bet · G601JoU30 · 1982-12-31 00:00:00 — I handläggningen av detta ärende har deltagitgeneraldirektören, överdirektören, avdelningsdirektör ochlantbruksingenjör , föredragande. JoU1982/83:30 175 Yttrande ang motion 1981/82:1921 om tillståndsplikt förmarkavvattning har inhämtatyttranden från skogsvårdsstyrelserna i , ochNorrbottens län vilka biläggs. Föregen del vill anföra följande, varvidställning inte tas till frågan om ersättning till markägare när tillstånd tilldikning vägras. utfördes av skogsvårdsorganisationen i samrådmed länsstyrelserna och vissa större skogsägare en utredning av de skogligavåtmarkernas utnyttjande för olika ändamål. Sammanfattningsvis kom man därvidfram till att av tillgänglig våtmarksareal enligt riksskogstaxeringen, 7 025000 ha, var 1 470 000 ha lämplig för skogsdikning sedan avsättning skett förnaturvårdens intressen m.m. Den för skogsdikning lämpliga arealen utgör 20,9 %av totalarealen. Mot bakgrund av skogsutredningens (SOU 1978:6) bedömning avmöjlig produktionsökning genom dikning utarbetade ettlångsiktigt dikningsprogram som innebär 54 000 ha dikning per åroch därefter ca 20 000 ha . Detta ansågs vara en församhället rimlig ambitionsnivå och stödanslag på 18 milj, kr. begärdes i petitaför 1980/81 och 1981/82 för genomförande av programmet. Medel anslogs inte ibegärd omfattning och har av denna anledning och med hänsyn tillanbefalld sänkning av ambitionerna i petitaanvisningarna för innevarande ochnästa budgetår äskat oförändrat anslag, 8,0 milj. kr., till bidrag tillskogsdikning, vilket med nuvarande stödregler medger en dikningsverksamhet avca 16 000 ha. utvecklades i flertalet länsamrådsrutiner mellan skogsvårdsstyrelserna och länsstyrelserna för atttillgodose naturvårdens intressen avseende våtmarkernas utnyttjande. Dettasamråd konfirmerades i och med att den obligatoriska samrådsskyldigheteninfördes i naturvårdsförordningen (1979:794). Därefter har naturvårdsverketefter samråd med utgivit Råd och riktlinjer (SNV:s serie 1980:3)avseende fillämpningen av bestämmelserna. Dessutom har gemensamma seminarieroch exkursioner genomförts för att uppnå smidiga och rationella samrådsformer. anser att väl fungerande rutiner nutillämpas vilka också är anpassade till respektive organisations resurser förarbetet i fråga. JoU1982/83:30 176 Styrelsen anser också att nugällande samrådsskyldighet vid dikning gör det fullt möjligt att åstadkomma etttillräckligt inflytande över våtmarkernas användning från det allmännas sida.Den förbättring som skulle kunna åstadkommas i detta avseende är framför alltknuten fill behovet av mera data om våtmarkerna. Detta skulle möjliggöra eneffektivare prövning av ärendena och verka kostnadsbesparande. Nuvarande dikningsverksamhet i landet omfattar ca 1 000-1500 enskilda objekt . Handläggningen av varje sådant ärende skulle enligtmotionen bl. a. innebära att en avvägning skall göras mellan det intresse somligger bakom dikningen och naturvårdsintresset. Först därefter kan beslutfattas. Det torde således innebära ett betydande merarbete att utfärdatillstånd till dikning i förhållande till nuvarande från naturvårdssynpunkt välfungerande rutiner. Det bör också påpekas att skogsdikning nästan helt ärlokaliserad till skogsbevuxen mark eller till arealer som efter slutavverkningskall planteras, s. k. skyddsdikning. kan heller inte finna att det erfordras föratt bevaka miljöintressena, att i särskilda fall ges möjlighetatt föreskriva tillståndsplikt. finner mot bakgrund av ovanstående attskyddet för våtmarkerna vad gäller skogsbrukets anspråk kan anses tillgodosettgenom nu gällande samrådsskyldighet. En effektivisering av rutinerna skulleemellertid kunna åstadkommas genom ökade resurser till pågående våtmarksinventeringi regi. Om tillståndsplikt ändå övervägs förmarkavvattningsföretag bör undantag göras för våtmarksdikning förvirkesproduktion. Under inga förhållanden bör till annan våtmark räknas våtfastmark som ofta måste dikas till skydd mot ökad försumpning efter slutawerkning. Beslut i detta ärende har fattats av skogsstyrelsensstyrelse. 