bet · G601JuU19 · 1982-12-31 00:00:00 — a. att detmed visst fog kunde hävdas att ett fullgott rättsskydd för den enskilde bordetäcka motpartskostnader. Man framhöll emellerfid också att reglerna i RB omfördelningen av rättegångskostnaderna mellan parterna är av stor betydelse somett korrektiv för oöverlagda processer. Sådana processer borde inte få förasmed stöd av allmänna medel. På grund härav borde det inte komma i JuU1982/83:19 22 fråga att låta rättshjälpen täcka det berörda ansvaret förmotpartskostnader. Det sagda fick inte tolkas så att det inte skulle finnas ettbehov för den enskilde att skydda sig mot skyldigheten att få betala motpartenskostnader. Det ansågs emellertid naturligt att ett sådant skydd gavs inom ramenför rättsskyddsförsäkringen och inte i form av rättshjälp med det allmännasstöd. I samband med rättshjälpslagens fillkomst övervägdes ocksåen subsidiär regel som skulle ge vinnande motpart till den som åtnjufiträttshjälp möjlighet att av staten få ersättning för kostnader som inte kunnattas ut av den tappande parten (prop. 1972:4 s. 261 f, JuU 12 s. 36).Utredningen om rättegångshjälp hade föreslagit en sådan bestämmelse i sittbetänkande (SOU 1965:13). Den subsidiära regeln enligt förslaget i 1965 årsbetänkande hade en annan karaktär än de mer primära regler som diskuterades i1958 års betänkande och senare; den som har rättshjälp kommer inte i ett bättreläge genom statens subsidiära ansvar. Syftet med den subsidiära regeln i 1965års betänkande var i stället att kompensera det underläge som statens åtgärdatt bevilja rättshjälp försatte den rättshjälpsbehövandes motpart i. Regelnverkade med andra ord endast till dennes förmån. Förslaget i 1965 årsbetänkande skall ses mot bakgrund av att man då inte tänkte sig någonbestämmelse om förprövning av det befogade i en parts talan (se 8 § förstastycket rättshjälpslagen). Vid remissbehandlingen av promemoria godtog detstora flertalet av remissinstanserna förslaget att rättshjälpen inte primärtskulle täcka ansvaret för motpartskostnader. Viss kritik framfördes dock frännågra håll. Att förslaget inte tog upp någon subsidiär regel fill skydd för densom processat mot en part som haft rättshjälp kritiserades av nästan allaremissinstanser som yttrade sig i frågan. I propositionen med förslag till rättshjälpslag (prop.1972:4) godtog departementschefen de skäl mot en primär ersättningsregel somuttalats promemoria. När det gällde en subsidiär regel hänvisade hantill att i propositionen föreslagits en regel om intresseprövning vidbeviljande av rättshjälp. Denna regel borde leda fill att de situafioner manvelat förebygga genom den subsidiära regeln knappast skulle behöva uppkomma.Departementschefen hänvisade också till att ansvaret för intresseprövningen iförsta hand skulle komma att vila på biträdet och att denne - om han medverkatfill att driva ett helt obefogat anspråk - inte skulle ha rätt fill ersättningför sitt arbete. Departementschefen påpekade också att i de fall då densubsidiära regeln skulle ha sin största betydelse, nämligen för en mindrebemedlad part (som vinner), också denne fick antas ha beviljats förmånen avrättshjälp. På grund av det anförda ställde sig departementschefen avvisandetill att låta rättshjälpen omfatta också ett ansvar för motparts kostnader. I sitt betänkande med anledning av propositionen (JuU1972:12) godtog justitieutskottet departementschefens uppfattning och anfördedessutom JuU 1982/83:19 23 bl.a. allmänna kostnadsskäl mot en mindre restriktiv lösning. följdeutskottet (rskr 205). Justitieutskottettog i anledning av en motion ånyo upp