bet · G601KrU24 · 1982-12-31 00:00:00 — Dådet gäller frågan om finansieringen av den heraldiska verksamheten hänvisarutskottet till sitt av godkända betänkande KrU 1982/ 83:3, i vilketutskottet uttalade att ovan redovisade förslag ligger i linje medsyftet med en i ärendet behandlad motion om bl. a. nedbringande av kostnadernaför den heraldiska verksamheten. I betänkandet redovisas förslag,enligt vilket skulle ta in de inkomster på verksamheten som är möjligaoch skäliga. Det påpekades av att inte alla inslag i den heraldiskaverksamheten, som upplysningar och korta telefonförfrågningar, kanavgiftsbeläggas och att det inte är möjligt att fordra att övriga ärenden dåskulle finansiera hela verksamheten. Utskottetfinner inte nu skäl ompröva sitt ovan nämnda ställningstagande, som måstetolkas pä det sättet att utskottet inte hade något att erinra KrU1982/83:24 53 mot ett genomförande av förslag. Genomavskaffandet av den heraldiska sektionen som en självständig enhet bör en ickeobetydlig besparing åstadkommas. Utskottet, som också förutsätter att det medhänsyn till kostnadsutvecklingen görs successiva anpassningar av taxan förheraldiska uppdrag, avstyrker motionen även i denna del. Enligt motion 1859 (m) bör tjänstebenämningen försektionschefen vid även i fortsättningen varaförste arkivarie och inte, som föreslås i utredning,"förstearkivarie och statsheraldiker". Motionären menar attstatsheraldikertiteln förutsätter att innehavaren av befattningen i frågaverkligen besitter allsidiga och framstående kunskaper på det heraldiskaområdet. Då så ej är fallet, anför motionären, är tjänstebenämningen direktmissvisande. Tjänstebenämningen för sektionschefer vid riksarkivetregleras i myndighetens arbetsordning. Det ankommer därför på attta ställning till frågan om tjänstebenämningen statsheraldiker skall behållasi samband med omorganisationen av den heraldiska verksamheten. Utskottetavstyrker således mofion 1859. attriksdagen till och landsarkiven för /84 anvisar ettförslagsanslag av , 2. beträffande registreringsbaseni. , Svensk arkivinforma tion på samma ort och excerperingscentralen i attriksdagen avslår mofionerna .1982/83:205, 1982/83:329,1982/83:1331,1982/83:1337,1982/83:1845 och 1982/83:1059, 3. beträffandestatens heraldiska verksamhet att avslår mofion 1982/83:1858, 4. beträffandetjänstebenämningen statsheraldiker att avslår motion 1982/83:1859. Dialekt- och ortnamnsarkiven samt svenskt visarkiv m.fl. anslag. Utskottet tillstyrker regeringens förslag under punkterna B. 25 B28 (s. 70 76) och hemställer 1. att riksdagentill Dialekt- och ortnamnsarkiven samt svenskt visarkiv för /84anvisar ett förslagsanslag av , 2. att riksdagentill Svenskt biografiskt lexikon för /84 anvisar ettförslagsanslag av , 3. att riksdagentill Arkivet för ljud och bild för budgetaret 1983/84 anvisar ettförslagsanslag av , 4. att riksdagentill Statliga arkiv: Vissa kostnader för samlingar och materiel m. m. /84 anvisar ett reservafionsanslag av . KrU 1982/83:24 54 26.Bidrag till vissa arkiv. Regeringen har under punkt B 29 (s. 77 och 78) föreslagitriksdagen att till Bidrag till vissa arkiv för /84 anvisa ettanslag av . I motion 1982/83:1332 av () yrkasatt beslutar att i statligt bidrag till i Karlstadutge . vilket innebär en uppräkning av anslaget med . 1 motion 1982/83:1850 av iBengtsfors (c) yrkas att begär att regeringen överväger möjligheternatill statligt bidrag vid i . Från anslaget utgår bl. a. bidrag tillEmigrantregistret i . För innevarande budgetår uppgår bidraget till . har anhållit att bidraget skall höjas med 174 000 kr.till . för att det skall bli möjligt att anställa en föreståndare påheltid och knyta en stilistiskt språkkunnig person till ledningen förverksamheten. Ipropositionen har förslaget inte biträtts. En uppräkning med 2 000 kr.föreslås. 1motion 1332 (c) yrkas en höjning av bidraget med det belopp som Ernigrantregistretföreslagit. Inteheller utskottet kan biträda en sådan uppräkning av bidraget tillEmigrantregistret som motionären förordat. Utskottet ansluter sig till regeringensförslag och avstyrker motionen. 