bet · G601JuU2 · 1982-12-31 00:00:00 — om medverkan av lekmän inom åklagarväsendet I motion 1981/82:664 av LisaMattson m. fl. (s) hemställs - i den del motionen behandlas i detta betänkande- att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionenanförts angående ytterligare utökning av lekmannainslaget inom rättsväsendet(yrkande 11). Enligt motionärerna bör man öka inslaget av lekmäninom rättsväsendet. F. n. är det - anför motionärerna - mest angeläget att fåtill stånd en lekmannamedverkan vid de besvärliga avvägningar som måste görasnär man inom åklagarväsendet skall avstå från åtal vid misstanke om brott föratt i stället få tid och resurser till insatser mot grövre brottslighet. Enlekmannamedverkan på detta område torde enligt motionärerna bäst kunna ordnasgenom att lekmän får medverka vid beslut om riktlinjer för åtalsprövningar ochprioriteringar inom åklagarväsendet. Motionärerna anser att lekmännen börknytas till riksåklagaren () och länsåklagarna. Åklagarväsendet förstatligades år1965 (prop. 1964:100, SU114, rskr259). Den organisation som beslutades då har istort sett behållits oförändrad. De grundläggande bestämmelserna omåklagarväsendet finns i 7 kap. (RB), åklagarinstruktionen(1974:910) och kungörelsen (1964:345) om rikets indelning i åklagardistrikt. Åklagarväsendet är organiserat i tre nivåer. Centraltfinns RÅ, regionalt länsåklagarmyndigheterna och lokaltdistriktsåklagarmyndigheterna. RÅ är den högste åklagaren och leder åklagarverksamhéten ilandet. RÅ biträds av ett kansli. Det finns 21 länsåklagarmyndigheter varav tre är gemensammaför vardera två län. Chefen för en länsåklagarmyndighét, länsåklagare,leder-under RÅ - åklagarväsendet inom sitt verksamhetsområde. Det finns ocksåfyra länsåklagare för speciella mål med hela landet som verksamhetsområde. Landet är indelat i 86 åklagardistrikt. De tre störstastädernas åklagardistrikt ingår inte i någon länsäklagarmyndighetsverksamhetsområde. Chefer för åklagarmyndigheterna i dessa distrikt äröveråklagare. De är, liksom länsåklagarna, statsåklagare och har i stort sattsamma uppgifter som cheferna för länsåklagarmyndigheterna. JuU1982/83:2 2 83 åklagardistrikten lyder under länsåklagarmyndigheternaoch har som chef en chefsåklagare. Lekmannainflytande genom styrelser eller på annat sättfinns inte inom åklagarväsendet. Antalettjänster inom åklagarväsendet är ca 1 200. RÅ är allmän åklagare vid högstadomstolen (HD). Det är bara RÅ som får besluta att allmänt åtal skallfullföljas i HD. Vissa beslut om åtalsunderlåtelse får endast fattas av RÅ (sevidare under . Som högste åklagare är RÅ central förvaltningsmyndighetför åklagarväsendet. Han utövar tillsyn över de andra åklagarnas verksamhet.Vidare bistår han dem med råd och upplysningar samt meddelar anvisningar(cirkulär) för deras tjänsteutövning. Enligt åklagarinstruktionen bör han ägnasärskild uppmärksamhet åt tillämpningen av bestämmelserna om åtalsunderlåtelseoch om strafföreläggande. RÅ får ta över uppgifter från lägre åklagare, och derasbeslut kan dras under RÅ:s prövning. Några skrivna regler om sådan överprövningfinns dock inte. Enligt 48 kap. 14 § RB företar RÅ i samråd med rikspolisstyrelsenurval av de brott för vilka ordningsbot skall bestämmas, och RÅ bestämmer förolika brott de belopp som skall upptas som ordningsbot (se SFS 1981:716). Att RÅ har ställning som central förvaltningsmyndighet föråklagarväsendet innebär vidare att han har administrativa uppgifter. Dessaavser främst allmän planering, anslagsfrågor och ekonomi,personaladministration, rekrytering och utbildning av åklagaraspiranter m. m. Länsåklagarnas arbetsuppgifter kanhänföras antingen till deras chefsfunktioner eller till deras funktioner somutövande åklagare. Chefsfunktionen kan i sin tur uppdelas i ledning ochtillsyn samt administrativ verksamhet. Länsåklagarnas huvuduppgift är lednings- ochtillsynsverksamhet. Chefen för länsåklagarmyndigheten utövar ledningen avåklagarväsendet