bet · G601JuU3 · 1982-12-31 00:00:00 — I motion 1981/82:299 av ()hemställs att anhåller att regeringen ser över den s. k.nödvärnsparagrafen i syfte att stärka självförsvarsrätten. Dentilltagande otryggheten och brottsligheten i vårt land aktualiserar enligtmotionären frågan om nödvärnsrättens omfattning. Motionären framhåller att detför den vanliga människan förefaller näst intill otroligt att man inte skullekunna få försvara sig själv och sin egendom utan att riskera påföljd, om manråkar ta i litet för hårt mot en angripare. Enligt motionärens mening är detbeklämmande, när en framstående jurist anser sig behöva skriva att den som villförsvara sig mot en attack, påbörjad eller förestående, inte får gå särskiltlångt i sitt försvar och att den säkraste regeln är att fly. Man måste enligtmotionärens uppfattning ta en betydligt större hänsyn tillsjälvförsvarsrätten, och nödvärnsparagrafen i bör därför ses över. Bestämmelser om nödvärn finns i 24 kap. 1 och 5 §§brottsbalken (BrB). Av den förra paragrafen framgår att en gärning som fallerunder en brottsbeskrivning inte medför straffansvar, om den begås i nödvärn. Iparagrafen anges i vilka situationer nödvärn föreligger. Den senare paragrafenreglerar bl. a. det fall att någon i en nödvärnssituation gjort större våld ellersvårare skada än som är medgivet (s. k. nödvärnsexcess). Dei 24 kap. 1 § BrB angivna förutsättningarna för nödvärn föreligger i fyra olikasituationer. Den första är att någon söker avvärja ett påbörjat elleröverhängande brottsUgt angrepp på person eller egendom. Den andra situationenbeskrivs som försök att betvinga den som med våld eller hot om våld eller påannat sätt hindrar att egendom återfås på bar gärning. En tredje situation äratt söka hindra någon att olovligen tränga in i rum, hus, gård eller fartyg.Som en fjärde situation anges försök att från ett utrymme av nämnda slagavlägsna någon som trängt in olovligen eller, om det är en bostad, eljestvägrar att på tillsägelse lämna bostaden. Föratt en nödvärnshandling i de beskrivna situationerna skall medföraansvarsfrihet krävs att handUngen med hänsyn till angreppets beskaffenhet ochdet angripnas betydelse inte är uppenbart oförsvarlig. Nödvärnsrätten är 1 1982/83. JuU1982/83:3 2 alltså inte absolut utan alltid beroende av en avvägningmellan motstående intressen. Uppräkningen av situationer i lagrummet är uttömmande.Nödvärnsrätt föreligger alltså inte mot varje beteende som kan betecknas som ettbrottsligt angrepp. Det är inte en förutsättning att det är den angripne somutövar nödvärn. En nödvärnshandling måste emellertid vidtas mot angriparensjälv eller mot något dennes intresse. Om handlingen utgör intrång i tredjemans rättssfär, får frågan om straffrihet i stället bedömas enligt reglerna omnöd i 24 kap, 4 § BrB. Vidare bör påpekas att nödvärnshandlingen i lagtexteninte beskrivits närmare än genom uttrycken att söka avvärja, betvinga, hindraeller avlägsna. Handlingen kan alltså bestå i våld eller hot. Även den som handlat uppenbart oförsvarligt kan på grundav bestämmelserna om excess i 24 kap. 5 § BrB gå fri från ansvar. Om denhandlande gjort större våld eller svårare skada än som är tillåtet menomständigheterna var sådana att han svårligen kunde besinna sig, skall hansålunda likväl inte dömas till ansvar. Paragrafen innehåller vidare en regel omstrafflindring för det fall svårigheten till besinning inte varit så betydandeatt straffrihet bör följa. Jämförelse med äldre rått Reglerna om nödvärnsrätt fick sinnuvarande utformning vid tillkomsten av BrB som trädde 1965.Bestämmelserna överensstämmer i allt väsentligt med motsvarande reglering istrafflagen när det gäller själva nödvärnssituationerna och beträffandenödvärnsexcess. I andra avseenden innebär BrB:s regler en förändring iförhållande till äldre rätt. På en punkt har en inskränkning skett. Enligt strafflagengällde en s. k. absolut nödvärnsrätt i vissa situationer. Detta innebar att