bet · G601AU3 · 1982-12-31 00:00:00 — Som också framhålls i propositionen är det - särskilt med hänsyntill att polisens awisningsbeslut och verkställigheten av detta ofta inträffarnära inpå varandra - otillfredsställande att tidpunkten för invändningen skallfå avgörande betydelse för frågan om invandrarverket skall få möjlighet att taställning i asylärendet. I propositionen anförs vidare att den nuvarandebestämmelsen om besvärsrätt över invandrarverkets beslut iverkställighetsärenden fått en i vissa hänseenden mindre lycklig utformning. Besvärsmöjlighetenhar gjorts avhängig av om polismyndigheten har överlämnatverkställighetsärendet med anledning av politiska verkställighetshinder, dvs.med stöd av 85 eller 86 § UtlL. Om överlämnandet har skett av annan anledning,får utlänningen inte besvära sig ens om han eller hon redan hospolismyndigheten föregav politiska skäl, som emellertid inte bedömdes geanledning till överlämnande. Än mindre får besvär anföras om de politiskainvändningarna - sedan verkställighetsärendet av andra skäl har överlämnatstill invandrarverket -åberopas först hos verket. Den nämnda begränsningen avbesvärsrätten är enligt propositionen inte rationell och kan lätt fåslumpartade verkningar. Den framstår vidare som alltför snäv. Det är emellertidinte aktuellt att utan någon begränsning medge besvärsrätt till regeringen såsnart utlänningen hos invandrarverket gör någon invändning av politisk art. Detskulle kunna leda till att sådana invändningar framställs mot bättre vetandeoch enbart i syfte att få till stånd besvärsrätt. Proposifionens förslag innebär att besyärsrätt skallföreligga dels när ärendet har överlämnats enligt 85 eller 86 § UtlL, dels närutlänningen annars i ärendet gör politiska invändningar av sådan art, attpolismyndigheten hade varit skyldig att överlämna ärendet, om påståendena hadegjorts innan polisen beslöt om verkställighet. Skulle invandrarverket finna attdessa förutsättningar brister, bör verket underlåta att ge fullföljdshänvisningoch i stället ange att beslutet.inte får överklagas. Om utlänningen ändåöverklagar beslutet, ankommer det på regeringen att pröva om besvärsrättföreligger enligt 90 § UtlL. Slutligen anförs beträffande prövningen av frågan ombesvärsrätt till regeringen, fastän polisen har överlämnat ärendet till verketpå annan grund än enligt 85 eller 86 §, att invandrarverket och, i förekommandefall. AU1982/83:3 11 regeringen har att konstatera om den aktuella invändningenhar prövats fidigare. Vidare skall prövas om det som utlänningen anför måste,vid en tillämpning av 85 eller 86 § UtlL, anses vara uppenbart oriktigt eller iövrigt sådant att det kan lämnas utan avseende. Endast om dessa frågor tveklöstkan besvaras jakande saknar utlänningen besvärsrätt. Enligt utskottets uppfattning är det tillfredsställandeatt de nuvarande bestämmelserna om besvärsrätt över invandrarverkets beslut iverkställighetsärenden ändras och görs mer generösa. Utskottet tillstyrker motdenna bakgrund det förslag som förs fram i propositionen. Utskottet övergår i detta avsnitt härefter till attbehandla vissa frågor som tas upp i vpk:s partimotion 1982/83:3. Utskottettar först upp frågan om återbrytning av avlägsnandebeslut. Regeringens rätt att återbryta, dvs. upphäva,lagakraftvunna avlägsnandebeslut begränsades i och med tillkomsten av den nyautlänningslagen. fick regeringen upphäva ett beslut om förvisning,helt eller delvis, om beslutet inte kunde verkställas eller om det annars fannsskäl att det inte längre skulle gälla. Beslutet kunde upphävas antingen dethade verkställts eller inte. I stället för att upphäva beslutet kunderegeringen medge att utlänningen fick vistas i landet trotsförvisningsbeslutet. Detsamma gällde i fråga om beslut om avvisning,förpassning eller utvisning, om det framkom någon omständighet som inte hadeprövats fidigare. I den nya utlänningslagen finns återbrytningpå ansökan av enskild utlänning kvar endast för utvisning på grund av brotteller asocialitet. I dessa fall har återbrytningsmöjligheten utvidgats. Förövriga fall ansågs att de möjligheter som finns att få beslut överprövade ärtillräckliga. 