prot · G50973 · 1981-12-31 00:00:00 — Innehav av narkotika för icke-medicinskt bruk är alltidbrottsligt. Men man kan faktiskt ifrågasätta om inte även konsumtion av illegalnarkotika borde kriminaliseras. Det är en svår juridisk fråga, som måste bliföremål för en lång och noggrann utredning innan man kan våga sig på en sådanåtgärd. Men vi tycker att den frågan bör övervägas. Hur som helst måste samhället ställa krav och slutatolerera narkotikamissbruket och allt vad det för med sig. Vi har här ikammaren kommit överens om att narkotikan måste bort ur samhället,medan vi däremot blir tvungna att lära oss att leva med alkoholen. Jag har också från denna talarstol sagt att jag tror attdet är den sista länken i kedjan - den person som köper dosen ute på gatan -som är viktigast för oss. Vi måste bryta kedjan där, vid marknaden förlangarna. Därför krävs det ett snabbt och effektivt ingripande även vid småförseelser. Böter är ofta verkningslösa, men ett åläggande om samhällstjänstkanske kunde vara effektivt. En veckas arbete med att släpa undan ved och risvid slyröjning, städning av skog och mark m. m. mot fri kost och logi underenkla, drogfria förhållanden kan inte skada någon, men kan kanske uppfattas somtillräckligt obehagligt för att den som själv inte är fast i ettnarkotikaberoende i fortsättningen skall tänka sig för. Beslut om en sådansamhällstjänst kunde fattas av jourdomstolar, och deras beslut skulle haomedelbar verkan. Genom enserie lagändringar har straffet för grovt narkotika- brott höjts i olika omgångar. Men narkotikalagstiftningensstörsta svaghet har visat sig vara de närmastverkningslösa påföljderna för små narkotikabrott, s. k. narkotikaförseelser.Dessa brott utgör en betydande andel av det totala antalet brott motnarkotikastrafflagen och berör huvudparten av den illegala narkotikahanteringeni de yttersta leden. Det har skett en skärpning även här, men böter är intetillräckligt för att avskräcka langare. Många langare kalkylerar t. o. m. medböterna, när de sätter priserna på sina dödsbringande varor. Kärnproblemet för polis och åklagare vid ingripande motlangare är att kunna styrka att narkotikan har innehafts i försäljningssyfte.Många har så små mängder på sig att det bara blir fråga om narkotikaförseelse.Då finns det inga möjligheter för polisen aft t. ex. genomföra kroppsbesiktningeller husrannsakan för att utröna om narkotikainnehavet har utgjort en del aven mer omfattande handel. Vi anser alltså att brottsrubriceringen narkotikaförseelsebör utmönstras, så att graderna i fortsättningen blir narkotikabrott resp.grovt narkotikabrott. Genom den nya lagen om vård av missbrukare, LVM, finnsmöjligheter för domstol att döma en missbrukare till vård, så ingen börundanhållas vård till följd av en sådan ändring i lagen. Vi vet också att av den narkotika som går överländernas gränser beslagtas. Vi vet att tull och polis har enorma svårigheter.Därför har vi i en motion föreslagit att tull, polis, kustbevakning, banker m.fl. som kan känna till olika former av narkotikahandel skall få en samordnadorganisation för att kunna göra omplaceringar för gemensamma, intensivaaktioner när sådana behövs. På det sättet skulle de kunna förstärka varandraseffektivitet och kapacitet. Vi inom moderata samlingspartiet vägrar också attacceptera den defaitistiska synen på narkotikaproblemen inom fångvården. Vi ärberedda att återkomma till kammaren med förslag som skulle kunna få fängelsernarena från narkotika. 115TYRA (): Massdöd hotar de västsvenska sjöarna!Grundvattnet försuras genom luftföroreningar! Allt oftare kommer det larmrapporter om tillståndet förvåra svenska sjöar. Det har visat sig, att just är svårast drabbadav försurningen. Orsakerna är flera; dels ligger vi tydligen i stråket förnedfallet från såväl som , dels är vår jord kalkfattig ochblir därför mera skadad. Där jag själv bor, utanför , finns en mängd småinsjöar. En del av dem har vad man brukar kalla kristallklart vatten. Det sermycket vackert och friskt ut. Men sanningen är att sjön är död. Vattnet är såklart därför att inget liv finns i det, det är ingenting som grumlar. Varmvattenberedaren i vårt hus gick efter endast sex årsanvändning sönder på grund av att ett