frågan vid (JuU1974:18). Utskottet fann ej anledning frångå sin tidigare bedömning. Sedanfrågan vid 1975/åter kommit upp uttalade utskottet i sitt avriksdagen godkända betänkande (JuU 1975/76:17, rskr 112) att det för sin delansåg frågan om rättshjälp för motpartskostnader vara av sådan betydelse förrättshjälpssystemets funktion att den lämpligen borde närmare genomlysas avrättshjälpsutredningen. Utskottet ville tillfoga att vad utskottet uttalat inteinnefattade något ställningstagande till frågan om den nuvarande ordningenborde ändras i något avseende. Rättshjälpsutredningen- som sålunda fick ta ställning till frågan -påpekade i sitt betänkande (SOU1977:49) att den inte hade till uppgift att ta upp den mer vittsyftandeprocessuella frågan om hur ansvaret för rättegångskostnaderna skall fördelasmellan parterna och att det för utredningen visat sig ogörligt att hittalösningar på problemen rörande rättshjälp för motpartskostnader utan attsamtidigt ta upp fundamentala principer bakom reglerna om rättegångskostnad i18 kap. RB. menade att principiella överväganden omreglerna i 18 kap. RB naturligen hörde hemma i en kommande rättegångsutredningsarbete och att i detta arbete även konsekvenser för rättshjälpssystemet kundevägas in. Genom en sådan lösning skulle man skapa förutsättningar för ensamordning mellan de allmänna reglerna om rättegångskostnad i 18 kap. RB ochrättshjälpslagstiftningen. avstod därför från att läggafram förslag i fråga om en eventuell täckning av ansvaret för motpartskostnader inom rättshjälpens ram. Iproposifionen rörande ändringar i rättshjälpslagen (prop. 1978/79:90 s. 142)uttalade departementschefen att han i likhet med utredningen ansåg frågan omansvaret för motparts rättegångskostnader böra tas upp i ett större sammanhangän det dåvarande. godtog propositionen på den punkten (JuU 1978/79:30s. 45, rskr 268). Fråganhar härefter tagits upp av rättegångsutredningen (Ju 1977:06) i betänkandet(SOU 1982:26) Översyn av 1. Utredningen diskuterar fråganutförligt och behandlar inte bara olika tänkbara lösningar och konsekvensernaav dem utan också den betydelsefulla frågan om rättsskyddsförsäkringarnas rolli sammanhanget. Ibetänkandet redovisas vidare vissa beräkningar över de kostnader som kan antasuppstå för staten om rättshjälpen utvidgas till att omfatta även ansvaret förmotpartens rättegångskostnader. Utredningen kommer fram till att dessakostnader antagligen skulle uppgå fill mer än 5 milj. kr. Utredningenuttalar att den med hänsyn till de samhällsekonomiska aspekterna inte anser sigböra lägga fram något förslag om att rättshjälpen skall täcka ansvaret förmotparts kostnader. JuU1982/83:19 24 Betänkandet, som harremissbehandlats, är beroende på regeringens prövning. Den av motionärerna väckta fråganhuruvida rättshjälpen bör omfatta även den förlorande partens ansvar förmotpartens rättegångskostnader har, som framgått av den lämnade redogörelsen,länge varit föremål för överväganden i olika sammanhang. Starka skäl talarenligt utskottets mening mot att betrakta frågan som enbart en angelägenhetinom rättshjälpssystemet; ett ställningstagande kan inte gärna ske utan analyserar sambandet med de grundsatser som bär upp RB:s reglerom kostnadsansvaret i rättegångar. En genomlysning av de aktuella frågorna harnyligen utförts av rättegångsutredningen. Utredningens förslag bereds f. n.inom . Med hänsyn härtill anser utskottet att intebör vidta någon åtgärd med anledning av motionsyrkandet. Utskottet avstyrkerdärför bifall till mofion 1077 i här berörd del. I motion 1207 tas frågan omrättshjälp till näringsidkare