1 detta sammanhang bör särskilt nämnas den nya ordning somtillkom , nämligen att i alla de fall som polismyndigheten själv avgörett fall om avvisning skall beslutet anmälas till invandrarverket. Verket skalldå snabbt besluta om det skall överta ärendet eller inte. Bakgrunden till förändringen var att användningen avåterbrytningsinsfi-tutet ansågs ha lett fill oacceptabla förhållanden i regeringskansliet.Antalet återbrytningsärenden beträffande awisnings- och förpassningsbeslut stegkontinuerligt. 1 stor utsträckning åberopades i dessa ärenden skäl som tidigareprövats. Inte desto mindre måste beslut fattas, först i inhibitations-frågan avdet ansvariga statsrådet, och därefter i återbrytningsärendet av regeringen. Vpk återkommer i motionen till ett fidigare framförtyrkande att regeringens rätt till återbrytning av avlägsnandebeslut skallåterinföras. Motionärerna hävdar bl. a. att polisen ibland gör politiskabedömningar av politiska verkställighetshinder och vägrar överlämna ärendetfill invandrarverket. Utskottet vill med anledning av det här aktuella yrkandethänvisa till ovan redovisade och av utskottet tillstyrkta förslag om ettförstärkt rättsskydd för de invandrare som riskerar att bli avvisade. Denfrågan behandlas f. ö. även inom den invandrarpolitiska kommittén. AU1982/83:3 12 1 sammanhanget bör slutligenerinras om de åtgärder som planeras i form av utbildning och utarbetande avriktlinjer för den berörda polispersonalen. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet motion3 i denna del. Utskottet tar härefter upp frågan om rätt till juridisktbiträde i en avvisningssituation. gäller att en utlänning har möjlighet att enligträttshjälpslagen få offentligt biträde i bl. a. ärenden angående utvisning samtvid utredning hos polismyndighet när det har uppkommit fråga om utvisning.Offentligt biträde kan också förordnas i ärende angående avvisning, dock ej hospolismyndighet, om ärendet inte skall underställas invandrarverket eller omutlänningen inte hållits i förvar mer än . Biträde kan vidare förordnasbl. a. i ärende angående verkställighet enligt UtlL om det finns anledning attunderställa ärendet invandrarverket för prövning av politiskt flykting-skap. Rätten till offentligt biträde är således starkt begränsadvid s. k. korta awisningar, dvs. avvisningar som polismyndighet beslutar ochverkställer eller efter inresan. Denna begränsning hargjorts mot bakgrund av att sådana avvisningar endast får ske i helt klara fall. skall enligt 37 § UtlL anmäla fillinvandrarverket sådana awisningsbeslut som har fattats trots åberopadepolitiska skäl om dessa bedömts som uppenbart orikfiga. Verket beslutar om manskall överta ärendet. Vid övertagandet förfaller polismyndighetensawisningsbeslut. Sedan ärendet övertagits av invandrarverket kan, som tidigaresagts, offentligt biträde förordnas. får beslutet inteverkställas. I vpk-motion 1982/83:3 anförs bl. a. att det är avavgörande betydelse för flyktingars skydd i en avvisningssituation att detomedelbart föreligger rätt till juridiskt biträde. Det är en svår brist att dettainte innefattas av lagen. Enligt motionärerna har man härmed försummat att påett enkelt sätt kraftigt stärka skyddet för flyktingar mot felakfigaavvisningar, vilka beslutats av polisen. Utskottet har tidigare avstyrkt likalydande yrkanden frånvpk om juridiskt biträde (se bl. AU 1979/80:27) och har därvid bl. a. anförtatt de gällande reglerna får anses fillgodose rimliga rättssäkerhetskrav.Utskottet har i det sammanhanget pekat på polisens skyldighet att fillinvandrarverket anmäla beslut om avvisning. Slutligen har hänvisats till attoffentligt biträde förordnas i det fall verket övertar ärendet. Utskottet harsamma uppfattning och avstyrker det aktuella motionsyrkandet. Utskottet tar slutligen i det här sammanhanget upp ettyrkande i vpk-motion 1982/83:3 om s. k. nöjdförklaring. En