta en missbrukare om 1. det är sannoUktatt han kan beredas vård enligt LVM, 2. rättens beslutom vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukaren kan antas få sitthälsotillstånd allvarligt försämrat, om han inte får omedelbar vård, eller pågrund av. att det föreligger en överhängande risk för att han till följd avsitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Polismyndighetenskall genast underställa länsrätten beslutet om omedel- SoU 1982/83:37 14 bartomhändertagande samt underrätta socialnämnden och fr. o. m. den 1 januari 1984även om beslutet (9 §). Länsrättenskall så snart det kan ske och senast från det att beslutetunderställdes rätten pröva om omhändertagandet skall bestå. Om det inte finnsskäl för omhändertagande skall rätten genast upphäva beslutet (9§). Enligtlagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) - vilken gällerbarn och ungdomar upp till , undantagsvis -beslutas omedelbartomhändertagande av socialnämnden (6 §). Bestämmelsen har motiverats med attsocialnämnden på samma sätt som enligt barnavårdslagen bör kunna omhänderta denunge i avvaktan på att länsrätten prövar frågan om vård enligt L'VU. Detuttalades vidare att beslut om omhändertagande måste kunna fattasmed kort varsel och att därför förutom socialnämnden nämndens ordförande ellerannan ledamot som utses av nämnden bör kunna fatta ett sådant beslut (prop.1979/80:1 s. 504). Bestämmelsenatt det enligt LVM är polismyndigheten och inte socialnämnden som skallbesluta om omhändertagande har motiverats med att polisen sombeslutande myndighet möjliggör ett snabbt ingripande och att det i allmänhet ärnödvändigt att anlita polisen för att genomföra åtgärden (jfr SOU 1981:7 s. 1981/82:8 s. 56). I motion 1982/83:2111 av m. fl. (m)hemställs att även socialnämnden skall kunna besluta om omedelbartomhändertagande enligt LVM på motsvarande sätt som enligt LVU (yrkande 8).Motionärerna anför att endast polismyndigheten f. n. får besluta om omedelbartomhändertagande av en vuxen missbrukare. Detta är enligt motionärerna enorimlig ordning och rent av stötande i så motto att personal ibrådskande fall tvingas vända sig till polis för att få ett beslut till stånd.Motionärerna framhåller vidare att det måste anses lika naturligt ochsjälvklart att företrädare betros denna beslutanderätt som attpolisen gör det. Lagen bör enligt mofionärerna utvidgas på denna punkt. I nykterhetsvårdslagen (1954:579) stadgades attvårdfiden skulle utgöra , men att vårdtiden skulle vara omvederbörande förut varit intagen på allmän vårdanstalt och beslutet meddelatsinom från senaste utskrivningen. Utskrivning från anstalten skulle dockske före vårdtidens utgång om det fanns grundad anledning anta att den intagne efter SoU 1982/83:37 15 utskrivningenskulle föra ett nyktert liv (44 §). Beträffande den som var fariig för annanspersonliga säkerhet eller kroppsliga eller själsliga hälsa eller för eget livoch beträffande den som förut varit intagen på allmän vårdanstalt minst tregånger och på nytt intagits från senaste utskrivningen kundevårdtiden föriängas med om den intagne med hänsyn till sin sinnesartsamt sitt föregående liv och förhållande i anstalten måste antagas i händelseav utskrivning inte komma att föra ett nyktert liv. Beslut om kvarhållandeskulle prövas i sänder (45 §). Dessutom fannsbestämmelser om återintagning i vårdanstalt om någon efter utskrivningenåterföll i missbruk och undandrog sig övervakning m. m. (55 §). Vårdmed stöd av LVM skall upphöra så snart syftet med vården är uppnått och efter det vården påbörjades, om inte beslut harmeddelats om förlängning (7 §). Vårdfiden får förlängas med högst ,om den intagne till följd av sitt hälsofillstånd behöver ytterligare vård ellerom det finns andra synnerliga skäl för föriängning (16 §). Beslut omföriängning meddelas av hemmets styrelse. Enligtnykterhetsvårdslagen fanns möjlighet för i vissa fall länsrätten och i övrigafall nykterhetsvårdsnämnden att bevilja villkorligt anstånd med verkställighetav beslut om tvångsintagning, varvid den som beslutet avsåg i stället ställdesunder övervakning (35 §). Dessutom kunde särskilda lydnadsföreskrifter medavseende på sysselsättning, vistelseort eller annat meddelas (36 §). som förordnat om villkorligt anstånd kunde också förklara anståndetförverkat (35 §). Regler av här angivet slagsaknas i LVM. Åsikternahar gått starkt isär när det gäller vilken vårdtid som är erforderlig ochlämplig vid en vård