mani princip fick bruka allt det våld som behövdes för att avvärja angreppet. Somframgår av den tidigare redovisningen bygger regleringen i BrB på en s. k.relativ nödvärnsrätt. En avvägning måste alltid göras mellan motståendeintressen. Detta kommer till uttryck genom lokutionen "såvitt ejhandlingen med hänsyn till angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelseär uppenbart oförsvarHg" i 24 kap. 1 § BrB. Regleringen innebär emellertidsamtidigt en utvidgning av nödvärnsrätten i förhållande till strafflagen. Detfordras nämligen enligt BrB inte att man håller sig inom ramen för vad som ärerforderligt för att avvärja angreppet så länge handlingen inte är uppenbartoförsvarlig. I uttrycket uppenbart oförsvarlig ligger enligt straffrättskommittén(SOU 1953:14 s. 377) att man bör räkna med en relativt bred marginal tillförmån för den angripne vid bedömande av om han hållit sig inom gränserna förnödvärnsrätten. JuU1982/83:3 3 Frågan om nödvärnsrättens gränserenligt BrB har prövats av högsta domstolen (HD) i flera fall som refererats iNytt Juridiskt Arkiv (NJA). För att belysa HD:s praxis skall här kortfattatredogöras för några av domstolens avgöranden. NJA 1969 s. 425 rörde bl. a. frågan om det för tillämpningav reglerna om nödvärn har betydelse om den angripne haft fog för att inte drasig undan angreppet. A var i målet åtalad för att ha misshandlat B som iberusat tillstånd hade angripit A med ett knytnävsslag. A svarade med ett knytnävsslagmot B. Därefter utväxlades flera slag. HD:s majoritet fann att A misshandlat B för att avvärjaett påbörjat brottsligt angrepp på honom själv. Det våld A övat hade enligt HDmed hänsyn till angreppets beskaffenhet inte varit uppenbart oförsvarligt ochhade inte heller fortsatt efter det. Den åtalade gärningenvar enligt HD alltså - oavsett om A kunnat undgå vidare angrepp genom attavlägsna sig från platsen - begången i nödvärn och skulle inte medföra ansvar. I fallet NJA 1970 s. 58 hade den för misshandel åtalade Abesökt en korvbar där han angripits av B som var berusad. B hade först utdelatett knytnävsslag mot A men missat. I avsikt att lugna ned B hade A däreftertagit ett "brottargrepp" på B så att denne hamnat på golvet. B haderest sig upp och kommit mot A med höjda armar och knutna nävar. A gav då B ettknytnävsslag i ansiktet så att denne föll i golvet och ådrog sig enskallfraktur. HD fann att A utdelat knytnävsslaget för att avvärja ettöverhängande brottsligt angrepp på honom själv. A:s handling kunde enligt HD -även med beaktande av att B var berusad och att andra män uppehöll sig ilokalen- med hänsyn till angreppets beskaffenhet och omständigheterna i övrigtinte anses ha varit uppenbart oförsvarlig. HD fann alltså att den åtaladegärningen var begången i nödvärn och lämnade åtalet utan bifall. I NJA 1971 s. 442 hade A åtalats för grov misshandel.. Bhade utsatt A för hemfridsbrott. I samband därmed hade B misshandlat Aoch uttalat allvarliga hotelser mot honom. A utdelade i detta läge ett antalknytnävsslag i ansiktet på B så att denne fick förhållandevis svåra skador. HD ansåg att det från B:s sida förelegat sådant angreppsom berättigat A till nödvärn. HD:s majoritet fann därvid på anförda skäl att Ainte handlat uppenbart oförsvarligt och lämnade alltså åtalet utan bifall. Idomskälen uttalade HD:s majoritet bl. a. att, då annat inte visats, det fickantas att samtliga slag från A utdelats för att avvärja pågående angrepp elleröverhängande fara för fortsatt angrepp. NJA 1977 s. 655 rörde ett fall där A när han angripits avB tagit upp en laddad pistol som han medfört i en axejremsväska. I avsikt attskrämma B riktade A på ca två meters avstånd pistolen mot denne, varvid ettskott gick av och dödade B. Upprinnelsen till händelsen var att B i enrestauranglokal l*~Riksdagen1982183. JuU1982/83:3 4 hade uppträtt provocerande mot A och tilldelat denne etteller två slag på hakan. Vidare hade B skyndat efter A ut på