1motion 1850 (c) tas upp frågan om statsbidrag till ett annat emigrantregister,nämligen ett sådant register som finns i . Motionärerna vill attregeringen skall överväga möjligheten till statligt stöd till registret. Dettahar kommunalt huvudmannaskap. har vid sin anmälan av betänkandet Samhällets arkivproblem (se ovans. 49) framhållit bl. a., att han anser det självklart att kommunala ochenskilda själva har det primära ansvaret för sin arkivbildning. Utskottet, somanslutit sig till de föreslagna riktlinjerna för den statligaarkivverksamheten, anser att i överensstämmelse med detta uttalande mycketstor restriktivitet måste iakttas vid prövning av frågan om införande av ellerom ökat stafiigt stöd fill arkiv som har eller enskild huvudman. Utskottet avstyrker underhänvisning härfill mofion 1850. att med bifallfill proposifion 1982/83:100 och med avslag på motion 1982/83:1332 till Bidragtill vissa arkiv för /84 anvisar ett anslag av . KrU 1982/83:24 55 2. beträffande prövning av statligt bidrag tillEmigrantregistret i att avslår mofion 1982/83:1850. Utskottet tillstyrker regeringens förslag under punkt B 30 (s. 79 och 80) och hemställer att till Riksantikvarieämbetet:Förvaltningskostnader för /84 anvisar ett förslagsanslag av . Kulturminnesvård.Regeringen har under punkt B 31 (s. 80 82) före slagit att till Kulturminnesvård för /84 anvisa ett reservafionsanslag av . I motion 1982/83:294 av () yrkasatt som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförtsbeträffande översyn av kostnadsansvaret för arkeologiska undersökningar vidmarkexploatering. I motion 1982/83:579 av i (m)och () yrkas att beslutar att som sin mening geregeringen till känna vad som i motionen anförts om tilläggsdirektiv tillutredaren om formerna för statens stöd till arkeologiska utgrävningar. I mofion 1982/83:932 av m. fl. (m)yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad i mofionenanförts om de mindre församlingarnas ekonomiska svårigheter vid omfattanderestaureringsarbeten. I motion 1982/83:935 av () yrkasatt hos regeringen som sin mening ger till känna att sökandet efterfornlämningar skall intensifieras så att detta kulturarv ej faller i glömskaeller att föremål går förlorade. I mofion 1982/83:937 av m. (m) yrkas att hos regeringen begär att ett system utformas varigenomägare till kulturhistoriskt värdefulla fastigheter och miljöer ges ett särskiltstöd till bevarandeåtgärder genom en kombination av skattelättnader ochbeva-ringsålägganden. Arkeologiu t redningen (U 1982:04) Dåvarandeutbildningsministern tillkallade efter regeringens bemyndi- KrU 1982/83:24 56 gandeförra året en särskild utredare med uppdrag att utreda formerna för statensstöd till arkeologiska undersökningar m. m., arkeologiutredningen. Om det medanledning av ett allmänt eller större enskilt arbetsföretag som berör en fastfornlämning erfordras, att en särskild undersökning av fornlämningen företaseller att särskilda åtgärder vidtas för att bevara den, skall enligt 9 §fornminneslagen kostnaden för detta åvila företaget, om det inte på grund avsärskilda förhållanden är obilligt. I utredningens direktiv (Dir 1982:42) gesen utförlig bakgrund fill utredningsuppdraget innehållande en redovisning förbl. a. denna och andra bestämmelser i lagen och för den arkeologiskautredningsverksamhetens utveckling. I direktiven anförs beträffandeutredningsuppdraget bl. a. följande. Synen på de fasta fornlämningarna som en gemensamtillgång har lång hävd i vårt land. Fornlämningarna är en viktig och för allatillgänglig del av kulturarvet. Det är därför angeläget att de bevaras i denutsträckning som det är möjligt. finns det angelägna allmänna ochenskilda intressen som kan motivera att fornlämningar tas bort. För att deninformation som fornlämningarna kan ge i största möjliga utsträckning skallkunna tas till vara, är det ett allmänt intresse att erforderliga arkeologiskaundersökningar föregår borttagandet. En allmän uppslutning