inom sitt område och skall se till att de lokalaåklagarmyndigheterna fullgör sina skyldigheter. Länsåklagarna skall verka föratt bestämmelserna om åtalsunderlåtelse och om annan särskild åtalsprövningsamt om strafföreläggande tillämpas riktigt och enhetligt. Vidare bistår deåklagarna i distrikten med råd och upplysningar. Länsåklagarna kan ta över ärenden som handläggs av lägreåklagare och överpröva beslut av sådana åklagare. JuU1982/83:2 3 I sin funktion som utövandeåklagare fullgör länsåklagarna åklagarupp-giften bl. a. i mål där denna uppgiftär särskilt krävande. Vissa beslut om åtalsunderlåtelse fattas av länsåklagare(se vidare nedan . m.). Länsåklagare prövarvidare-med vissa undantag - om förundersökning skall inledas mot tjänstemäninom polisväsendet för brott som har samband med tjänsten och handlägger iövrigt sådana ärenden. Åtalsunderlåtelse m. m. De grundläggande bestämmelserna omåtal finns i 20 kap. RB. Åklagare skall, om inte annat är föreskrivet, väckaåtal för brott som hör under allmänt åtal (RB 20:6). Detta innebär attåklagaren som det brukar sägas har en absolut åtalsplikt. Det finns dockbetydande inskränkningar i den absoluta åtalsplikten genom att åklagaren iåtskilliga fall skall göra en lämplighetsprövning av åtalsfrågan. En sådan lämplighetsprövning är föreskriven bl. a. i debestämmelser som rör åklagarens rätt att besluta om åtalsunderlåtelse. Enligt 20 kap. 7 § RB får en åklagare besluta omåtalsunderlåtelse i fyra fall (första stycket 1-4). Punkt 1 avser bötesbrott. Åklagaren får underiåta åtal omdet kan antas att i händelse av lagföring någon annan påföljd än böter inteskulle komma att ådömas och den misstänktes lagföring inte krävs ur allmänsynpunkt. Punkt 2 ger möjlighet till åtalsunderlåtelse i vissakonkurrens- och återfallssituationer. Åklagaren får sålunda underlåta åtal förbrott som har förövats innan den misstänkte har dömts för annat av honomförövat brott eller till fullo har undergått straff eller annan påföljd försådant brott och det är uppenbart att brottet i jämförelse med det andrabrottet är utan nämnvärd betydelse för påföljden. Enligt punkt 3 finns möjlighet till åtalsunderlåtelse isådana fall där det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någonpåföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och att det medhänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks. Enligt punkt 4 kan åklagaren underlåta åtal för brott somuppenbarligen har begåtts under inflytande av sådan själslig abnormitet somavses i 33 kap. 2 § , dvs. sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annansjälslig abnormitet av så djupgående art att den måste anses jämställd medsinnessjukdom. Vidare fordras för åtalsunderlåtelse i detta fall dels attsluten psykiatrisk vård eller vård i vårdhem eller specialsjukhus för psykisktutvecklingsstörda kommer till stånd utan lagföring, dels att åtal inte krävs avsärskilda skäl. De bestämmelser i som har behandlats här gäller oavsettgärningsmannens ålder. Beträffande ungdomar som vid tiden för brottet intefyllt finns det dessutom särskilda bestämmelser om åtalsunderlåtelse ilagen 1* 1982/83. JuU1982/83:2 4 (1964:167) med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare. Vid sidan av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse finns detolika bestämmelser om särskild åtalsprövning i vissa fall. Till dessa hörsådana bestämmelser i som föreskriver en lämplighetsprövning avåtalsfrågan vid vissa typer av brott. Vidare kan nämnas 13 § skattebrottslagen(1971:69), där en särskild åtalsprövning föreskrivs beträffande vissaskattebrott. En lämplighetsprövning av åtalsfrågan är också föreskriveni lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Det är bara RÅ som har rätt att besluta omåtalsunderlåtelse enligt RB 20:7 punkt 3. Länsåklagarna - var och en inom sittverksamhetsområde -beslutar om åtalsunderlåtelse dels enligt punkt 1 om svårarestraff än böter är föreskrivet för brottet, dels