gatan med flerakamrater i följe och farit ut i svåra hotelser mot A. A åtalades för grovtvållande till annans död. HD anförde att B inte var beväpnad eller utrustad mednågot tillhygge och att händelsen utspelades på en upplyst gata, där folk var irörelse. Med all sannolikhet skulle A ha kunnat hejda B: s angrepp redan genomatt göra klart för denne att han var beväpnad. Den för B Uvsfarliga åtgärd somA vidtog måste enUgt HD med hänsyn härtill anses uppenbart oförsvarlig. HD anförde vidare att det av vad A själv uppgett framgickatt ett av hans motiv för innehavet av pistolen var att han med vapnet skullekunna freda sig i händelse av överfall. Han var enUgt HD således i förväginställd på att använda vapnet i situationer av den typ han råkade i genom B:sangrepp. Med hänsyn till detta samt till den förtrogenhet med vapnet A besattoch till att angreppet inte kunde ha kommit helt överraskande för honom eftervad som kort utspelat sig inne i restauranglokalen kunde omständigheternaenligt HD inte anses ha varit sådana att A svårligen kunnat besinna sig. HD fann att A inte befunnit sig i en sådan situation därhan ägt tillgripa ett så riskfullt förfarande som han gjort. Enligt HD kundehan inte heller anses ha haft grundad anledning att uppfatta situationen på ettsätt som skulle berättiga honom därtill. HD biföll alltså åtalet för vållandetill annans död men fann att omständigheterna var sådana att brottet inte varatt bedöma som grovt. I fallet NJA 1978 s. 356 var omständigheterna följande.Under en fest hos en villaägare, A, med dans utomhus infannsig B som var en granne och begärde att ljudet från dansmusiken skulle dämpas.Trots upprepade uppmaningar att avlägsna sig stannade han kvar under förklaringatt han inte tänkte gå sin väg förrän musiken dämpats. När A därefter försöktemota bort B från fastigheten föll denne och ådrog sig en bäckenfraktur. Aåtalades för vållande till kroppsskada. HD ansåg att det genom B:s uppträdande, som också var attse mot bakgrunden av att B tidigare avvisats från festen, uppkommit rätt för Aatt även med användande av visst våld avlägsna B från fastigheten. Enligt HDhade B:s uppträdande inte inneburit någon allvarligare kränkning. Även medbeaktande av detta kunde det emellertid enligt HD inte anses att A, när han iden uppkomna situationen sökt föra undan B, handlat på ett sätt som med hänsyntill använt våld och förutsebara skaderisker varit uppenbart oförsvarligt. HDfann alltså att A handlat i nödvärn och ogillade åtalet. Fallet NJA 1980 s. 606 hade sin upprinnelse i att A och Bsom båda var alkoholpåverkade hade försökt tränga sig in på en personalfest.Slagsmål hade brutit ut mellan flera personer. C, D, E och F hade beväpnat sigmed käppar. C, D och E misshandlade men sina käppar A och B samt två andrapersoner. Misshandeln ledde till bl. a. att en person förlorade synen på ett JuU 1982/83:3 5 öga.F misshandlade med sin käpp A. Innan misshandeln med käpparna ägde rum hade Ajagat C med kniv nerför gatan. Vidare hade en kvinna bhvit nerstucken av Ainnan C, D, E och F beväpnade sig med käpparna. Hovrätten,vars dom fastställdes av HD, fann att C, D, E och F varit berättigade att underåberopande av nödvärnsrätt försvara sig mot A. Utredningen visade emellertidatt de inte begränsat sig till försvar utan själva gått till angrepp. Härvidhade enligt hovrätten även riktats slag niot personer gentemot vilkanödvärnsrätt över huvud inte förelegat. Hovrätten fann att omständigheternavarit sådana att inte någon av de tilltalade kunde åberopa nödvärn. C, D och Efälldes till ansvar för misshandel och vållande till kroppsskada eller sjukdommedan F fälldes till ansvar för misshandel. Tvårefererade hovrättsfall från senare år- SvJT 1975 rf s. 67 och Rättsfall frånhovrätterna 43:80 - bör också nämnas i sammanhanget. Vidare kan påpekas attflera tidigare opublicerade rättsfall från de lägre instanserna refererats iboken (, 1972). Första lagutskottet behandlade