1 beslutet har förutom undertecknad generaldirektör deltagitledamöterna . I den slutligahandläggningen av ärendet har också deltagit personalföreträdaren ,avdelningscheferna samt byråchefen ,den sistnämnde föredragande. Ledamoten anmälde avvikande mening och anfördeatt yttrande fr. o. m. femte stycket borde ha följandelydelse: "Från skoglig synpunkt synes en tillståndsplikt i enlighet medmotionen ej erfordras." JoU1982/83:30 177 Yttrande över motion 1981/82:1921 om tillståndsplikt förmarkavvattning () harberetts tillfälle att avge yttrande över mbricerade motion. LRF vill medanledning härav anföra. Som ett moment i socialdemokraternas miljömotion avfattadav m. fl., 1981/82:1921, upptas förslag till obligatorisktillståndsprövning för markavvattningsföretag. Motionen innehåller förslag tilllagtext. har tagit upp motionen till behandling i sambandmed behandlingen av förslag till ny vattenlag. LRFs synpunkter på framlagt lagförslag sammanfattas i ettinledande avsnitt till detta yttrande. Sammanfattningen åtföljs av en närmareredovisning av motionens innehåll och LRFs synpunkter. Sammanfattning av LRFs synpunkter LRF avstyrker lagförslaget, enärredan gällande lagregler möjliggör ett bevarande av angelägna våtmarksområden,De effekter ett genomförande av lagförslaget skulle få för markägaresmöjligheter till ersättning vid vägrat tillstånd till markavvattning finner LRFvidare oacceptabelt. Närmare om motionens innehåll Motionärerna föreslår att ett nyttstadgande, 18 a 8, införs i naturvårdslagen (NvL) av innehåll attmarkavvattningsföretag underkastas obligatoriskt tillståndstvång. Begreppetmarkavvattningsföretag följer definitionen i förslaget till ny vattenlag (SOU1977:27). Under begreppet är således att hänföra åtgärder avseendeöversilningsmark, strandäng, kärr, mosse och annan våtmark inklusive årensning,sjösänkning, invallning och dikning. Som huvudregel skall gälla att enmarkavvattningsåtgärd som avser ett våtmarksområde inte bör tillåtas, omåtgärden medför olägenhet av större betydelse från naturvårdssynpunkt. Häravföljer dock inte att en åtgärd som medför en mindre olägenhet än den nyssangivna skall tillåtas. En avvägning mellan de intressen som ligger bakommarkavvattningsföretaget och naturvårdsintresset måste läggas till grund föravgörandet. Denna avvägning anges följa av innehållet i 3 8 NvL. Lagförslagetinnehåller undantag från de allmänna tillståndsrekvisiten för det fallmarkavvattningsåtgärden är av 12 1982/83. JoU1982/83:30 178 synnerlig betydelse från allmän synpunkt. skall tillåtas ändock att de medför intrång i naturvårdsintressena. Lagförslaget innehåller vidare påföljdsregler i form avstraffbestämmelser för det fall att någon bryter mot kravet på tillstånd elleråsidosätter med meddelat tillstånd förenade villkor. Förslagsställarnas motiv för att införa en obligatorisktillståndsplikt är den att det måste ankomma på samhället och inte som påmarkägare att avgöra om en awattningsåtgärd skall komma till utförande ellerinte. Att generell tillståndsplikt införs anges vidare medföra att markägaresaknar rätt till ersättning i fall där tillstånd vägras. Följaktligen återfinnsinga ersättningsregler i motionärernas lagförslag. I motionen anges att föreslagen lagstiftningsåtgärd endastär att se som en temporär lösning. Slutlig ställning till frågan omutformningen av skyddet för våtmarkerna bör tas när behövliga inventeringar hargenomförts och utvärderats. LRFs synpunkter på lagförslaget LRF konstaterar att Sverigeomfattar betydande våtmarksarealer. Enligt riksskogstaxeringen är arealen drygt7 milj. ha. Enligt förbundets bedömning kommer under 1980-taletSveriges jordbruksareal att hållas i stort sett oförändrad. Mariginellt kan skenyodling för att erhålla bättre arronderingsförhållanden. Torrläggning avvåtmarker för att erhålla utökat produktionsunderlag för livsmedel erfordrasinte. Däremot behövs ständigt ett underhåll och en förbättring av markavvattningenför att hålla