upp. Motionären anför att det är i hög gradbefogat att näringsidkare ges en ökad möjlighet att erhålla rättshjälp iangelägenheter som uppkommit i näringsverksamheten; enligt motionären beviljassmåföretagare rättshjälp ytterst restriktivt. Frågan i vilken utsträckning rättshjälp skall kunna gesnäringsidkare i angelägenheter som har anknytning fill hans näringsverksamhethar filldragit sig stor uppmärksamhet när det gäller rättshjälpssystemetsutformning. I den ursprungliga lydelsen av rättshjälpslagens föreskrift härom(8 § första stycket 3) stadgades att rättshjälp inte fick beviljasnäringsidkare i angelägenhet som hade samband med hans näringsverksamhet ominte särskilda skäl förelåg med hänsyn till hans ekonomiska förhållanden ellersakens beskaffenhet. Bakom denna regel låg tanken att rättshjälpen är en socialförmån som i första hand bör ge skydd vid oförutsedda händelser som berörenskildas personhga och ekonomiska förhållanden. En annan synpunkt av betydelsei sammanhanget var att kostnader för biträde i rättsliga angelägenheter ofta ären normal företeelse i affärslivet, jämförbara med andra driftskostnader somkan påverka rörelsens resultat. För att undvika stötande konsekvenser av atträttsliga angelägenheter i näringsverksamhet ställdes utanför rättshjälpenstillämpningsområde - exempelvis när fråga är om vissa småföretagare som stårlöntagarna nära - öppnades dock vissa möjligheter till allmän rättshjälp (JuU1972:12 s. 29 f). Genom en lagändring, som trädde i kraft den 1 januari1980, vidgades i någon mån näringsidkares möjligheter fill rättshjälp (prop.1978/79:90, JuU 30, rskr 268). Enligt den ordning som då infördes och somalltjämt gäller får JuU 1982/83:19 25 rättshjälpinte beviljas näringsidkare i angelägenhet som uppkommit i hansnäringsverksamhet om ej skäl föreligger med hänsyn till verksamhetens art ochbegränsade omfattning, hans ekonomiska och personliga förhållanden elleromständigheterna i övrigt. Idet betänkande som låg fill grund för lagändringen (SOU 1977:49 Översyn avrättshjälpssystemet) förordades en mer generös tillämpning för näringsidkareatt få allmän rättshjälp än den då i praxis rådande. Utredningen diskuterademöjligheten av att - efter viss förebild i bokföringslagen (1976:125) -föreslå en regel som skulle utesluta endast sådana företagare från allmänrättshjälp som hade flera än två årsanställda personer och med en årligbruttoomsättning översfigande : Utredningen avstod emellertid avstatsfinansiella skäl från att förorda en sådan regel generellt. Samtidigtframhölls att det i enskilda fall kunde finnas skäl att medge allmän rättshjälptrots att antalet anställda översteg två eller trots att omsättningen översteg200 . Omsättningens storlek och antalet anställda borde enligtutredningen på samma sätt som dittills hade skett spela in i denhelhetsbedömning av verksamhetens art och omfattning som skall göras vidprövningen av rättshjälpsfrågan. Ipropositionen uttalade föredragande statsrådet sin principiella anslutningtill de grundtankar som låg bakom den dåvarande regleringen. Han konstateradeockså att statsfinansiella skäl med styrka talade för att vissa begränsningarmåste gälla vid allmän rättshjälp åt näringsidkare. Begränsningarna fick dockinte göras så snäva att allmän rättshjälp vägrades småföretagare som prakfisktsett stod löntagarna nära eller när sambandet med de privata förhållandena varsärskilt påtagligt. Statsrådetanförde vidare att årsomsättningens storlek, tillgångarna i rörelsen ochantalet anställda fillmättes viss vikt enligt rättshjälpspraxis. Han delade ioch för sig utredningens synsätt