bet · G601JuU22 · 1982-12-31 00:00:00 — I motion 1981/82:511 av HansPettersson i m. fl. (s) hemställs att hos regeringenbegär förslag till lagändring i vad gäller preskriptionstiden för skattebrottenligt de riktlinjer som anförs i motionen. Mofionärerna för fram tanken på en sådan lagändring attpreskriptionstiden för skattebrott upphör att löpa när det konstaterats attden misstänkte har lämnat landet. En lagändring av detta slag skulle enligtmotionärerna vara ett sätt att minska benägenheten till den form avskattebedrägeri där den skyldige efter begånget brott lämnar landet för attutomlands avbida utgången av preskriptionstiden för brottet. Motionen berör reglerna omåtalspreskription. Dessa innebär bl. a. att en domstol inte får döma tillpåföljd för ett brott om den misstänkte inte har häktats eller fått del av åtalinom från brottet. De allmänna bestämmelserna om åtalspreskriptionfinns i 35 kap. (BrB). Dessa är tillämpliga även på brott motskatte- och avgiftsförfattningarna i den mån avvikande regler inte harmeddelats. Sådan särreglering i fråga om preskriptionstid finns iskattebrottslagen (1971:69). Den innebär att preskriptionstiden för alla brottenligt skattebrottslagen är . Vissa brott mot skatte- och avgiftsförfattningarna falleremellertid utanför skattebrottslagens tillämpningsområde. Sådana brottpreskriberas efter de allmänna bestämmelserna i 35 kap. BrB, vilket innebär bl.a. att en tvåårig preskriptionstid gäller i fråga om brott som inte kan medförasvårare straff än fängelse (jfr 35 kap. 1 § 1 BrB). Som framgår av det föregående kan enligt de allmännabestämmelserna om åtalspreskription avbrott i preskriptionstiden ske genom attden misstänkte häktas eller får del av åtal för brottet. Samma åtgärder krävsför preskriptionsavbrott vid brott enligt skatte- och avgiftsförfattningar. I 35 kap. 6 § BrB finns också bestämmelser om absolutapreskriptionstider, dvs. tider som gäller oberoende av ompreskriptionshindrande åtgärd kommit till stånd. För t. ex. brott varpå intekan följa svårare straff än böter får sålunda påföljd inte i något fall ådömassedan fem år har förflutit från det att brottet begicks. JuU1982/83:22 2 Förarbeten angående de allmänna reglerna omåtalspreskription Institutet åtalspreskription brukarrättspolitiskt motiveras bl. a. med att statens straffanspråk inte börupprätthållas ; strafftie-hovet försvagas allteftersomtiden löper, och från allmänpreventiv synpunkt är det därför inte likanödvändigt att sedan begångna brott blir beivrade som att så skermed brott som ännu är aktuella i det allmänna medvetandet. Ett annat skäl sombrukar tillmätas betydelse är att det skulle drabba den misstänkte onödigt hårtatt behöva riskera att efter brottet ådömas straff, som kanskeäventyrar den tillvaro han byggt upp för sig (jfr SOU 1923:9 och SOU 1925:28). Nuvarande bestämmelser i om vilka åtgärder somföranleder att preskriptionstiden för ett brott avbryts har sitt ursprung istrafflagens regler på området. Reglerna där gick tillbaka på lagstiftning frånår 1926 och hade den innebörden att preskriptionstiden för ett brott upphördeatt löpa när brottet blivit åtalat och alltså ett rättsligt förfarande förbrottets beivrande inletts. Åtal ansågs ha skett när detta hade delgetts denmisstänkte. Häktning var liktydigt med anställande av åtal. Frågan om att ändra strafflagens preskriptionsregleraktualiserades i samband med nya tillkomst. Saken behandlades i betänkanden av processlagberedningen(SOU 1944:9 och 10). Beredningen föreslog att preskription skulle avbrytas näråtgärd vidtogs för brottets beivrande. Sådan åtgärd skulle anses vidtagen dåden misstänkte erhållit del av åtal eller när han vid förundersökning som lettfill åtal underrättats om den mot honom riktade misstanken. Bakgrunden tillberedningens förslag var att den nya föreskrev att åtal iregel skulle föregås av en förundersökning som var så fullständig att måletkunde avgöras vid en huvudförhandling. Allmänt åtal skulle till följd häravkomma att anställas på ett senare stadium av brottsutredningen än enligt denäldre rättegångsordningen. Beredningen anförde i sammanhanget bl. a. attförundersökningen var att betrakta som en del av rättegången i vidsträcktmening och att brottmålsförfarandet anses inlett redan genom förundersökningen.Med hänsyn härtill var det enligt beredningen inte följdriktigt att låtapreskriptionen avbrytas först genom åtalet. Vad beredningen hade föreslagit