kring ett sådantsynsätt synes föreligga. Utvecklingenav forskningen och undersökningsmetoderna har medfört att dekulturminnesvårdande myndigheterna har kunnat medverka till ett bättre underlagför bedömning av vad som bör bevaras för framtiden och vilka utgångspunkter sombör gälla för undersökningsverksamheten. Bådeundersökningsmetodiken och kunskapen om olika fornlämnings-former har sålundaförändrats sedan den nuvarande fornminneslagen trädde i kraft. Genom attförekomsten av fornlämningar och behovet av undersökningar har kunnat beaktaspä ett tidigt stadium i olika planeringssituationer har en rimlig avvägningmellan intresset att bevara fornlämningar och andra allmänna och enskildaintressen kunnat göras. Enligt bedömning har kostnadernaför de arkeologiska undersökningarna också i allmänhet kunnat inrymmas iarbetsföretagens totalkostnad utan att detta inneburit någon allvarligarebelastning eller gett några negativa konsekvenser för planering och byggande.En fortlöpande rationalisering av undersökningsverksamheten har också bidragittill att ökningen av undersökningskostnaderna har kunnat hållas tillbaka. Förhållandenaär emellertid mycket olikartade. har fått vidkännaskostnader som både i absoluta tal och i relation till den totala kostnaden förarbetsföretaget framstår som höga. Detta har lett till att rådande fördelningav kostnadsansvaret har satts i fråga. är det nästan omöjligt attundvika att fornlämningar berörs i samband med förnyelse av befintligbebyggelse eller vid nyexploatering. Detta, gäller t. ex. inom delar av äldrestäder och inom andra sedan gammalt exploaterade fornlämningsområden. Det kanockså vara svårt att före en undersökning bedöma vissa fornlämningarsomfattning och art, vilket skapar osäkerhet vid planering och ekonomiskaställningstaganden. Undersökningskraven kan därtill vara olika höga med hänsyntill bedömningen av det vetenskapliga värdet. Avdessa skäl är det motiverat att se över möjligheterna att underlätta förarbetsföretagen att finansiera arkeologiska undersökningar. KrU 1982/83:24 57 utredarebör därför tillkallas med uppgift att överväga frågan om undersökningarnasfinansiering. Utgångspunkten för utredningsarbetet skall enligt min mening varaatt fornminneslagens huvudprincip för kostnadsansvar för arkeologiskaundersökningar bibehålls. Huvudregeln bör alltså vara att exploatören skall ståför kostnaden. Genom att exploatören ges ett kostnadsansvar skapasförutsättningar för att exploateringen av mark med fornlämningar begränsas.Denna huvudprincip kan dock inte tillämpas undantagslöst. Särskilda hänsyn kant. ex. behöva tas när fast fornlämning påträffas i jordbruket eller vid smärretillbyggnader av bostadshus. Därför innehåller fornminneslagen bestämmelser somgör det möjligt för staten att i vissa fall överta undersökningskostnaden.Utredaren bör redovisa hur lagens bestämmelser vid beslut om bidragsgivning ipraktiken har tillämpats i vad avser gränsdragningen mellan å ena sidanallmänt eller större enskilt arbetsföretag och å andra sidan övrigaarbetsföretag. Utredaren bör vidare lämna förslag till riktlinjer förbillighetsprövning enligt fornminneslagen samt föreslå de ändringar av lagensom kan följa härav. Vidbedömning av effekterna av arbetsföretagens kostnadsansvar och behovet av stödfrän samhällets sida måste också frågan om markvärdet för fastigheter medfornlämningar beaktas. Det har gjorts gällande (3 LU 1964:38) att förekomstenav en fast fornlämning bör verka sänkande på markpriset. Om en sådan sänkning kanutverkas vid markförvärv kan den inskränkning i förfoganderätten som lagskyddetinnebär eller den ekonomiska belastning, som en eventuell framtidaundersökning ger, kompenseras. Sambandet markvärde-taxeringsvärde är såledesav intresse och bör belysas av utredaren. I denna fråga bör utredaren samrådamed riksskat-teverket. Detär vikfigt att bearbetningen av undersökningsresultaten organiseras så attresultaten kan utnyttjas effektivt inom hela undersökningsverksamheten.Utredaren bör lägga fram erforderliga