underinstans beslut om en avvisning eller utvisning kanöverklagas. Genom nöjdförklaring kan utlänningen avstå härifrån varigenombeslutet vinner omedelbar laga kraft. Vid nöjdförklaring inför enpolismyndighet och AU1982/83:3 13 i vissa andra fall skall vittne närvara. En nöjdförklaringkan inte tas tillbaka. Har utlänningen överklagat beslutet innannöjdförklaringen avges skall hans talan anses återkallad och får därmed i sakinte prövas av besvärsmyndigheten. Nöjdförklaring kan inte avges beträffandebeslut i ett verkställighetsärende. I motionen anförs bl. a. att det föreligger stora riskeratt flykfingar i en pressande avvisningssituation och utan juridiskt biträdeförleds eller luras av polisen att underteckna en nöjdförklaring. Så har enligtmotionen skett i ett antal fall. Mofionärerna anser att det inte finnsanledning tro att polisens sätt att missbruka en nöjdförklaring kommer attupphöra. Nöjdförklaring bör därför inte vara tillåten i samband medawisningsbeslut. Utskottet avstyrkte ett likalydande yrkande från vpk isamband med att den nya lagen antogs. Utskottet tog därvid avstånd frånmotionärernas sätt att argumentera och framhöll att det inte fanns anledningutgå från annat än att pohsen iakttar sin skyldighet att lämna en korrektinformation till utlänningen om vad en nöjdförklaring av ett awisningsbeslutinnebär. Det saknäs anledning att ha en annan uppfattning . Motionen bördärför avslås i denna del. Utskottet tar i det här sammanhanget slutligen upp fråganom massmedias inflytande på beslut i utlänningsärenden, vilken aktualiseras ivpk-motion 1982/83:3. Enligt motionärerna tvingas regeringen gång på gångompröva tidigare fattade beslut om avvisning, efter det att fallen har kommittill allmänhetens kännedom med hjälp av massmedia. Det är ett förhållande somvittnar om att den allmänna rättsuppfattningen inte sammanfaller med vare sigutlänningslagstiftningen eller - framför allt - med den praxis som tillämpas på det här området. Mofionärerna drar slutsatsen att flyktingansökningarnasrättvisa och allsidiga behandling är avhängig av den uppmärksamhet sommassmedia kan väcka. De hävdar vidare att regeringen antingen grundat sinaställningstaganden när det gäller avvisning på summariska, felaktiga ellerbristfälliga bedömningar, eller också kännetecknas den tillämpade praxisen aven restriktivitet som inte har täckning i lagsfiftningen och som tjänar heltandra syften än att garantera en rättvis behandling av asylsökande. Det är i och för sig riktigt att vissa ufiänningsärendenväckt stor uppmärksamhet i massmedia, ofta genom att allmänheten på ett mereller mindre organiserat sätt gett sitt stöd till en utlänning som hotas avutvisning. Så har t. ex. varit fallet i skolor på skilda håll i landet. Som framhålls i motionen har det därvid inträffat atttidigare beslut ändrats. Enligt vad utskottet inhämtat har emellerfid i deaktuella fallen nya omständigheter efter hand framkommit som motiverat atttidigare beslut om utvisning inte har verkställts. Informationskällan hardärvid normalt inte varit massmedia. Att beslut ändras på grund av nyfillkomnaomständigheter händer naturligtvis från tid till annan oavsett om ärendetuppmärksammas av rnassmedia. AU1982/83:3 14 Av det anförda framgår attutskottet inte kan dela den uppfattning om massmedias inflytande påinvandrarärendenas handläggning som kommer till uttryck i motionen och inteheller den allvarliga kritik som där framförs mot myndigheterna och regeringenshandläggning i asylärenden. Bestämmelser om förvarstagande ochvissa andra tvångsåtgärder i utlänningsärenden återfinns i 50-55 §§ UtlL.Enligt 50 § får en ufiänning tas i förvar när det föreligger sannolika skäl föravvisning eller för utvisning enligt 38, 43,47 eller 48 § UtlL eller om detuppkommer fråga om verkställighet av ett sådant beslut eller av utvisning pågrund av brott. Det är den handläggande myndigheten som beslutar iförvarsfrågan, men polismyndigheterna får i vissa fall utan att de handläggerutlänningsärendet