frågan omnödvärnsrättens gränser med anledning av en motion. I motionen framhölls attdet var angeläget att BrB:s nödvärnsregler tillämpades liberalt, särskilt i entid då antalet gatuöverfall ökat. I motionen yrkades att skulleanhålla om bl. a. en undersökning av tillämpningen av dessa regler. Isitt av godkända utlåtande (ILU 1970:61) uttalade utskottet att detvid BrB:s tillkomst genomfördes en utvidgning av rätten för en angripen personatt försvara sig och att det nu - för att straffrihet skulle inträda vidnödvärn - gällde att nödvärnshandlingen inte fick vara uppenbart oförsvarligmed hänsyn till angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelse. mening medgav reglerna sålunda en relativt bred marginal till förmånför den angripne men: tillät också olika tolkningar beträffande gränsen förnödvärnsrätten. Det var enligt utskottet självfallet av stor vikt att reglernainte tillämpades på ett sätt som stred mot de tankegångar som legat till grundför bestämmelsernas utformning. Utskottet noterade att enligt vad riksåklagaren() uppgett i remissyttrande över motionen gav utvecklingen av rättspraxisinte heller anledning till några betänkligheter. Utskottet hänförde sig tilltvå av HD då avgjorda fall (NJA 1969 s. 425 och NJA 1970 s. 58) ochanförde att den angripne i båda målen frikänts från påstådd misshandel trotsatt han kunnat undvika vidare angrepp mot honom själv på annat sätt än genomatt utdela slag. Enligt utskottet syntes dessa för domstolarna vägledandeställningstaganden tillgodose de syften som ytterst uppbar den aktuellamotionen. Med hänsyn till det anförda var det enligt utskottets mening intepåkallat att verkställa någon undersökning i enlighet med motionärens önskemål. JuU 1982/83:3 6 Remissyttranden över motionen har avgetts av RÅ,, , (), ,juridiska fakultets-nämnderna vid universiteten i och , Sverigesadvokatsamfund och . RÅ har till sitt yttrande fogatyttranden från länsåklagarna i och , Östergötlandslän. Till dessa yttranden har i sin tur fogatsyttranden från åklagarmyndigheterna i åklagardistrikt i resp. län. Nästanalla remissinstanser avstyrker bifall till motionen eller uttalar att detsaknas anledning att se över reglerna om nödvärn. anseremellertid att en sådan översyn bör ske. viduniversitetet i menar att det kan finnas skäl för en översyn av reglernaom excess i 24 kap. 5 § BrB. RÅ anser att reglerna om nödvärn medger en relativtbred marginal till förmån för den angripne. Reglerna ger visserligen utrymmeför olika tolkningar i fråga om gränsen för det tillåtna men det torde enligtRÅ:s mening inte vara möjligt att i lagen närmare precisera omfattningen av detvåld som vid varje tid och i varje situation skall anses vara tillåtet. RÅframhåller att det såsom uttalades av första lagutskottet självfalletär av stor vikt att reglerna inte tillämpas på ett sätt som strider mot detankegångar som ligger till grund för bestämmelsernas utformning. i uppfattning kan nödvärnsregler na inte bh klarare och friare än vad de är. anser att saken gäller de rättsvårdande instansernas bedömning av de enskilda fallen. i menar att en mer extensiv skrivning i lagtexten än "ej- uppenbart oförsvarlig" är svår att tänka sig. Länsåklagareni anför att bestämmelserna om nödvärn enligt sin ordalydelseinnebär att en person inom relativt vida gränser får försvara sig eller sinegendom mot ett brottsligt angrepp utan att behöva riskera brottspåföljd.Uttryckssätten ger emellertid utrymme för ohka tolkningar i fråga om gränsernaför det tillåtna. Enligt länsåklagarens mening måste det dock accepteras medhänsyn till de i olika nödvärnssituationer mycket varierande omständigheterna.