landets nuvarande produktionsunderlag i god kondition. Härvidberörs främst våtmarker i anslutning till åkermarker inom samladejordbruksområden. LRF vill understryka det angelägna i att inte erforderligatorrläggningsåtgärder avseende befintlig onödigtvis försvåras. Dikning av våtmarker för skogsproduktion har sedan längepågått i . Härigenom har åstadkommits en angelägen ökning avskogsarealen ävensom av fillgången på vedråvara. a. medutgångspunkt från virkesförsörjningsutredningen upprättat ett långsiktigtprogram för dikning inom skogsbruket. Härvid har naturvårdsintresset beaktats. I samband med att 1979 antog ny skogsvårdslag(1979:429) beslutade regeringen om generell skyldighet att viaskogsvårdsstyrelsen anmäla våtmarksdikning till samråd enligt 20 8naturvårdslagen och 23 8 naturvårdsförordningen. Dikning bör, enligtskogsstyrelsens tillämpningsföreskrifter, helt eller delvis undvikas på sådanavåtmarker som är särskilt skyddsvärda. För sådana våtmarker utgår heller ingetstatsbidrag för skogsdikning. LRF konstaterar mot bakgrund av det sagda att välfungerande rutiner för samråd mellan och länsstyrelsernatillskapats och även vinner tillämpning såvitt gäller markavvattningsåtgärderinom skogsbruket. Enligt förbundets förmenande är rådande ordning JoU1982/83:30 179 ur allmän synpunkt fullt tillfredsställande. ' Takt avtorv m. fl. jordarter fordrar bl. a. tillstånd enligt naturvårdslagen.Länsstyrelsen skall i samband med tillstånd till takt meddela sådanaföreskrifter att företagets menliga inverkan på naturmiljön begränsas ellermotverkas. Beträffande alla täkttillstånd gäller att när somhelst kan meddela nya föreskrifter om gällande föreskrifter visar sigotillräckliga. Ersättning på grund av vägrat täkttillstånd utgår ej. Enligt LRFsbedömning motiverar pågående eller framtida torvtäktsverksamhet ej attobligatorisk tillståndsplikt för torrläggning av våtmarker införs. Tvärtomtorde en lagstiftning av dylikt innehåll kunna uppfattas som en onödigbyråkratisering och få menliga konsekvenser för torvhanteringen. Förbundet villi detta sammanhang peka på de målsättningar som regeringen uppställt såvittgäller nyttjandet av våra inhemska energikällor. LRF kan ej heller finna atttillståndsplikt krävs för att bevaka miljöintressena, enär krav påtäktplan uppställs. 1 motionen anges att framlagt lagförslag endast är avsettatt temporärt lösa rådande problem. Förbundet vill i anledning härav framhållaatt odling av s. k. energiskog inte rimligen kan utgöra en grund för lagförslagetsgenomförande. Detta enär odling av s. k. energiskog knappast kan aktualiserasinom överskådlig tid. Ej heller kan användandet av våtmarkerna som soptippar hasådan omfattning att detta användningssätt motiverar föreslagen lagstiftning. LRF vill i sammanhanget peka på den tillståndsplikt förvattenföretag som återfinns i gällande vattenlag. -inklusive markavvattningsföretag - torde regelmässigt kräva tillstånd avvattendomstol. Även enligt blivande vattenlag kommer tillståndstvång attföreligga. I vattendomstols prövning ingår att naturvårdsintressen skallbeaktas. Föreslagen lagstiftning innebär således att en dubbelprövning avföretagets tillåtlighet kommer att ske i åtskilliga fall. Förbundet avstyrkerbestämt en sådan ordning. Regeringen har uppdragit åt attinventera landets våtmarker, bl. a. i avsikt att välja ut de områden som pågrund av särskilda skyddsvärden bör bevaras och lämnas orörda av dikning ellerannan exploatering. har därefter redovisat kataloger överskyddsvärda våtmarksområden i resp AB-K län, L-T län och U-BD län. Verket harpå regeringens uppdrag även verkstälh en avsevärt mer omfattande ochlångtgående inventering av våtmarkerna. Vid inventeringens planläggning medverkadeen arbetsgrupp med företrädare för , lantbruksstyrelsen,m. fl. Naturvårdsplaner upprättas löpande av landetslänsstyrelser. I dessa rullande planer kan värdefulla våtmarker redovisas ochkombineras med förslag till skyddsåtgärder med stöd av naturvårdslagen.Inventeringarna underlättar länsstyrelsernas