enligt punkt 4. RÅ harutfärdat olika cirkulär om åtalsunderlåtelse. Bestämmelser om förundersökning i brottmål finns i 23 kap.RB och i förundersökningskungörelsen (1947:948). Enligt huvudregeln i 23 kap. 1§ RB skall förundersökning inledas så snart det finns anledning anta att ettbrott som hör under allmänt åtal har förövats. Förundersökning behöver dockinte ske beträffande bl. a. bötesbrott (22 §). Förundersökning behöver inteheller inledas om förutsättningar finns för att lägga ned förundersökningenligt de beslutade reglerna i 4 a §. I denna paragraf, som trädde ikraft , anges två särskilda nedläggningsgrunder. Den första grunden avser s. k. disproportionsfall. Härförutsätts för att nedläggning skall få ske att en fortsatt utredning skullekräva kostnader som intestår i något rimligt förhållande till sakens betydelse.Dessutom förutsätts att det kan antas att brottet i fråga inte skulle leda tillnågon svårare påföljd än böter. Den andra särskilda nedläggningsgrunden i första stycket iden nya 4 a § gäller fall då det kan antas att åtal för brottet inte skullekomma att ske till följd av bestämmelser om åtalsunderlåtelse i 20 kap. RBeller om särskild åtalsprövning. En förutsättning för nedläggningsbeslut idessa fall är att förundersökning inte krävs ur allmän synpunkt. Detankommer på åklagare att fatta beslut enligt 4 a §. Enligt 23 kap. 3 § RB inleds förundersökning avpolismyndighet eller åklagaren. Har den inletts av polismyndighet och är sakeninte av enkel beskaffenhet skall ledningen övertas av åklagaren så snart någonskäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också annars övertaledningen när det är påkallat av särskilda skäl. När förundersökningen leds avpolismyndighet får åklagaren meddela anvisningar rörande undersökningensbedrivande. Fråga om ansvar för brott som hör under allmänt åtal fårenligt bestämmelser i 48 kap. RB upptas av åklagare genom strafföreläggande ochav polisman genom föreläggande av ordningsbot. JuU1982/83:2 5 bestäms ett bötesstraff efter vad åklagaren anser brottetförskylla. För ordningsbot gäller de bötesbelopp som RÅ bestämt. Lekmannamedverkan inom rättsväsendet i övrigt Av ålder har lekmän deltagit irättskipningen i allmän underrätt. deltar nämndemän också idömandet i hovrätt. En motion om lekmannamedverkan i bl. HD avslogs avriksdagen (JuU 1981/82:10, rskr 44). Nämndemän finns också i länsrätt, kammarrätt,mellankommunala skatterätten och försäkringsrätterna. Domstolsverketleds av en styrelse vari ingår lekmän. I alla polisdistrikt finnspolisstyrelser med förtroendeledamöter. På regional nivå förekommer visstförtroendemannainflytande på polisverksamheten genom styrelse.Centralt utövas lekmannainflytande genom att leds av en styrelsemed bl. a. förtroendevalda ledamöter. fattade ett principbeslut omriktlinjer för polisens uppgifter, utbildning och organisation m. m. (prop.1980/81:13, JuU 24, rskr 210). Det praktiska genomförandet av reformen haranförtrotts en parlamentariskt sammansatt kommitté, polisberedning(Ju 1981:02; Dir. 1981:27). När det gäller fördelningen av uppgifter mellanpolisstyrelsen i plenum och polischefen är det enligt riksdagsbeslutet enutgångspunkt att man eftersträvar en ordning som innebär att denförtroendevalda polisstyrelsen förvandlas från ett i huvudsak rådgivande organtill ett i egentlig mening styrande organ för polisen. Polisstyrelsen i plenumbör således fatta de långsiktiga besluten om fördelningen och användningen avresurserna inom polisdistriktet och handlägga bl. a. viktigare frågor omorganisation och verksamhetsplanering. Med verksamhetsplanering förstås intebara den grundläggande prioriteringen av insatserna mellan olikaverksamhetsgrenar utan också den allmänna inriktningen av varje verksamhet försig. I polisstyrelsens allmänna ledningsfunktion ingår inte polisverksamhetensutövande i det särskilda fallet, och den i egentlig mening operativapolisledningen skall liksom f. n. även i fortsättningen