fillfälligt ta utlänningar i förvar. Särskilda reglerbegränsar förvarstidens längd. förvarsbeslut enhgt 50 § UtlLöverklagas hos länsrätten. och förvarsbeslutöverklagas hos kammarrätten. Länsrättens och kammarrättens beslut överklagasenligt bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291). Regeringensbeslut om förvarstagande kan enligt en uttryckUg bestämmelse inte överklagas.Bestämmelsen skall ses i sammanhang med 2 kap. 20 § regeringsformen. Enligtdenna bestämmelse har en utlänning samma rätt som en svensk medborgare tilldomstolsprövning av frihetsberövande av annan anledning än brott ellermisstanke om brott, om inte annat följer av särskilda föreskrifter i lag. Av betydelse i detta sammanhang är vidare bestämmelserna iEuroparådskonventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggandefriheterna m. m. samt den Internationella konventionen om medborgerliga ochpolitiska rättigheter. I artikel 5 i sägs bl. a. att varoch en som har berövats sin frihet "skall äga rätt att inför domstolpåfordra att lagligheten av frihetsberövandet snabbt må prövas samt hansfrigivning beslutas om åtgärden icke är laglig". I artikel 9 iInternationella konventionen finns en motsvarande bestämmelse. De nuvarande bestämmelserna beträffande förutsättningarnaför förvarstagande och möjligheterna att överklaga förvarsbeslut samt i frågaom behandlingen av dem som har tagits i förvar har granskats av utlänningslagkommitténoch vissa förslag med anledning härav redovisas i propositio- I propositionen erinrasinledningsvis om den vikt statsmakterna har fäst vid en restriktiv tillämpningav förvarsbesluten. Förvar bör inte tillgripas, om syftet med en tvångsåtgärdkan tillgodoses genom att utlänningen ställs under uppsikt. I propositionenframhålls vidare att grunderna för ett förvarsbeslut AU1982/83:3 15 alltid bör klart redovisas. Med anledning av uttalanden härom frånutlänningslagkommittén erinras om att identitetsfastställelse kan ske med hjälpav andra handlingar eller omständigheter än innehav av en passhandling samt atten tvångsåtgärd i övrigt inte får tillgripas om det inte med hänsyn tillutlänningens person eller omständigheterna i övrigt skäligen kan befaras, atthan kommer att hålla sig undan eller begå brott. Den omständigheten attutlänningen t. ex. saknar bostad är därvid endast en omständighet bland andrasom får tas med i bedömningen. Slutligen understryks vikten av att defillämpande myndigheterna till grund för sin bedömning av främst förvarsfrågorlägger det restriktiva synsätt som statsmakterna förutsatte vid bestämmelsernastillkomst och som för övrigt kommer till uttryck i 1 § andra stycket UtlL. I propositionen avvisas ett förslag från kommittén somskulle innebära en ändring i gällande bestämmelser om förutsättningarna förtvångsåtgärder (50 §). Det gäller i fråga om förvar på grund av risk förfortsatt brottslighet. Förvarsgrunden skulle därvid kompletteras med enbestämmelse om att den befarade brottsligheten skall vara så allvarlig attfängelse kan följa. I propositionen framhålls bl. a. att enrad förmögenhetsbrott skulle falla utanför rekvisitet för förvarstagande omkommitténs förslag genomfördes. Utskottet tillstyrker vad som anförs i denna del ipropositionen. noterar utskottet med tillfredsställelse attutlänningslagkommittén kunnat konstatera att förvarstagandena regelmässigt harhaft kort varaktighet. Besvär över beslut om förvarstagande Den nu gällande ordningen förbesvär över beslut om förvarstagande innebär att polismyndigheternasförvarsbeslut enligt 50 § UtlL överklagas hos länsrätterna. Länsrättens beslutkan i sin tur överklagas hos kammarrätt. Även invandrarverkets ochlänsstyrelsernas förvarsbeslut överklagas hos kammarrätt. Besvär överkammarrättens beslut anförs hos regeringsrätten. Enligt propositionen medför den nuvarande ordningen vissakomplikationer när ärendet om avvisning, utvisning eller verkställighet efterbesvär eller överlämnande övergår från t. ex. polismyndighet fillinvandrarverket innan besvären över polismyndighetens förvarsbeslut harslufiigt avgjorts. I den situationen övertar invandrarverket i egenskap avhandläggande myndighet ansvaret för eventuella tvångsåtgärder. I propositionen föreslås att antalet besvärsinstanser vidöverklagande av förvarsbeslut skall minska. Den förordade ordningen - somföreslagits av utlänningslagkommittén - innebär att kammarrätt blir förstabesvärsinsats i fråga om alla förvarsbeslut, oavsett om beslutet har meddelatsav en polismyndighet, en länsrätt eller av invandrarverket. 