Åklagarmyndigheten i tror att begreppen "uppenbartoförsvarlig" och "svårligen kunde besinna sig" irättstillämpningen alltid kommer att tolkas på ett sätt som står i samklang meddet tilltagande våldet i samhället i allmänhet. Sveahovrätt anser att motionen inte innehåller något gripbart underlag för direktivtill lagstiftningsarbete. Hovrätten menar att det är riktigt som motionärensäger att påföljd kan tänkas förekomma för en angripen persons JuU 1982/83:3 7 åtgärder.Reglerna i 24 kap. BrB syftar till en inskränkning vid självförsvar av vad someljest är straffbelagt. Det önskemål som kan utläsas ur motionen ligger enligthovrätten i och för sig i linje med en lång rättsutveckling, som medfört alltliberalare regler för den angripne. Med nuvarande systematik i BrB synes detemellertid hovrätten svårt att lagtekniskt komma mycket längre till denangripnes skydd än vad som gäller, nämligen att man i självförsvar fårtillgripa allt våld som inte är uppenbarligen oförsvarligt och att den angripneäven vid överskridande av denna regel är fri från straff om han svårligen kundebesinna sig. Även om man förutsätter en helt annan lagstiftningsteknik,förefaller det hovrätten ofrånkomligt att reglerna för en angripens handlandeoch eventuella straffrihet måste beskrivas som abstrakta typsituationer, därman knappast särskilt kan ange den kategori angripare som motionären antyder. Bedömningenav vad som är nödvärn och vad som är excess är frågor som enligt hovrättensuppfattning ytterst måste ankomma på domstols prövning. Även om det ärsjälvfallet att regelsystemet också bör kunna ge vägledning åt den enskildemedborgaren, när det gäller hans handlande i det särskilda fallet, serhovrätten det som omöjligt att flytta bedömningen av hur man får handla isjälvförsvar från domstol till den enskilde. Detta skulle i praktiken innebäraett avskaffande av reglerna om nödvärnsexcess med säkerligen svårakonsekvenser. Hovrätten framhåller att de värderingar som måste göras redan nuäven för domstol är svåra nog men å andra sidan överkomliga med den lagtext somfinns. Den angripne är enligt hovrättens mening väl skyddad vid den rättsligabedömningen. Det kan enligt hovrätten på denna punkt erinras om bl. a. attåklagaren i regel har bevisbördan mot nödvärnsinvändning. Hovrätten tilläggeratt en utvidgad nödvärnsrätt, hur den nu skulle utformas, måste medföra enbetydande risk för missbruk med åtföljande svårigheter för domstolarna attbedöma frågor om uppsåt. Götahovrätt erinrar om att hovrätten i sitt remissvar över den motion sombehandlades av första lagutskottet fann att skäl inte förelåg att ånyoompröva nödvärnsreglerna. Hovrätten framhåller att det, som hovrätten anförde isitt tidigare yttrande, med beaktande av de många skiftande fall som kan kommaunder domstolarnas bedömande inte är möjligt att i lagen ange omfattningen avdet våld som vid varje tid och i varje situation skall anses vara tillåtet. Detmåste enligt hovrättens uppfattning i stället ankomma på domstolarna att inomden av lagstiftaren angivna ramen bestämma nödvärnsrättens gränser. Göteborgstingsrätt anser att de gällande bestämmelserna om nödvärnsrätten innebär entillfredsställande reglering. En annan sak är enligt tingsrättens mening attdet i de fall då rätten till nödvärn aktualiseras ofta kan vara svårt attutreda händelseförloppet. På grund härav kan personer som handlat i nödvärn bliföremål för polisutredning och även åtalas. Enligt tingsrättens uppfattningtorde det emellertid inte vara möjligt att komma till rätta med dessa problemlagstiftningsvägen. JuU 1982/83:3 8 RPS anser att 24 kap. 1 och 5 §§ BrB gerdomstolarna stort utrymme att beakta en angripens intressen. Enligt RPS gerförarbetena till bestämmelserna stöd för en vidsträckt tolkning till förmånför den angripne. I sitt yttrande pekar RPS vidare på att gatuvåldet synes haökat . Oprovocerade angrepp på personer som är okända förangriparen har enligt RPS blivit allt vanligare. RPS framhåller att rätten attförsvara sig utan risk för straffpåföljd därför är av största betydelse. Denrätten synes väl tillgodosedd av gällande lag, uttalar RPS, varför en översynav nödvärns-rätten inte är erforderlig. vid i anser att något behov av att utvidganödvärnssituationerna