förslag härom. I detta sammanhang börutredaren ocksä beakta förutsättningarna för en fortlöpande utveckling ocheffektivisering av undersökningsmetoderna. Utredaren bör vidare bedöma hurstatens och arbetsföretagens insatser skall vägas mot varandra när det gällerplaneringen av undersökningarna och bearbetningen av resultaten samtkunskapsåterföringen. Motbakgrund av de ställningstaganden och övriga överväganden som nyssnämndafrågeställningar kan föranleda bör utredaren närmare klarlägga behovet av ochformerna för statligt stöd till arkeologiska undersökningar. Om utredarensförslag kan föranleda merkostnader för staten ankommer det på utredaren attlämna förslag till finansiering. I direktiven tas vidare upp vissainformationsfrågor då det gäller forn-lämningsförekomster. Itilläggsdirektiv (Dir 1983:26) till utredningen, som utfärdades ,fick arkeologiutredningen i uppdrag att också se över vissa frågor omanvändningen av metalldetektorer vid s. k. skaltletning. Sombakgrund till utredningsuppdraget anförs inledningsvis följande om bruket avmetalldetektorer. har användningen av metalldetektorerökat kraftigt. Me-talldetektorn är ett elektroniskt verktyg med vars hjälp mankan lokalisera metallföremål som är dolda flera decimeter under markytan. a. i olika former av yrkesmässiga verksamheter, t. ex. inomjordbruket. KrU 1982/83:24 58 Detektorer har i allt större omfattning även kommit attbrukas för s. k. skattletning, dvs. sökande efter mynt och andra fornfynd.Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer har i ett flertalskrivelser till regeringen framhållit att detta har medfört missbruk och riskerför allvarliga följder för kulturminnesvården. Enligt ämbetet är det nämligenlätt att med ledning av tillgängliga uppgifter om arkeologiska fyndplatser ochmed hjälp av metalldetektorer spåra upp ett föremal, som i sin tur inte sällanfillhör en större grupp av gömda föremål i anslutning till detta. Det ärvanligt att upphittaren även gräver upp de andra föremålen och att helafyndplatsen blir plundrad. Detta innebär att möjligheterna till vetenskapliginformafion och kunskap för arkeologerna allvarligt försämras och i många fallhelt omintetgörs. På grund av den ovanligt rika förekomsten av ädelmetallfyndfrån på har problemet åtminstone i huvudsakuppmärksammats där. I tilläggsdirektiven redovisas föreslagna åtgärderm. m. i ett särskilt avsnitt. Därviderinras om att med hänvisning till att fornminneslagens skyddsregler visarsig otillräckliga i en motion vid 1981/yrkades att riksdagenskulle begära förslag till lagstiftning om licenstvång för innehav ochutnyttjande av metalldetektorer och att detta t. v. skulle gälla endastGotland. Med anledning av motionen uttalade kulturutskottet (KrU 1981/82:21)bl. a. att det var angeläget att åtgärder vidtogs för att komma tillrätta med den i motionen åsyftade olagliga hanteringer av fornfynd. Utskottethemställde att skulle ge regeringen til! känna denna mening, vilketriksdagen biföll (rskr 1981:82:230). Detanförs vidare bl. a. att av remissvar som inkommit på en av riksantikvarieämbetetsovan nämnda skrivelser framgår att frågan om en kontroll av användningen ellerinnehavet resp. en reglering av försäljningen av metalldetektorer rymmer en radproblem, bl. a. vad gäller avgränsningen av de legitima användningsområdena försådana detektorer och att det därför är uppenbart att en eventuell lagstiftningpå detta område måste föregås av ett utredningsarbete. Beträffandeutredningsiippdraget anförs inledningsvis följande. Det står klart att den tilltagande skattletningenmed metalldetektorer och det därvid konstaterade missbruket nu har fått ensådan omfattning att oersättliga värden för den arkeologiska forskningen ärallvarligt hotade. Detta gäller framför allt med dess ca 900 kända ochi facklitteraturen vanligen lägesangivna fornfyndplatser. Riksantikvarieämbetethar tilldelats särskilda medel för att kunna göra egnaefterun-dersökningar med detektorer på ön. Vid dessa undersökningar har detbekräftats att