isaken förelades genom proposition 1946:329. Ärendet behandlades av första lagutskottet (ILU 1946:59).Utskottet förordade i sitt utlåtande att de dittillsvarande principerna förpreskriptionsavbrytande - häktning eller delgivning av åtal - skullebibehållas. Utskottet underströk härvidlag betydelsen av att reglerna omåtalspreskription var klara och enkla i tillämpningen och att i detta avseendeföreträde otvivelaktigt måste ges åt ett system där preskription avbryts genomåtal framför ett där den avgörande tidpunkten var när den misstänkteunderrättas om misstanken för ett brott. Vidare måste enligt utskottet beaktasatt det i propositionen föreslagna systemet skulle komma att medföra enförlängning av preskriptionstiderna och att anledning saknades till en sådanförlängning. JuU1982/83:22 3 Av betydelse var också uppfattningen att enpreskriptionshindrande åtgärd inte borde få företas på svagare grunder än somgällde för åtals väckande. Under förarbetena till BrB övervägdes på nytt frågan ompreskriptionshindrande åtgärder. Strafflagberedningen anförde i sittslutbetänkande (SOU 1956:55 s. 367 ff) att preskriptionsfiden borde avbrytas påett tidigare stadium än delgivningen av åtal. Beredningen föreslog att reglernaskulle utformas enligt den ordning som ursprungligen föreslagits avprocesslagberedningen men som avvisats av . I propositionen med förslag till brottsbalk (prop. C 408 ff) anförde departementschefen emellertid att det inte förelågtillräcklig anledning att bryta med det system som antog . Enövergång till den ordning som strafflagberedningen förordat - nämligen attdelgivning av misstanke under förundersökningen skulle utgöra preskriptionshinder- skulle enligt departementschefen i många fall komma att innebära en betydandeförlängning av preskriptionstiderna. Härtill kom, fortsatte departementschefen,att den nämnda ordningen skulle medföra risk för vissa komplikationer; bl. a.torde oklarhet lätt kunna uppkomma huruvida delgiven misstanke avsett dengärning för vilken åtal väcks. Första lagutskottet (ILU 1962:42 s. 87) anslötsig till departementschefens synpunkter. Förarbeten angående reglerna om åtalspreskription enligtskattebrottslagen I förarbetena tillskattebrottslagen (prop. 1971:10 s. 239) uttalade departementschefen som motivtill den då införda ordningen bl. a. att skattebrotten generellt sett - ävenom svårhetsgraden skiftade väsentligt - krävde längre utredningstider än vadsom i regel gällde för motsvarande brott inom andra områden. Enligtdepartementschefen berodde detta i första hand på åtalsmaterialets storaomfattning och heterogena karaktär. I skattebrottslagen togs in ensärbestämmelse om en preskriptionstid av för de brott i lagen som annarsskulle få en tvåårig preskriptionstid enligt reglerna i BrB. riksdagsbehandling av reglerna omåtalspreskription behandlade år1976 en motion om att förkorta de absoluta preskriptionstiderna för olikabrott. I sitt av godkända betänkande (JuU 1976/77:3) förklarade sigutskottet inte vara berett att då tillstyrka en lagändring enligt de riktlinjersom föreslagits i motionen. Utskottet fann emellertid att starka skäl av såvälkrirninalpolitisk som processekonomisk natur syntes tala för att de absolutapreskriptionstiderna förkortades, och utskottet förutsatte att frågan däromskulle tas upp till prövning i lämpligt JuU1982/83:22 4 behandlade utskottet två motioneromåtalspreskription och dess motsvarighet i ärende om disciplinansvar. godkända betänkande (JuU 1981/82:4) slog utskottet fast att reglernaom åtalspreskription måste vara klara och enkla så att de inte vålladetillämpningssvårigheter. Det sagda gällde enligt utskottet inte minstbeträffande reglerna om hur preskriptionstiden avbryts. Härvidlag syftadeutskottet på att häktning och delgivning av åtal enligt 35 kap. 1 § BrB utgörpreskriptionshinder. Utskottetanförde vidare bl. a. följande: Ledande för lagstiftarensställningstagande har varit bl. a. intresset av att reglerna omåtalspreskription var klara och enkla i tillämpningen. I detta avseende haransetts att företräde otvivelaktigt måste ges åt ett system där preskriptionavbryts genom åtal framför ett där den avgörande tidpunkten var när denmisstänkte underrättas om misstanken för ett brott. Vidare har uttalats att enövergång till en ordning där preskriptionstiden avbryts genom någon åtgärdunder förundersökningen otvivelaktigt skulle medföra risk för vissakomplikationer, t. ex. så kan oklarhet