1 den månregeringen förordnar att eller någon annan myndighet skallhandha AU1982/83:3 16 verkställigheten av utvisning av en presumfiv terrorist ochden myndigheten beslutar i förvarsfrågan, kommer samma regler att gällabeträffande besvärsinstansen. Vidare föreslås i propositionen att samtligadessa mål hänförs till kammarrätten i , som därigenom blir endabesvärsinstans under regeringsrätten. Övriga kammarrätter kommer ifortsättningen att besluta i förvarsfrågor endast i de fall då frågan uppkommeri ett hos domstolen anhängigt utvisningsärende. Utskottet tillstyrker förslaget. Som också framhålls ipropositionen bör en sådan ordning kunna skapa goda förutsättningar för enenhetlig praxis på förvarsområdet. Överprövning av regeringens förvarsbeslut Europakonvenfionen ochInternationella konventionen föreskriver att envar som har berövats sin frihetgenom arrestering eller eljest skall ha rätt att inför domstol påfordra attlagligheten av frihetsberövandet prövas och att han eller hon friges omåtgärden inte är laglig. Detta krav fillgodoses genom den besvärsrätt som finnsföreskriven i fråga om förvaltningsmyndigheternas och domstolarnas beslut ifrågan. En sådan rätt till domstolsprövning finns emellertid inte när detgäller regeringens förvarsbeslut. har undersökt olika möjligheter attåstadkomma en konventionsanpassning. Kommittén har därvid för sin del förordatatt beslutanderätten i förvarsfrågor behålls hos regeringen samt att en rättbör införas för utlänningen att hos regeringsrätten få prövad frågan omförvarstagandet skall bestå. I propositionen föreslås att det för utlänningsärendenansvariga statsrådet får behörighet att besluta i frågor om förvar och andratvångsmedel i utlänningsärenden som handläggs i regeringen. Delegeringen tillenskilt statsråd föreslås dock endast avse fiden intill dess regeringen avgörärendet. Besluten bör enligt propositionen under detta skede normalt fattas avstatsrådet. Vidare föreslås att utlänningen skall kunna påkalla regeringsrättensprövning av frågan om ett av statsrådet beslutat förvarstagande skall bestå.Genom en sådan ordning tillgodoses de förut nämnda konventionskraven, när detgäller beslut som meddelas under ärendets handläggning. Enligt proposifionens förslag bör emellerfid sådana beslutom tvångsåtgärder som meddelas i samband med att utlänningsärendet avgörs,liksom , meddelas av regeringen. Frågan huruvida regeringensförvarsbeslut skall kunna överprövas av regeringsrätten föreslås bli löst på såsätt att dessa beslut ges en mycket kort varaktighet. När ärendet har övergåtttill verkställighetsmyndigheten är det enligt 50 § UtlL denna som har att bedömaom utlänningen skall hållas i förvar. Regeringens förvarsbeslut föreslås sålunda begränsas itiden på sådant sätt att verkställighetsmyndigheten i ett tidigt skede fåranledning att fatta beslut i förvarsfrågan. En lämplig gräns härför bedöms . I 54 § UfiL AU1982/83:3 17 bör därför införas en ny regel som innebär att regeringensbeslut vid ärendets avgörande om att hålla kvar en utlänning i förvar inteskall gälla längre än från beslutets dag. Av redan gällandebestämmelser följer, att verkställighetsmyndigheten har ansvaret förfillämpningen av förvarsbestämmelserna sedan frågan om verkställighet haruppkommit. En erinran härom föreslås bli fogad till den nya bestämmelsen. Utlänningenkan överklaga den verkställande myndighetens beslut till kammarrätten. Den föreslagna ändringen i UtlL föranleder vidare etttillägg i 2 