oberoende av samtycke för vuxna missbrukare. Det harfunnits förespråkare såväl för att tvånget skall vara begränsat till det akutaavgiftningsskedet som för att tvånget skall möjliggöra hela det långabehandlingsprogram som erfordras för att någon skall kunna komma ifrån sittmissbruk. Socialberedningensförslag fill LVM utgick från att den vård som skulle beredas med stöd av dennya lagen främst skulle ses som ett medel att bryta en destruktiv utvecklingoch ge den enskilde motivafion och realisfisk möjlighet att själv fortsätta attarbeta med sina problem. Så snart det fanns förutsättningar för en fortsattvård i frivilliga former skulle utskrivning ske. Beredningen ville således inteacceptera en vårdsyn som innebar att samhället skulle ta över den enskildesansvar för sitt eget liv. Ienlighet härmed föreslog beredningen att vård enligt LVM i normalfallet skulleavslutas . Beredningen sade sig emellertid vara medveten om atten så i vissa fall skulle kunna vara för knapp för att ge en djuptnedgången missbrukare den vård han behövde. Beredningen förslog i enlighethärmed att vårdtiden i vissa fall där en så begränsad tid var ofillräckligskulle kunna förlängas med ytterligare högst efter särskilt beslutav vårdinstitufionens styrelse. Det markerades att sådan SoU 1982/83:37 16 förlängninginte skulle få ske rutinmässigt, utan bara skulle få komma i fråga när denintagne hade ett särskilt kvalificerat vårdbehov som krävde speciell vård ellersom i övrigt var svårt att tillgodose med de resurser som stod till buds.Bestämmelsen om förlängning i 16 § LVM har utformats i enlighet härmed. Beredningenbetonade samfidigt vikten av att man vid den kommande utvärderingen avsocialtjänstreformen noga studerade bl. a. reglerna om vårdtiden. Enligtberedningen kunde man i avvaktan härpå betrakta vissa detaljer i förslaget somprovisoriska. Ipropositionen accepterades beredningens lösning av frågan om vårdtidens längd.Enligt departementschefen torde den föreslagna tiden vara väl avvägd förflertalet fall (prop. s. 47). Samfidigt ställde sig emellertiddepartementschefen tveksam till om ens den vårdtid som enligt förslagetmaximalt kan komma i fråga är tillräcklig för de svåraste fallen, därmissbruket har fått särskilt allvarliga följder. Hon var dock inte beredd attföreslå några särskild anordningar för dem. Enligt propositionen kunde också iåtskilliga av dessa fall sådana psykiska skador antas ha uppkommit att dennödvändiga längre vården skulle kunna ges missbrukaren med stöd av LSPV.Slutligen underströks behovet av att tillämpningen av LVM följs särskilt nogamed avseende på vårdtidens längd. Utskottetanförde i betänkande SoU 1981/82:22 att det inte kunde komma i fråga att dåfrångå den av beredningen föreslagna och allmänt accepterade provisoriskalösningen av denna kontroversiella fråga (s. 22). Enligt utskottet borde detäven erinras om att utvärderingen kan komma att ge anledning till justering avvårdtiderna. Fråganom vårdtidens längd har behandlats av utskottet även i betänkande SoU1981/82:45. I motion 1982/83:2111 av m. fl. (m)begärs förslag till avsevärt förlängd och sammanhängande vårdtid i L'(yrkande 6) och att möjligheten till s. k. vilande resolution införs (yrkande7). Enligt motionärerna är bestämmelserna i om vårdtiderna är långtifrån alltid tillräcklig sammanhängande vårdfid. Motionärernaanför vidare bl. a. att man i särskilda fall bör kunna förlänga vårdtiden filldess syftet med behandlingen uppnåtts. Länsrätten skall då besluta om dettainnan vården påbörjas, dock med en i lagen fastställd maximitid, . Dessutom bör LVM enligt motionärerna kompletteras med regler oms. k. vilande resolution liknande dem som fanns i nykterhetsvårdslagen.Särskilt när viljan fanns men som så ofta förmågan sviktade var vilanderesolution ett positivt stöd som stärkte motkrafterna mot fortsatt missbruk.Värdet av resolution ligger också enligt motionärerna i att den skall gälla fören . SoU1982/83:37 17 Enligt 12 § LVM skall vård enligtlagen inledas på sjukhus om det anses lämpligt med hänsyn till den planeradevården i övrigt och förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda. Därefterskall vården fortsätta vid en vårdinstitution inom enligt denärmare reglerna i 11 §. Den som är omhändertagfen skall utandröjsmål beredas vård i ett LVM-hem eller i fall som redogjorts för i detföregående på sjukhus. Det åligger socialnämnden att föranstalta om sådan vårdsedan polismyndigheten anmält