lätt uppkomma huruvida delgivenmisstanke avsett den gärning för vilken åtal väckts. Det har också ansetts atten sådan ordning i många fall skulle komma att innebära en betydande faktiskförlängning av preskriptionstiderna, något som det inte funnits anledning till.Av betydelse har också varit bl. a. tanken att en preskriptionshindrande åtgärdinte borde få företas på svagare grunder än som gällde för åtals väckande.Samtidigt var lagstiftaren medveten om att den misstänktes möjligheter attgenom eget handlande förhindra preskriptionsavbrott kan leda till fögatillfredsställande resultat. Häremot genmäldes emellertid att varjegränsdragning, hur den än sker, i enskilda fall kan medföra mindre gynnsammakonsekvenser. Vid ställningstagande till det dåaktuella motionsyrkandet fann utskottet att de bedömningar som legat bakomstatsmakternas tidigare beslut om vilka åtgärder som skulle utgörapreskriptionshinder alltjämt ägde giltighet. Utskottet uttalade att det inteförelåg några skäl att förespråka en ändring av de berörda allmännapreskriptionsbestämmelserna i . En annan sak är -tillade utskottet - attsärlösningar stundom kan påkallas för särskilda typer av brott. Som exempel påsådana lösningar pekade utskottet på att det för vissa skattebrott och brottmot valutalagen (1939:350) införts speciella, längre preskripfionstider änenligt de allmänna bestämmelserna i . Pågående reformarbete m. m. Utredningen (Fi 1973:01) omsäkerhetsåtgärder m. m. i skatteprocessen (USS) har i delbetänkandet (SOU1980:4) Preskriptionshinder vid skattebrott lagt fram förslag till ändradebestämmelser om åtalspreskription vid brott mot skatte- ochavgiftsförfattningar. Bakgrunden till förslagen utgör enligt utredningensvårigheterna att inom gällande processordning beivra skattebrotten på ett fråndet allmännas synpunkt godtagbart sätt. I fråga om beivrandet av dessa brott pekar utredningen på olika JuU1982/83:22 5 omständigheter som medför att åklagaren i många fall försti slutskedet av preskriptionstiden får sådant underlag för den fortsattaprocessen att han kan väcka åtal. I dessa fall kan den misstänkte genom atthålla sig undan undgå straff. Utredningen har också funnit attdet inte är ovanhgt att den som misstänks för skattebrott utnyttjar svagheter idet processuella systemet. För att komma fill rätta med problemen föreslårutredningen att redan delgivning av underrättelse om brottsmisstanke med denmisstänkte skall avbryta preskripfionstiden vid skattebrott och vissa brott motavgiftsförfattningar. Utredningen föreslår också, bl. a. just mot bakgrund avde s. k. utlandsfallen, att domstolen i brottmålet skall få besluta omförlängning av preskriptionstiden, om underrättelse om brottsmisstanke intekunnat delges på grund av att den misstänkte hållit sig undan. Utredningen tar även upp frågan om en allmän förlängningav preskriptionstiderna beträffande de aktuella brotten. Enligt utredningensmening är de gällande preskriptionstiderna i allmänhet väl avvägda. Utredningenkonstaterar emellertid att det i fråga om vissa brott på skatte- ochavgiftsområdet förekommer preskriptionstider som avviker från den minimitid som råder för skattebrotten i allmänhet. Enligt utredningens mening ärdet angeläget att preskriptionstiderna görs enhetliga för alla brott motskatte- och avgiftsförfattningarna utom för dem som tillhör kategorinordningsförseelser. Preskriptionstiden för bl. a. betalningsbrott enligt uppbördslagen(1953:272) bör enligt utredningen därför utsträckas från nuvarande två . I proposition 1982/83:84 med förslag till lag om ändring ilagen (1980:865) mot skatteflykt m. m. togs frågan om förlängning avpreskriptionsfiden vid betalningsbrott enligt uppbördslagen upp.Departementschefen uttalade (s. 32) att han delar utredningens uppfattning attde allmänna reglerna om preskriptionshinder på grund av skattebrottensspecifika karaktär passar mindre väl vid sådana brott. Starka skäl talar enligtdepartementschefen för att man inför en särreglering för skattebrotten för atthindra att preskription inträder i nuvarande utsträckning. Departementschefenangav att dessa frågor övervägs inom , och att han räknarmed att förslag på grundval av betänkandet skall kunna föreläggas riksdagenunder . Departementschefen uttalade vidare att de brottsbekämpandemyndigheternas möjligheter att beivra vissa brott, bl. a. de uppbördsbrott somgäller arbetsgivares underlåtenhet att betala in skatt som har innehållitsgenom