det på de äldre fyndplatserna finns stora möjligheter tillytterligare vetenskapliga iakttagelser och fynd för de arkeologiska forskarna,som det har kunnat konstateras att dessa möjligheter allt oftareomintetgörs av privata skattsökare. Detskydd som fornminneslagens bestämmelser ger fornfynd av ädel metall somalltjämt ligger kvar i marken har alltså uppenbarligen visat sig otillräckligt.Man bör visserligen kunna räkna med att de åtgärder i form KrU 1982/83:24 59 a. antikvariska efterundersökningar och informationsinsatser tillallmänheten som har vidtagits på initiativ från regeringen och berördamyndigheter åtminstone pä sikt skall få effekt. Det finns dock anledning attpröva även andra möjligheter att komma till rätta med problemet. Attinföra ett grävningsförbud av det slag som har föreslagitfår emellertid av flera skäl anses vara en mindre lämplig lösning. a.ställer det sig komplicerat att på ett från rättssäkerhetssynpunkt godtagbartsätt avgränsa ett sådant förbud, såväl i rummet som i tiden. Det skulledessutom vara mycket svårt att kontrollera efterlevnaden av förbudet och imotsvarande män lätt att kringgå det. Metalldetektorerfår f. n. utan restriktioner säljas till vein som helst. Det finns inte hellernågra generella bestämmelser som begränsar rätten att inneha eller använda dem.Den olagliga hanteringen av fornfynd gynnas helt naturligt av att det är lättatt lokalisera sådana föremål med hjälp av metalldetektorer. Mot bakgrund avriksdagens uttalande och hemställan börarkeologiutredningen få i uppdrag att förutsättningslöst pröva möjligheternaatt i någon form kontrollera eller på annat sätt reglera handeln med elleranvändandet av metalldetektoreri I det följande diskuteras i tilläggsdirektivenrelativt ingående en rad möjligheter att åstadkomma en reglering rörandehandeln med eller användandet av metalldetektorer. Utredningen bör bedöma omdet finns behov av någon form av auktorisation eller annan prövning av dem somär verksamma i försäljningsledet. Som ett alternativ till eller enkomplettering av en sådan kontroll reglering kan det även övervägas att meddelaföreskrifter om vilka kunder och för vilka ändamål försäljning av metalldetektorerfår ske. För att det skall bli möjligt att bedöma en tillståndsprövningsändamålsenlighet bör utredningen belysa i vilken omfattning och för vilkaändamål metalldetektorer används. behöver gränsdragningen mellanolika slag av metalldetektorer klarläggas. Som ett alternativ bör utredningenockså pröva möjligheten att i fornminneslagen eller i särskild författninginföra ett förbud mot användande av metalldetektorer för skattletning.Utredningen bör vara oförhindrad att, om den finner skäl för det, föreslå ävenandra lösningar än de som här har nämnts. Den bör även inhämta upplysningar omvilka åtgärder i fråga om metalldetektorer som kan ha genomförts i andra länderi anledning av rekommendation (1981:921) Recommendation on metaldetectors and archaeo-logy. Enligtfilläggsdirektiven bör utredningens förslag beträffande metalldetektorerredovisas senast vid utgången av . Övriga förslag bör med ändringav vad som tidigare föreskrivits redovisas före utgången av . Tidigarebehandling av frågan om skattelindring för stöd åt b y g g n ad s m i n n e s v ä r d e n 1 proposition 1980/81:122 om byggnadsminnesvårdenlades fram förslag om ökade statliga insatser för vård och bevarande avkulturhistoriskt KrU 1982/83:24 60 Förslagen byggde i huvudsak pä byggnadsvårdsutredningensbetänkande (SOU 1979:17) Kulturhistorisk bebyggelse värd att värda.Propositionen bifölls av (KrU 1980/81:23, rskr 1980/ 81:265). Ipropositionen anförde departementschefen beträffande skattefrågan följande (s.18). I enlighet med direktiven har utredningen övervägtom skattelindringar kan fungera som en form för stöd åt byggnadsvården.Utredningen har i första hand granskat reglerna för inkomstskatten, eftersomlättnader i denna kan förväntas stimulera fastighetsägarna till faktiskavärdinsatser. Utredningen säger sig inte ha kunnat konstatera