behandling avtorvtäktsärenden och ärenden om samråd för dikning enligt naturvårdslagens 18och 20 88. JoU 1982/83:30 180 Verkligt skyddsvärda arealer harredan säkrats som Stora Mosse, Komosse och Dumme Mosse, , delar avKivsmaren, Flororna i , Träskmyr på , Muddus och myrar iLappland m. fl. Sammanfattningsvis konstaterar LRF att gällandelagstiftning och praxis ger vederbörande myndigheter fullgoda möjligheter attskydda angelägna våtmarker. I motionen har som skäl för lagstiftningen anförtsatt samhället och inte den enskilde markägaren måste ha att besluta omeventuella markavvattningsåtgärder. Som torde framgå av vad ovan upptagits ärmotionärernas skäl för att framlägga lagförslaget härvidlag felaktigt.Myndighetsinflytandet över markavvattningsföretag är mycketbetydande. Att införa ytterligare tillståndsregler leder således knappast tillatt våtmarksskyddet förbättras. LRF kan för sin del inte acceptera att nyatillåtlighetsregler införs i NvL med verkan att markägares rätt till ersättningför hinder i pågående markanvändning går'förlorad. Enligt förbundetsuppfattning utgör i vart fall normala rationaliseringsåtgärder - såsom t. ex.markavvattning inom skogsbruket - ett led i pågående markanvändning. LRFavstyrker i motionen upptaget lagförslag. JoU1982/83:30 181 Angående tillståndsplikt för markavvattning Genom regeringens beslut (1979) omgenerell skyldighet att till anmäla våtmarksdikning förskogsproduktion för samråd enligt naturvårdslagen handläggs 100-150ärenden i . ges genom samrådsskyldigheten viss möjlighetatt i de fall dikningen berör naturintressant våtmark modifiera dikningsföretagettill förmån för naturvårdens intressen. Som stöd för ställningstaganden har utförtsen våtmarksinventering som botaniskt, geomorfologiskt och ornitologisktbeskriver flertalet myrmarker i länet samt klassar dessa urnaturvärdessynpunkt. Vad avser torrläggningsföretag för vinnande avjordbruksmark finns en överenskommelse mellan länsstyrelse och lantbruksnämndatt i de fall då aktualiserat företag drabbar av utpekadenaturintressanta områden, skall få kännedom om planeradeåtgärder. Våtmarker som genom avvattning kan överföras tilljordbruksmark finns företrädesvis längs samt i några fall iinlandet. Antaletärenden i detta avseende är få. Med nu gällande bestämmelser saknar länsstyrelsenmöjlighet att helt bestrida markavvattning som är negativ ur naturvårdssynpunktutan att aktualisera reservatsbildning. möjligheter att medstöd av 20 8 naturvårdslagen begränsa eller motverka skada på naturmiljön ärinte stora. Sankängar, grunda vikar, rikkärr m. m. har genom sin betydelse förvariationen i landskapet, faunan och genomgående ett högt skyddsvärde.Att tillgodose detta i nöjaktig omfattning genom reservatsbildningar eller 20 §samråd är ej möjligt. anser att en tillståndsplikt enligt en 8 18a naturvårdslagen är klart motiverad för flera objektstyper. En generellfillståndsplikt för all våtmarksdikning skulle emellertid bli svårhanterlig.Länsstyrelsen anser därför att en generell tillståndsplikt för allmarkavvattning för skogsproduktion skulle föra för långt. Hur en avgränsning skall göras hinner dockej ge förslag om i detta sammanhang. JoU 1982/83:30 182 Vid den slutiiga handläggningen av detta ärende, ivilket naturvårdsdirektör beslutat och förste byråinspektör föredragande, har även deltagit företrädare för juridiska enheten. JoU1982/83:30 183 Tillståndsplikt i naturvårdslagen förmarkavvattningsföretag Utskottet har hemställt omlänsstyrelsens yttrande över ett motionsyrkande att tillståndsplikt förmarkavvattningsföretag införes i naturvårdslagen. Som alternativ tillobligatorisk tillståndsplikt övervägs inom utskottet ett förslag som innebäratt skall kunna föreskriva tillståndsprövning endast i särskildafall. Frågan om ändring av naturvårdslagen bereds i anslutning till förslag tillny vattenlag. Utgångspunkt för motionen är omtanken om de naturtyper somsammanfattande brukar kallas våtmarker och som är utsatta för ett betydandeexploateringstryck. erfarenheter