att varken antalet anställda elleromsättningens storlek kunde tjäna som säkert kriterium på ett företags storlekmen ansåg det dock med hänsyn till den prakfiska fillämpningen inte varamöjligt att avstå från en gräns med vissa schablonartade inslag. Till deomständigheter som måste beaktas hörde enligt hans uppfattning omsättningensstorlek. Hänsyn borde också tas fill olika branschers lönsamhet och övrigamöjligheter att ge näringsidkarna en tillfredsställande materiell standard. Isitt av godkända betänkande uttalade utskottet bl. (s. 48 f) attutskottet anslöt sig till tanken i proposifionen att utrymme - om än med vissförsikfighet - borde ges för en mer generös praxis. Behovet av enliberalisering gällde enligt utskottets mening inte minst den huvudregel somhade utbildats i praxis att rättshjälp vägrades vid högre rättshjälpsavgift ängrundavgiften. Utskottet ansåg att den författningsmässiga regleringen gavutrymme för en önskvärd utvidgning av tillämpningsområdet för allmän rättshjälpåt näringsidkare som det skapades stöd för en mer nyanserad bedömningav omständigheterna i det särskilda fallet. JuU 1982/83:19 26 Utskottet gick härefter in på bedbmningsnormernaför beviljande av rättshjälp till näringsidkare - t. ex. årsomsättning irörelsen och antal anställda - och uttalade sig mot att införa någraundantagslösa schabloner. I stället framhöll utskottet att bedömningen i detenskilda fallet skulle ske med hänsyn till en rad olika omständigheter, somnärmare exemplifierades i betänkandet. Emellertiduttalade utskottet även att det var tydligt att man i den prakfiskatillämpningen inte helt kunde avstå från mer eller mindre generella riktmärken;utskottet framhöll dock samfidigt att en ordning, exempelvis anknytande tillbasbeloppet, skulle kunna äventyra den nyanserade bedömningen av samtligaföreliggande omständigheter. Utskottet pekade vidare på att den utveckling avgränsen för årsomsättningens storlek som skett i praxis syntes ha inneburit ennaturlig anpassning efter förändringarna i penningvärdet och utvecklingen iövrigt. Utskottet utgick från att en motsvarande utveckhng skulle komma att ägarum och förordade därför inte en fast gränsdragning i fråga omomsättningens storlek eller antalet anställda. Utskottet underströk också attutvidgningen av möjligheterna till rättshjälp av statsfinansiella skäl måsteske med försiktighet. Vidare uttalades att utvecklingen borde följas meduppmärksamhet och att frågan borde tas upp till nya överväganden - bl. a. frånstatsfinansiella synpunkter - vid den kommande översynen avrättshjälpssystemet. Rättshjälpskommitténhar i sina direktiv fått i uppdrag att undersöka tillämpningen av regeln omnäringsidkares rätt till rättshjälp i angelägenheter som rörnäringsverksamheten. I direkfiven uttalas att det, mot bakgrund av deriktlinjer om att åstadkomma besparingar som gäller för kommittén, börövervägas om regeln bör göras mer restriktiv. Något förslag i frågan har ännuinte lagts fram av kommittén. Frågan om allmän rättshjälp till näringsidkare ärf. n. föremål för överväganden av rättshjälpskommittén. Utskottet anser attresultatet av kommitténs arbete bör avvaktas innan ställning tas fill frågan ombehovet av att ändra den gällande regleringen. Med hänsyn härtill avstyrkerutskottet bifall till motion 1207. Genom en ändring i 43 § rättshjälpslagen, somträdde i kraft , kom det dåvarande andra stycket i paragrafenpå grund av ett redaktionellt misstag att delas upp i två stycken (prop.1979/80:1, SoU 1980/81:15, rskr 1980/81:130). På grund av den icke avsedda nyastyckeindelningen i paragrafen har en hänvisning i lagtexten kommit att syftafel. JuU1982/83:19 27 Detta misstag bör nu rättas fill. Utskottet förordardärför aft 43 § rättshjälpslagen ändras på sätt framgår av utskottetshemställan. I övrigt föranleder propositionen eller motionerna ingetannat uttalande från utskottets sida än att lagändringarna bör träda i kraftden . 