knappast torde föreligga och att det därför inte finnsnågot behov av översyn på denna punkt. uttalar vidare bl. a.att det verkliga problemet vid all nödvärnslagstiftning ligger, i varje fall dådet rör sig om en relativ nödvärnsrätt, i svårigheten att i lagtexten preciseradet mått av våld, som får användas i en nödvärnssituation. Det torde enligtfakultetsnämndens mening vara omöjligt att i lagtexten beskriva den avvägningsom skall komma till stånd mellan det hotade intresset och det använda våldetmed annat än vaga lokutioner, öppna för skilda värderingar. BrB:s krav att denstraffria nödvärnshandlingen inte får vara uppenbart oförsvarlig lämnar fögavägledning om hur mycket våld som tillåts. menar atträttspraxis här i stället spelar den avgörande rollen. mening ger nuvarande lagregler utrymme för straffrihet vidsjälvförsvar i de fall då så är påkallat. Stadgandena är visserligen allmänthållna, fortsätter förbundet, men detta kan. knappast undgås, eftersom det intekan komma i fråga att konkretisera alla tänkbara situationer. Förbundet harförståelse för att allmänheten ibland reagerar mot att den som i nödvärnorsakar skada blir föremål för polisingripande. Att så sker kan enligtförbundets mening emellertid vara oundvikligt för att händelseförloppet skallklarläggas. ,som tillstyrkte den översyn som föreslogs i den av första lagutskottetbehandlade motionen , erinrar om att samfundet då anförde bl. a. att detav de uttalanden som samfundets styrelse inhämtat från advokater med storerfarenhet från försvar i brottmål framgick att domstolamas tillämpning avbestämmelserna om nödvärnsrätten var restriktiv samt att det var angeläget att- i av tilltagande våld - den som handlade i nödvärn borde komma iåtnjutande av den ansvarsfrihet som bestämmelserna avsåg att möjhggöra.Samfundet vidhåller denna uppfattning. Bland de advokater som har erfarenhetav försvararuppdrag råder fortfarande, såvitt samfundet kunnat utröna, denutbredda meningen att rättstillämpningen i ifrågavarande hänseende är alltförrestriktiv. Den förhoppning som första lagutskottet gav uttryck åt att HD:savgöranden i NJA 1969 s. 425 och NJA 1970 s. 58 skulle bli vägledande förpraxis har enligt samfundets uppfattning tyvärr inte kommit att infrias. JuU 1982/83:3 9 För att nödvärnsrätten skall kunna ha den realitetsom avsågs vid reglernas tillkomst krävs det enligt samfundet bl. a. att denangripnes invändning att en nödvärnssituåtion förelegat godtas av domstol elleråklagare, om den inte vederläggs av bevisning eller ter sig uppenbartosannolik, och att en bred marginal tillgodoräknas den angripne vid bedömningenav försvarsåtgärdens tillåtlighet. Sist nämnda krav motsvaras i lagtexten avorden "uppenbart oförsvarlig". Dessa väsentliga principer förtillämpningen av nödvärnsreglerna - den klara bevispresumtionen och den bredamarginalen till den angripnes förmån - har, fortsätter samfundet, gång på gångframhållits och understrukits i förarbeten, kommentarer och vissa HD-domar. Trotsdetta förhållande synes underrättspraxis ha varit mycket ojämn, och den harföretett alltför många exempel på försummelse att i erforderlig mån iakttadessa principer. Man har enligt samfundets uppfattning i påfallande storutsträckning bortsett från eller tagit alltför lätt på bevispresumtionen tillförmån för den angripnes uppgifter om nödvärnssituationen. Vid bedömningen avförsvarsåtgärdens tillåtlighet synes man ofta ha strävat efter ett slagsUkavägande mellan angriparens och den angripnes intressen, särskilt dåangriparen tillfogats allvarligare skada. Samfundet menar att, i den mån denangripne sökt kompensera sin underlägsenhet genom att bruka tillgängligt vapen,den omständigheten i och för sig inte sällan har lagts honom till last. Det finnssålunda enligt vad samfundet inhämtat en tydlig tendens att i klar motsättningtill lagtextens ord och innebörd krympa den breda marginal som skall gälla tillden angripnes förmån.