av frågor rörande markavvattningkommer dels från samråden enligt 20 8 naturvårdslagen om våtmarksdikning förskogsproduktion dels från bevakningen av naturvärden vid förrättning enligtvattenlagen. Den allmänna samrådsplikten för våtmarksdikning förskogsproduktion som infördes har medfört att kommer ikontakt med ett stort antal dikningsföretag och kan därigenom bevakanaturvårdens intressen i detta avseende. I de fall dikningarna berör områdenav naturvårdsintresse och konflikter uppkommer mellan skogsbruks- ochnaturvårdsintressena ger dock samrådsinstitutet en mycket svagställning eftersom endast råd och anvisningar kan lämnas eller föreläggande gesom anpassning som begränsar skadan på naturmiljön. För att helt hindra ettdikningsföretag torde fordras att ett så starkt och omfattande skyddsinstitutsom naturreservat tillämpas. Det stora flertalet samråd gäller dock tidigaredikade myrmarker utan speciella naturvärden. Erfarenheterna från kontakt medmarkawattningsfrågor som handläggs enligt vattenlagen är attnaturvårdsintresset där tillmäts mycket liten vikt i förhållande tillexploateringsintressena. I de fall förrättningsmannen ej kunnat jämka sammanintressena utan tvingats till direkta avvägningar har naturvårdsintressethitintills fått vika i samtliga fall som kommit i kontakt med.Detta gäller även de fall där frågan förts vidare till högre instans. I ett fall. Hammarområdet i Kvismaren, kom avvägningenmellan jordbruksintressena och naturvårdsintressena inom samma område att ske parallellt,men i olika instanser enligt naturvårdslagen (naturreservat) och vattenlagen.Trots att båda ärendena fördes till högsta instans kom utslagen att bli heltolika. Markägarna fick enligt det på vattenlagen grundade beslutet JoU1982/83:30 184 rätt till torrläggning av mark som de enligtnaturvårdslagsbeslutet ej fick utföra. Förrättningsman och togej hänsyn till att området var av riksintresse för naturvård. Av ovanstående erfarenheter torde framgå dels det storabehovet av en bättre samordning mellan vattenlagen och naturvårdslagen dels atten helt annan tillståndsprövning än enligt nuvarande vattenlag erfordras om devärdefulla våtmarkerna skall kunna undantas från exploatering utan att varjegång behöva tillgripa ett så omfattande skyddsinstitut som naturreservat. tillstyrker en lagändring som innebär attavvägningen mellan olika allmänna intressen först görs inom naturvårdslagensram och att därefter de enskilda intressena samordnas genom förrättning enligtvattenlagen. Av de två alternativ som förts fram, dels generelltillståndsplikt, dels möjlighet att områdesvis föreskriva tillståndsplikt,förordar det första alternativet. Erfarenheterna från motsvarandelagparagrafer med förordnande om tillstånds- eller samrådsplikt områdesvis, t.ex. samrådsområde enligt 20 8 naturvårdslagen, är inte positiva. De omfattandemarkägar-utredningar och kungörelseförfaranden som måste föregå ett förordnandeär så tids- och kostnadskrävande att de i praktiken ofta förhindrar att sådanaförordnanden kommer till stånd även öm motiven härför är starka. Dessutomskapar förfarandet en osäkerhet hos markägarna i allmänhet om vad som verkligengäller. förordar därför att generell tillståndspliktför våtmarksdikning införs. För att undvika missförstånd måste dock en klararedefinition av vilka typer av åtgärder och områden som avses, införas ilagtexten. Dessutom bör undantag införas för underhåll av diken intill tidigarebredd och djup för sådana diken som upptagits med stöd av vattenlagen och försådana, t. ex. dikning för skogsproduktion, som upptagits utan förrättning.Härigenom undantas från prövning en stor del av den dikningsverksamhet sompågår, men som i allmänhet inte berör områden av intresse för naturvården. I den slutliga handläggningen av detta ärende har deltagitlandshövding , beslutande, länsråd , naturvårdsdirektörIngvar , förste länsassessor , bitr. länsarkitekt samt byrådirektör , föredragande. JoU1982/83:30 185 Motion 1981/82:1921 yrkande 13 av m. fl.angående tillståndsplikt