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Attprövningsfillstånd inte krävs framgår av 35 § förvaltningsprocesslagen(1971:291). Utskottet anser för sin del att det är angeläget attkravet i de fidigare nämnda konvenfionerna på en möjlighet tilldomstolsprövning fillgodoses i vår lagstiftning. Med hänsyn härtillfillstyrker utskottet den i propositionen förordade ordningen beträffanderätten till domstolsprövning av regeringens förvarsbeslut. Avställningstagandet följer även att den i propositionen föreslagna ändringen ilagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar bör vidtas. Utskottet vill i sammanhanget slutligen erinra om att deninvandrarpolitiska kommittén har i uppdrag att pröva frågan ombesvärsordningen i ufiänningsärenden. Syftet med det uppdraget är att en annanordning för besvärsprövning skall komma till stånd inom en nära framfid. Enligt gällande bestämmelser skallde förvarstagna i första hand intas i kriminalvårdsanstalt. Endast omförvarstiden kan antas bli mycket kortvarig eller andra särskildaomständigheter föreligger kan de, förutom i inledningsskedet, förvaras i häkteeller arrestlokal. Dessutom kan de förvarstagna "omhändertas på annatsätt". har emellertid kunnat konstateraatt det är vanligt att förvaringen sker i häkten och arrestlokaler. Det somskulle vara undantag har således bUvit regel. Kommittén lägger mot dennabakgrund fram vissa förslag till förbättringar. I propositionen framhålls att den kritik som framförtsfrämst vad gäller omhändertagandet av barn och barnfamiljer i hög grad ärberättigad. Med hänsyn till de allvarliga förhållandena vidverkställighet av förvarsbeslut som rör barn vidtog den föregående regeringenvissa åtgärder för att få fram bättre lämpade förvarslokaler. Även om arbetethärmed ännu inte hade avslutats, beslöt regeringen omändringar i 81 och 82 §§ udänningsförordningen (1980:377-UtlF). Ändringarna(SFS 1982:22) innebär att barn inte utan synneriiga skäl får tasin i kriminalvårdsanstalt, allmänt häkte eller polisarrest. Hålls barnetsvårdnadshavare i förvar, skall åtminstone en av dem tas om handfillsammans med 1* 1982/83. AU1982/83:3 18 I de förordningsmotiv som regeringen harantagit anges, att man också i de fall då sammanhållningen av familjen integaranteras genom den nämnda bestämmelsen bör undvika att familjen splittras. Vad därefter gäller tillskapandet av särskildaförvarslokaler vid förvar över huvud taget enligt UfiL är detta enligt propositionenen fråga på . Enligt det föredragande statsrådet är det önskvärt får till stånd särskilda förvarslokaler i den utsträckning som ärmöjHgt. I vilken takt detta kan ske beror på de kostnader som en sådan reformkräver. Slufiigen pekas i propositionen på den betydelse sombehandlingen av de förvarstagna har i detta sammanhang. I det senastehänseendet gäller lagen (1976:371) och förordningen (1976:376) om behandlingenav häktade och anhållna m. fl. Det föredragande statsrådet stryker isammanhanget under att i förvarsfallen endast sådana inskränkningar i t. ex.kommunikationen med yttervärlden får tillgripas som är motiverade avsäkerhetsskäl eller som nödvändiggörs av personalsituationen eller motsvarande. Enligt utskottets uppfattning är det otillfredsställandeatt förvaring av utlänningar i stor utsträckning sker i häkten ocharrestlokaler. Utskottet delar kommitténs och propositionens uppfattning att enlångsiktig lösning på problemet måste innebära tillskapandet av särskildaförvarslokaler vid förvar enligt UfiL. När det gäller förvar av barn och barnfamiljer är detoacceptabelt att detta sker i arrest- och häktningslokaler. Det är mot dennabakgrund tillfredsställande att kunna konstatera att av regeringen i årtidigare vidtagna åtgärder innebär att barn inte utan synnerligaskäl får tas om hand på detta sätt. Med det anförda bör vpk-motionen 1982/83:3 i denna delvara tillgodosedd. Motionärerna vänder sig nämligen bl. a. mot att deförvarstagna normalt placeras i häkte, där de mycket ofta isoleras frånyttervärlden.