utövas av polischefeneller honom underställt polisbefäl. På regional nivå skall enligt riktlinjerna förpolisreformen medborgarin-flytandet ankomma på styrelse. Ilikhet med vad som skall gälla i fråga om de lokala polisstyrelserna skallfrågor som gäller polisledning JuU1982/83:2 6 i det enskilda fallet inte ankomma på den regionalaförtroendemannastyrel-sen. I samband med beslutet om en polisreform tog utskottetockså upp frågor om prioriteringar inom den brottsförebyggande verksamheten.Utskottet underströk betydelsen av att åklagarväsendets synpunkter beaktas bådei fråga om den mera långsiktiga planläggningen av resursanvändningen och närdet gäller uppkommande frågor om mera tillfälliga omdisponeringar. Utskottetansåg att det borde vara en uppgift för polisberedningen att överväga frågan omändamålsenliga rutiner för samråd i dessa hänseenden på t. ex. distriktsnivåoch regional nivå. Riksdagenföljde utskottet, och beredningen har anförtrotts uppgiften. Inom strafflagberedningen, somtillsattes , fördes tanken fram att RÅ skulle ha möjlighet att samrådamed ett mindre kollegium av lekmän vid prövningen av särskilt känsliga frågorom åtalseftergift. Kollegiet skulle bara ha rådgivande uppgifter. Yttrandenhämtades in över den promemoria i vilken beredningen - utan att lägga framnågot förslag - hade diskuterat frågan. Tanken avvisades i allmänhet. Därefterstannade strafflagberedningen för att inte förorda lekmannamedverkan hos RÅ(SOU 1948:40, s. 38, SOU 1953:17 s. 119 f, 133). Frågan togs också upp av brottmålsutredning somhade till uppdrag att utreda frågan om formerna för handläggning av målangående vissa lindrigare brott m. m. I betänkandet (SOU 1974:27) Mindre brottföreslog utredningen bl. a. att tillämpningsområdet för strafföreläggandeskulle vidgas. Utredningen diskuterade också vilka konsekvenser dess förslagskulle få för lekmannamedverkan i rättskipningen. Den erinrade om att en ökadanvändning av strafföreläggande för med sig att lagföringen av den mindrebrottshgheten i stor utsträckning flyttas från domstolarnas sessionssalar tillåklagarnas tjänsterum, där den inte är föremål för allmän insyn.' Även på andraområden - t. ex. i fråga om utrymmet för åtalsunderlåtelse - kunde enligtutredningen utveckhngen medföra att åklagarnas funktioner inom rättskipningenytterligare byggs ut. Mot denna bakgrund ansåg utredningen att någon form avlekmannamedverkan inom åklagarväsendet kunde vara motiverad. Utredningenförutsatte att det inte ' I ett föredrag med ? har diskuterat denna utveckling och lämnatföljande uppgifter. Samtliga beslut i frågan om någon var skyldig til! brottfattades av domstol. Är 1950 fastlades av besluten av domstoloch övriga av åklagare. fattades av besluten av domstol, 31,2 %av åklagare och av polis (Rapport fra 2-4.12.1981 utg.av Nordisk Samarbeidsråd for Kriminologi). Att en utvidgning av strafföreläggandeinstitutetkan innebära att lekmannainflytandet i form av nämndmedverkan minskardiskuterades av första lagutskottet (ILU 1968:37 s. 56). JuU1982/83:2 7 kunde bli fråga om att låta lekmän ta del i avgörandet avenskilda ärenden som ankommer på åklagare. Verksamheten skulle i stället kunnainriktas på de mera principiella riktlinjerna för arbetet samt information omåklagarnas verksamhet. Utredningen diskuterade olika modeller förorganisationen av en sådan medverkan men lade inte fram något definitivtförslag. I en proposition som bl. a. grundade sig på förslag av1968 års brottmålsutredning uttalade departementschefen att han inte ansåg detpåkallat att man då tog upp frågan om lekmannamedverkan inom åklagarväsendet(prop. 1975/76:148 s. 175). Inom åtalsrättskommittén, som tillkallades meduppdrag att utreda frågan om underlåtande av åtal, togs frågan också upp.Kommitténs majoritet ansåg att man inte borde diskutera frågan närmare, medanen minoritet förordade att den utreddes vidare (SOU 1976:47 Färre brottmål). tillsatte RÅ en arbetsgruppsom skulle se över