omhändertagandet. Beträffande vårdens innehåll och utformning i övrigthänvisas i 14 § till socialtjänstlagens bestämmelser. Vård enligt LVM skallalltså följa de principer som anges i socialtjänstlagen i den mån avvikandebestämmelser inte finns i LVM. Sådana avvikande bestämmelser finns främst föratt reglera de olika tvångsbefogenheter som L"medger. Hit hör ävenföreskrifterna i 14 § om vårdinstitufionens och socialnämndens gemensammaansvar för de eftervårdande insatserna och om socialnämndens skyldighet attutse en särskild befattningshavare som skall svara för kontakterna med klientenunder vårdtiden. Hänvisningen till socialtjänstlagen innebär bl. a. attbedömningen av den enskildes vårdbehov och av hur detta bäst kan avhjälpasskall ske med utgångspunkt i en helhetssyn. Missbruksproblemen får inte ses somen isolerad fråga utan skall sättas in i sitt sammanhang. Planeringen av vårdenbör vidare bestämmas av en strävan mot normalisering, dvs. vården skall ordnasi så normala och litet särskiljande former som möjligt. I överensstämmelse medsocialtjänstlagens principer för vård utom det egna hemmet skall insatsernadessutom präglas av kontinuitet, flexibilitet och närhet (prop. s. 89). Föredragande statsrådet anförde som skäl för gällanderegler och sjukhusvård bl. a. följande (prop. 1981/82:8 s. 85). Den som kan beredas vård med stödav LVM lär ofta var i dålig fysisk eller psykisk kondition till följd av ettomfattande missbruk som har pågått . Inte sällan är missbrukaren i behovav avgiftning. Under avgiftningsfasen brukar missbrukaren drivas av ett starktbegär efter de medel som missbruket omfattar, abstinenssymptom. Oftastföreligger det betydande både kroppsliga och psykiska symptom som upplevs somplågsamma. För att avgiftningen skall kunna genomföras framgångsrikt krävs detdärför att missbrukaren förmås att stanna kvar på en vårdinstitution underavgiftningsperioden och att han får medicinsk hjälp att Undra obehagligasymptom. Risken för kompUkationer minskar om man sätter in medicinskbehandling. Avgiftningen kan beroende på typ av missbruk, missbrukets längdoch omfattning samt individens biologiska disposition ta olika lång fid, iblandnågra dagar, vanligen . Det är mot den här bakgrunden som den inledandebestämmelsen i första stycket får ses. Där föreskrivs att vården skall inledaspå sjukhus, om det SoU1982/83:37 18 anses lämpligt med hänsyn fill den planerade vården iövrigt och förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda. Utskottet anförde i betänkande SoU1981/82:22 bl. a. följande (s. 18 och 19). Utskottet delar den uppfattning somkommer till uttryck såväl i propositionen som i mofionerna, nämligen attsjukvården måste ta sin del av ansvaret för missbrukargrupperna. Detta måstevara en självklar utgångspunkt för LVM, som ju bl. a. syftar till atttillgodose en missbrukares akuta behov av medicinska vårdinsatser. Den somvårdas med stöd av LVM och är i behov av vård på sjukhus måste självfalletberedas sådan vård. Detta innebär att det i de flesta fall torde varanödvändigt att låta LVM-vården inledas på sjukhus, oavsett risken attmissbrukaren avviker. Formuleringen av 12 § får givetvis inte tolkas som skulle kunna avstå från den sjukhusvård som missbrukaren kan behöva. Om det hem där en missbrukare skall tas in för vård medstöd av LVM självt har fillgång till tillräckliga vårdresurser för att mötahans behov av medicinska insatser så ter det sig å andra sidan knappast rimligtatt trots detta genomföra den medicinska vården på sjukhus med det avbrott ochde praktiska olägenheter detta kan innebära. Undantag måste också göras för detfall att någon som skall vårdas enligt lagen redan genomgått avgiftning underbetryggande medicinsk övervakning. Det bör dessutom erinras om att det inte ärmöjligt att genomföra vård enligt sjukvårdslagen mot någons vilja (se nedan). Bestämmelsen om inledande sjukhusvård måste därför rymmamöjligheter att göra undantag från kravet i här nämnda fall. Enligt utskottetsmening skulle det härvid ofta bli en onödig byråkrafisk omgång att lägga ettsådant avgörande på länsrätten. Frågan kan ju uppstå efter det att länsrättenskilt målet från sig. Enligt utskottet bör det därför åvila den vårdinstitutiondär missbrukaren skall tas in med stöd av LVM att efter samråd med vederbörandesjukhusläkare ta ställning till frågan om den inledande vården. Huvudprincipenär dock att den som vårdas enligt LVM skall vara tillförsäkrad rätt tillsjukhusvård.