för markavvattning har hemställt omlänsstyrelsens yttrande över rubricerade motion. Med anledning härav fårlänsstyrelsen anföra följande. Våtmarkerna spelar en viktig roll för den ekologiskabalansen. De har dessutom ofta en intressant och värdefull fauna och flora, somi allmänhet är känslig för markavvattningsåtgärder. Det intensiva nyttjandet avmark för jord- och skogsbruksändamål ökar behovet av torrläggningsåtgärder.Satsningen på inhemska energislag såsom torv och energiskog kan också förväntasinnebära ett hårdare tryck på våtmarkerna. I de större slättbygderna, t, ex. idelar av , är tillgången på våtmarker mycketbegränsad. Markavvattning för nyodling förekom i äldre tid i mycketstor omfattning. har i sitt slutbetänkande med förslagtill ny vattenlag (SOU 1977:27) angett att det totala antalettorrläggningsföretag i uppskattas till över 40 000. Bland merabetydande torrläggningsföretag har utredningen nämnt som ärföremål för restaurering (innebärande höjning av vattennivån). Många avtorrläggningsföretagen är föråldrade. Enligt vattenlagsutredningen torde markavvattningsföretageni framtiden i huvudsak komma att avse förbättrad huvud- och detaljdräneringinom den nuvarande odlingsarealen. Så stora avvattningsprojekt som t. ex.Hornborgasjön torde man knappast behöva räkna med . Avodlingsarealen har mer än en tredjedel, eller drygt en miljon ha, varit föremålför markavvattningsåtgärd av något slag. Omdikning eller andra liknandeåtgärder behövs emellertid enligt utredningen på mer än hälften av denna areal.Utredningen anger i betänkandet att det under ""utförts täckdikning och därmed sammanhängande åtgärder över sammanlagt15-20 000 ha mark, vilket dock inte ansetts motsvara mer än omkring tvåtredjedelar av det verkliga behovet av ny- och omdikning. Härtill kommer enligtutredningen 20 000 ha mark som berörs av skogsdikning. kan dock rent tekniskt mycket stora arealer sumpskog och myrmarkbetraktas som dikningsbara liksom även åtskillig torvmark. Våtmarkerna är utan tvekan en naturresurs som har storavärden av olika slag, bl. a. vetenskapliga, kulturella och ekonomiska värden.Det är därför i JoU1982/83:30 186 hög grad angeläget att det finns lagregler som skyddar motskadliga ingrepp i våtmarkerna. Det nuvarande regelsystemet är bristfälligt påden punkten. Samrådsskyldigheten enligt 20 8 naturvårdslagen ger begränsademöjligheter att ingripa mot olämpliga torrläggningsföretag. kanvisserligen förelägga företagaren att vidtaga de åtgärder som finns erforderligaför att begränsa eller motverka skada på naturmiljön, men kaninte med stöd av sagda paragraf hindra att företaget kommer till utförande.Någon sanktion finns inte heller, utom vad gäller våtmarksdikning förvirkesproduktion, för underlåtenhet att anmäla ett markavvattningsföretag församråd. Dikningsföretag kan enligt nu gällande vattenlag prövas utan hänsyntill naturvårdsintressena. För att förhindra dikning av värdefulla naturområdenerfordras förordnande enligt naturvårdslagen (naturreservat ellernaturvårdsområde), vilket är administrativt mycket betungande. 1 ovannämnda motion, som har att yttra sigöver, föreslås att det i naturvårdslagen införs en bestämmelse omtillståndsplikt för markavvattningsåtgärd, när åtgärden avseröversilningsmark, strandäng, kärr, mosse eller annan våtmark. Vidare föreslåsatt tillståndsprövningen handhas av . Enligt motionen bör denföreslagna regleringen ses som en temporär lösning. Slutlig ställning tillfrågan om utformningen av skyddet för våtmarkerna bör enligt vad som sägs imotionen tas när behövliga inventeringar har genomförts och utvärderats. har tidigare på jordbruksutskottets hemställanavslagit motionsyrkanden av samma innebörd som det nu föreliggande. Utskottethar därvid hänvisat till bl. a. pågående arbete med en ny vattenlag. Förslag till ny vattenlag m. m. har genom proposition1981/82:130 förelagts . Lagförslaget innebär att skyddet förvåtmarkerna förbättras. Huvudregeln enligt den nya lagen är att förvattenföretag, till vilka räknas bl.