skatteavdrag, emellertid bör kunna förbättras avsevärt redan genom enförlängning av preskripfionsfiderna. Eftersom behovet av åtgärder är stortbeträffande de nämnda uppbördsbrotten bör därför enligt departementschefenpreskriptionstiden vid dessa brott redan nu kunna förlängas. I propositionenföreslogs sålunda att preskriptionstiden för sådana brott (81 § uppbördslagen)utsträcks till . Bestämmelsen föreslogs träda i kraft JuU1982/83:22 6 har antagit den föreslagna bestämmelsen (SkU 1982/83:20, rskr 139, SFS 1983:77). I detta betänkande behandlarutskottet en motion om preskriptionstiden för skattebrott. Mofionen berör reglerna om åtalspreskription, som innebäratt en domstol inte får döma till påföljd för ett brott om den misstänkte intehar häktats eller fått del av åtal från brottet. De allmännabestämmelserna om åtalspreskription finns i . Dessa är fillämpligaäven på brott mot skatte- och avgiftsförfattningar i den mån avvikande reglerinte har meddelats. Sådan särreglering i fråga om preskriptionstid finns iskattebrottslagen (1971:69). Den innebär att preskriptionstiden för alla brottenligt skattebrottslagen är . Vissa brott mot skatte- och avgiftsförfattningar falleremellertid utanför skattebrottslagens tillämpningsområde. Sådana brottpreskriberas efter de allmänna bestämmelserna i . Som framgår av det föregående kan avbrott ipreskriptionstiden för ett brott ske genom att den misstänkte häktas eller fårdel av åtal för brottet. Frågan om vilka åtgärder som skall utgörapreskriptionshinder har tidigare diskuterats i bl. a. förarbetena tillbrottsbalken. För- och nackdelarna med att anknyta till andra åtgärder än de nugällande, t. ex. att preskripfionstiden avbryts när den misstänkte delgesbrottsmisstanke, har därvid övervägts. Med anledning av en motion behandlade utskottet underhösten 1981 reglerna om åtalspreskription (JuU 1981/82:4). Utskottet slog fastatt dessa måste vara klara och enkla så att de inte vållartillämpningssvårigheter. Det sagda gällde enligt utskottet inte minstbeträffande reglerna om hur preskriptionstiden avbryts. Vid ställningstagandetill det då aktuella motionsyrkandet fann utskottet att de bedömningar somlegat bakom statsmakternas fidigare beslut om vilka åtgärder som skulle utgörapreskriptionshinder alltjämt ägde giltighet. Utskottet uttalade att det inteförelåg några skäl att förespråka en ändring av de berörda allmännapreskriptionsbestämmelserna i . Utskottet tillade emellertid attdet var en annan sak att särlösningar stundom kunde påkallas för särskildatyper av brott; som exempel pekade utskottet på att det för bl. a. vissaskattebrott införts speciella, längre preskriptionstider än enligt de allmännabestämmelserna. Motionärerna tar upp en fråga om preskription avskattebrott. De riktar intresset på situationer där den misstänkte efterbrottet lämnar landet för att utomlands avbida utgången av preskriptionstiden.Motionärerna för fram tanken på en sådan lagändring att preskriptionstiden förskattebrott avbryts när det konstaterats att den misstänkte har lämnat landet. JuU1982/83:22 7 Som har framgått av redogörelsen idet föregående pågår reformarbete när det gäller reglerna om åtalspreskriptionvid brott mot skatte- och avgiftsförfattningar grundat på förslag avutredningen om säkerhetsåtgärder m. m. i skatteprocessen. Förslaget innebär bl.a. att redan delgivning av underrättelse om brottsmisstanke mot den misstänkteskall avbryta preskriptionstiden vid skattebrott och vissa brott motavgiftsförfattningar. Utredningen har vidare, bl. a. just mot bakgrund avsådana fall som motionen tar sikte på, föreslagit att domstolen i brottmålskall få besluta om förlängning av preskriptionstiden, om underrättelse ombrottsmisstanke inte kunnat delges på grund av att den misstänkte hållit sigundan. Efter remissbehandling bereds förslaget f. n. inom ,och det kan förväntas att föreläggs ett förslag iämnet. Enligt utskottets mening är motionsförslaget, som ligger ilinje med de förslag som f. n. övervägs i , värt att pröva idet aktuella lagstiftningssammanhanget. Vad nu sagts bör som sinmening ge regeringen till känna. att med anledning avmotion 1981/82:511 som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet haranfört om preskripfionshindrande åtgärder vid skattebrott. Närvarande: (), (), EricJönsson (s), (), (), (), HansPettersson i (s), (), (), GunillaAndré (c), (), (), iRöstånga (fp), () och (). mlnab/gotab 1983 73808