delar av åklagarväsendets organisation. Gruppen, som kalladesig åklagarutredning-en, överlämnade till RÅ promemorianÅklagarväsendets organisation. RÅ har lämnat över promemorian till regeringenoch förklarat att han i allt väsentligt ställer sig bakom vad som förs fram iden. F. n. remissbehand-las promemorian. a. föreslagit att de nuvarande21 länsåklagar-områdena minskas till 13 regioner. Av avgörande betydelse förförslaget är enligt utredningen att det innebär att de regionala åklagarna fårstörre möjlighet att utöva sina lednings- och tillsynsfunktioner. Andra förslaggäller bl. a. åklagarnas behörighet och principerna för fördelningen avbrottmål mellan regional och lokal nivå. bemyndigade regeringen chefen förjustitiedepartementet att tillkalla en särskild utredare med uppgift att göraen översyn av RÅ;s kansli. Utredaren bör enligt sina direktiv (Dir. 1982:84)bl. a. överväga de principiella och praktiska förutsättningarna för ettmedborgarinflytande i ~ fråga om RÅ:s funktioner när det gäller administrationenav åklagarväsendet och anvisningsverksamheten. Utskottet har remissbehandlatmotionsförslaget. Yttranden har kommit in från RÅ, hovrätten för ,(), . , Föreningen ochFöreningen . De två sist nämnda föreningarna har lämnat ettgemensamt yttrande. har betetts tillfälle att yttrasig men har inte hört av sig. JuU1982/83:2 8 RÅ anser att det f. n. knappastfinns något nämnvärt utrymme för lekmannainflytande inom åklagarväsendet i deti motionen avsedda sammanhanget. Hovrätten för , RPS, Sverigesadvokatsamfund och Föreningen avstyrker bifall till motioneni dess helhet. Föreningen förordar lekmannamedverkan hosRÅ och tillstyrker att frågan därom utreds men anser att det inte finns skälatt nu överväga lekmannamedverkan hos länsåklagarna; i vart fall bör enligtföreningen erfarenheter av lekmannamedverkan hos RÅ avvaktas. Liknandeinställning har Föreningen och Föreningen . De anser att frågan om medborgarmedverkan hos RÅ kan vara värd attövervägas ytterligare men att förslaget om lekmannamedverkan hos länsåklagarnainte bör föranleda någon ytterligare åtgärd. RÅ, som framhåller att hanbegränsar sitt yttrande till lekmannamedverkan inom det område som motionärernahar föreslagit, erinrar om att åklagarna i princip har en absolut åtalsplikt.De kan också - anser han - sägas ha en absolut förundersökningsplikt. Han anför vidare att på många håll rättsväsendets resurserinte har räckt till . Frågan hur man skall prioriteraanvändningen av dem har därför blivit angelägen, och i takt med en stigandearbetsbelastning och knappare medelstillgång har den blivit alltmer trängande.I sammanhanget pekar han också på att prioriteringsfrågorna har uppmärksammatsav åklagarutredningen. (arbete behandlas ovan .) Enligt RÅ rymmer prioriteringsfrågorna inomåklagarväsendet vidare aspekter än som kan synas framgå av motionen. De tarsikte på åtalsstadiet men man har också, anser RÅ, att beaktaförundersökningsstadiet. Redan på åtalsstadiet förekommer det visserligen -fortsätter RÅ -prioriteringar i den meningen att vissa mål är s. k. förtursmål.Som exempel på sådana mål nämner han mål i vilka det förekommer tvångsmedel ochmål mot ungdomar och anför vidare att dessa "prioriteringsfall" dockär noga angivna i lagen. Därutöver finns det enligt RÅ ingen rätt för åklagarenatt göra några skönsmässiga bedömningar av innebörd att somliga, för åtalsbeslutklara, brottmål läggs åt sidan utan åtgärd för att han skall få tid att ägnasigåt annan brottslighet, som ännu inte har kommit till åtalsstadiet. Hanframhåller vidare att åklagaren har en tjänsteplikt att se till attfärdigutredda brottmål inte ligger och blir preskriberade på hans bord. RÅ går därefter in på reglerna om åtalsunderlåtelse ochsärskild åtalsprövning (jfr ovan under . ochuttalar att de till viss del är processekonomiskt betingade. Hit hör enligt RÅfrämst bestämmelserna i 20 kap. 7 § första stycket 2 RB, men även punkt 1 kanenligt RÅ räknas hit. I övrigt - anför RÅ - är reglerna så utformade attåtalsunderlåtelsen eller utgången av prövningen i det särskilda fallet görsberoende av vilka åtgärder som trätt eller träder i stället för en lagföring,om åtal är påkallat ur allmän synpunkt etc. JuU1982/83:2 9 RÅ:s cirkulär på området präglasenligt RÅ i stor utsträckning av de motiv som har lämnats i samband medlagstiftningen, och i den mån bestämmelserna är processekonomiskt betingadehar man enligt RÅ i cirkulären tagit den hänsyn härtill som följer av bl. Härefter anför RÅ följande. Att nu överväga om nya riktlinjerför åtalsprövningarna skall utformas under inflytande av ett prioritetstänkandetorde få ses som en tveksam åtgärd. De kriminalpolitiska tankar som liggerbakom de regler som inte är uteslutande processekonomiskt betingade kanknappast nu föras åt sidan till följd av påverkan av den samhällsekonomiskasituation som ytterst aktualiserar prioriteringsfrågorna. När det gäller deprocessekonomiska reglerna torde knappast några allmänna, närmare riktlinjerkunna utformas, såvitt gäller den bestämmelse som utan tvivel är den allraviktigaste, nämligen den i 20 kap. 7 § första stycket 2 RB, eftersom det härytterst blir fråga om en bedömning i det enskilda fallet av rekvisit som"uppenbar" och "nämnvärd". Däremot är det angeläget attallmänt erinra åklagarna om den möjlighet till resursbesparingar som dettalagrum öppnar. Så sker också fortlöpande från RÅ:s sida. Tillfällen tillresonemang i processekonomiska frågor ges vid de årliga statsåklagar- ochchefsåklagarmötena samt vid de inspektioner som RÅ och biträdande RÅ företarvid åklagarmyndigheterna. RÅ erinrar vidare om att han vid skilda tillfällen tagitupp prioriteringsfrågorna inom åklagarväsendet. I samband med fjolåretsanslagsframställning framhöll han att statsmakterna, för det fall attanslagsbegränsningarna inom åklagarväsendet fortsätter, måste vara beredda attgodta en ordning som inte överensstämmer med den nuvarande synen på samhälletsbrotts-bekämpande verksamhet; det blir då nödvändigt att tillskapa regler som iviss omfattning gör det möjligt för åklagarna att på grund av bristanderesurser underlåta att beivra brott. Den del av yttrandet som gäller åtalsstadiet avslutar RÅmed att uttala att det torde framgå av vad han anfört att det f. n. finns fögaeller intet utrymme för medverkan av lekmän inom åklagarväsendet pååtalsstadiet; om - mot RÅ:s förmodan - regler tillskapas som gör det möjligtför åklagarna att på grund av bristande resurser underlåta att beivra brott kanenligt RÅ dock förhållandet möjligen bli ett annat. RÅ tar därefter upp förundersökningsstadiet och anför attförhållandet i viss mån är annorlunda där. Även om förundersökningsplikten ärabsolut torde nämligen enligt RÅ utrymmet för prioriteringar vara större där änpå åtalsstadiet. Att så är fallet framgår också - anför RÅ - av åtskilligauttalanden i budgetsammanhang. I sammanhanget hänför sig RÅ också till ettuttalande av departementschefen i direktiven till åtalsrättskommittén.Enligt detta skulle principen att samhället genom utredning, lagföring ochstraff eller andra tvångsåtgärder skall ingripa mot varje känd lagöverträdareha passerats av tiden. JuU1982/83:2 10 RÅ erinrar också om att det ibudgetpropositionerna har uttalats att det åligger polisen attlöpande prioritera insatserna mot olika sorters brottslighet. Först på senaretid - anför han vidare - närmast i samband med departements- ochriksdagsbehandlingen av propositionen om polisens uppgifter, utbildning ochorganisation m. m. 1980/81:13), har frågan om åklagarväsendets medverkani prioriteringsfrågorna blivit uppmärksammad. I sammanhanget erinrar han ocksåom att utskottet - vid sin behandling av den propositionen - pekade på viktenav att åklagarväsendets synpunkter beaktas både i fråga om den mera långsiktigaresursanvändningen och när det gäller uppkommande frågor om mera tillfälligaomdisponeringar (JuU 1980/81:24 s. 16). Härefteranför RÅ följande.