attskattereglerna allmänt motverkar byggnadsvårdande syften. Som ett exempel påmotsatsen nämner man situationen i , där en fastighetsägare inte medavdragsrätt kan reparera skador eller förslitningar som uppstått underfidigare ägares innehav. Vissa ändringar i skattelagarna anser utredningen ändåmotiverade, som närmare framgår av sammanfattningen (bil. Utredningen harsamtidigt pekat på de nackdelar som skattemässiga särregler för denkulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen kommer att medföra. Ett redan nukomplicerat skattesystem skulle bli ännu mer invecklat. Vidare skulleeffekterna i väsentlig grad bli beroende av den enskilde fastighetsägarensinkomster och skatter i övrigt. Vid en samlad bedömning har utredningen dockfunnit att fördelarna med de föreslagna ändringarna har vägt över. Utredningensskatteförslag har mött stark kritik från många remissinstanser. Avstyrkandenhar kommit bl. a. från kammarrätten i , och fieralänsstyrelser med hänvisning främst till de komplikationer som skulletillföras det redan i dag-svårtillgängliga skattesystemet. Efteröverläggningar med chefen för budgetdepartementet har också jag funnit attövervägande skäl talar mot ett genomförande av utredningens skattefcrslag. Jaghar därvid särskilt fäst mig vid de svårigheter vid tillämpningen somförslagen skulle medföra. Det rimmar illa med den nu särskilt starka strävanatt begränsa krånglet i samhället. Effekterna av skattelindringar blir vidaresvåröverskådliga. Medhänsyn till vad jag nu har anfört är jag alltså inte beredd att förorda deföreslagna skattelättnaderna som stöd till byggnadsvården. Enannan sak är att byggnadsminnen och vissa därmed jämställda byggnader intar ensärställning som motiverar andra hänsynstaganden. Jag vill här nämna att fr. o.m. allmänna fastighetstaxering gäller mer enhetliga regler förvärdering av byggnadsminnen m. m. Så finns t. ex. i 7 kap. 13 §fastighetstaxeringslagen en specialregel för bestämmande av markvärdet fördessa fastigheter. Till bilden hör också att drift- och underhållskostnadernaför kulturhistoriskt värdefulla byggnader kan vara osedvanligt höga. Här harriksskatteverket utarbetat föreskrifter och anvisningar om bl. a. värderingenav vissa särskilt underhållskrävande byggnader. Vid riksdagsbehandlingen avslogs påkulturutskottets hemställan ett mofionsyrkande om genomförande av utredningensförslag i fråga om skattelindringar. KrU 1982/83:24 61 Utskottet hänvisar här också till skatteutskottetsbetänkande SkU 1979/ 80:17 med anledning av proposition 1979/80:40 omfastighetstaxering, m. m., jämte motioner. (s. 56) erinrade medanledning av en motion om taxeringen av slott om att byggnader som till mer änhälften använts för vissa särskilt prioriterade ändamål enligt propositionenskulle undantas från skatteplikt; hit hänförs kulturbyggnad, dvs. biograf-,teater-och museibyggnad samt annan liknande byggnad. En slottsbyggnad som tillmer än hälften används som museum eller liknande blir således i sin helhetskattefri. Utskottet anförde i sammanhanget också följande (s. 57). Som tidigare nämnts gäller som huvudprincip vidvärderingen av en fastighet, nu och i fortsättningen, att värderingen skallvara individuell för varje taxeringsenhet och att taxeringsvärdet skall åsättasunder hänsynstagande till de säregna förhållanden som kan råda i enskildafall. Vid taxeringen skall sålunda skälig hänsyn tas till sådana förhållandensom att en byggnad har en onormalt stor bostadsyta, att den kräver omfattandeunderhåll och liknande omständigheter. Generellt sett torde fastigheter medotidsenliga byggnader anses ha ett lågt marknadsvärde och därför åsättas lågataxeringsvärden, något som f. ö. bestyrks av kammarrättens praxis när detgäller värdering av kulturbyggnader. Från anslaget utgår bl. a. bidrag till vård avkulturhistoriskt värdefull bebyggelse, ersättning enligt byggnadsminneslagensamt bidrag enligt de regler som finns i 9 § fornminneslagen och medel förtäckande av kostnad föranledda av förundersökningar av fornminnesplatser.