1. beträffandeprogressiviteten i fråga om rättshjälpsavgifter attriksdagen med avslag på mofion 1982/83:167 i denna del (delvis) antar 12 § idet genom proposition 1982/83:61 framlagda förslaget fill lag om ändring irättshjälpslagen (1972:429), 2. beträffanderättshjälpsavgifternas anknytning till basbeloppet att med avslag påmotion 1982/83:167 i denna del (delvis) antar 6, 12, 13, 36 och 47 §§ i detunder moment 1 nämnda lagförslaget, 3. att riksdagenbeslutar - med motsvarande ändring i ingressen till det under moment 1 nämndalagförslaget - att 43 § rättshjälpslagen skall ges följande såsom Utskottetsförslag betecknade lydelse: Rättshjälp genom offentligt biträde beviljas efter ansökaneller då annars anledning föreligger. Ansökan får göras av den som kan beviljasrättshjälp och i mål eller ärende som anges i 41 § 1 även av annan som får föratalan i målet eller ärendet. Rättshjälp beviljas och biträde Rättshjälp beviljas och biträde förordnasav den myndighet som förordnas av den myndighet som handlägger målet eller ärendet. handlägger målet eller ärendet. Dockankommer prövningen Dock ankommer prövningen i ärende hos socialnämnd eller i ärende hos socialnämndeller social distriktsnämnd enligt 41 § 3 på social distriktsnämnd enligt 41 § 3 på länsrätten, länsrätten, i ärendesom avses i 41 § 5-9 eller i ärende som avses i 41 § 5-9 eller 14 pårättshjälpsnämnden, 14 på rättshjälpsnämnden, i ärendehos polismyndighet enligt i ärende hos polismyndighet enligt 41 § 12 pålänsrätten samt 41 § 12 på länsrätten samt i annatärende hos regeringen än i annat ärende hos regeringen än som avsesi 41 § 5-9 eller 14 på som avses i 41 § 5-9 eller 14 på departementstjänsteman som rege- departementstjänsteman som rege ringen bestämmer. Har myndigheten skilt målet eller ärendet från sig, ägerunder tiden till dess talan fullföljts eller tiden för fullföljd utgått andrastycket motsvarande tillämpning. I Senaste lydelse 1981:1257. JuU1982/83:19 28 Nuvarande lydelse Utskottets förslag Rättshjälp utgår även när talanfullföljs eller meddelat beslut underställs annan myndighets prövning ellersaken överlämnas till annan myndighets avgörande. Ansökan om rättshjälp genom offenfiigt biträde ges in fillden myndighet som handlägger målet eller ärendet. Gäller ansökan ärende somavses i 41 § 5-9 eller 14, ges dock ansökan in till rättshjälpsnämnden. Myndighet som inte själv får bevilja rättshjälpen skallfill behörig myndighet med eget yttrande överlämna ingiven ansökan med därvidfogade handlingar eller anmäla behovet av offentligt biträde. 4. att riksdagenantar det under moment 1 nämnda lagsförslaget i den mån det inte omfattas avutskottets hemställan ovan, dock med den ändringen att tidpunkten förikraftträdandet bestäms fill , 5. att riksdagenantar det genom proposifionen framlagda förslaget fill lag om ändring irättegångsbalken, dock med den ändringen att fidpunkten för ikraftträdandetbestäms till , 6. beträffandeersättning enligt rättshjälpslagen för motparts rättegångskostnader attriksdagen avslår motion 1982/83:1077 i denna del (yrkande 7. beträffande rättshjälp åtnäringsidkare att avslår mofion 1982/83:1207. Närvarande: (), (), EricJönsson (s), (), (), i (s), (), (), (), Ulla-BrittÅbark (s), i (fp), (), () och (). mlnab/gotab 1983 73786