vitalt rör helt hade frätts upp. Är grundvattnet så försurat? Frågorna är många, och oron är stor hosmänniskorna. Vihörde i radion just nu i dagarna att sjöarna är så förgiftade av nedfallet, attaH fisk i vissa sjöar borde vara förbjuden som föda. På grund av försurningenblir kvicksilverhalten i fisken så stor. Ettrecept är kalkning. Enligt experterna är situationen så allvarlig att vi intekan rädda alla sjöar, utan vi får inrikta insatserna på de allra angelägnaste.Många sjöar måste alltså få dö - och i fortsättningen vara döda. Det är iförsta hand nedfallet av svavel som förstör sjöarna. Hur detta nedfall påverkarmänniskorna vet vi ännu mycket litet om. Forskningen är outvecklad på dettaviktiga område. Men man har alltså börjat upptäcka att ävengrundvattnet har skadats. Då är sedan risken stor för dricksvattnet. Man börjarnu också märka allt fler effekter på marken av nedfallen. Fiskenär mycket känsHg. När sjön försuras upphör fortplantningen. När fiskenförsvinner, så försvinner också de fåglar som har fisk som huvudbyte. T. ex.lom, skrake och fiskgjuse får söka sig till andra trakter för att hitta föda.Men vart? Allteftersom försurningen sprider sig blir det ju allt färre"levande" sjöar. Detsura vattnet löser ut tungmetaller i marken, och blir vattnetförgiftat. Troligenangrips också jord och skog. En undersökning, som jag har läst omifidningenSydkraft-Aktuellt-där jagf. ö. hämtat en del av mina fakta-visar att upp fillen tredjedel av granbeståndet i allvarligt har drabbats avförsurningsskador. Även i södra har konstaterats allvarliga skador. Vadgäller de svenska åkrarna är det emellertid inte bara nedfallet från luften somförsurar, utan även konstgödsel som sprids ut. Planterar man sedan gran där,blir situationen ändå värre, eftersom även granen är en markförsurare. Natur sägs att försurningen av mark och vatten håller påatt utvecklas tiH ett av de allvarligaste naturvårdsproblem vi haft i vårt land- man anser att beteckningen miljökatastrof kan användas. Även där påpekas attomfattningen av skadeverkningarna ännu inte är tillräckligt känd. Det behövsalltså mer forskning, mycket mer. Vadsom krävs är givetvis internationella överenskommelser - ett enskilt landkommer inte så långt annars. Men detta säger inte att vi inte skall vidta deåtgärder som ändå går att vidta. Även vi själva exporterar ju utsläpp, ochskall vi kunna komma till de internationella överläggningarna och ställa kravoch lägga fram förslag med någon trovärdighet och auktoritet, så måste vi ocksåsjälva göra vad vi kan på hemmaplan. Försurningsproblemetär inte bara ett svavelproblem. En tredjedel av försurningen beror påkväveföreningar. Kväveföreningarna ökar nu snabbare än svavelföreningarna, ochkväveföreningarnas effekter känner vi ännu mindre till. varsvavelutsläppet , är det . minskning har skett nästan enbart genom att utsläppen frånuppvärmning skurits ner. Men industrin släpper fortfarande ut . Därhar det inte skett någon minskning, trots att industriutsläppen skallvara endast halva denna mängd, dvs. Det är mycket oroande aftindustriutsläppen inte har minskats. Allt det jag nu har sagt har det talats omhär i kammaren . Det har skrivits motioner, och frågorna harbehandlats i massmedia. Det är inga nya ting jag kommer med. Men de ärfortfarande lika oroande, och jag har därför velat ta just det här tillfället iakt att ånyo påminna om dessa faror. Jag har velat göra det också i egenskap av bohusländskriksdagsman, därför att detta är ett specifikt västsvenskt problem. och fiskerinämnden i harrapporterat att av sjöarna är försurade eller hotas allvarligt avförsurning. Flera av dessa sjöar är vattentäkter. Vi har också fått uppgifterom att grundvattnet på vissa håll i länet försurats och att borrade och grävdavattentäkter är hotade. Som jag berättade i min inledning, har jag själv nufått se hur vattnet från vår egen på tomten grävda brunn har skadat vårvarmvattenberedare - den har gått sönder. Regeringens riktiinjer för svavelmängderna och reningen avutsläppen har oroat bl. a. och miljöorganisationerna. Visocialdemokrater i delar den oron, och vi menar att kraven på attnedbringa utsläppen och svavelhalten i de fossila bränslena måste skärpas.Bästa möjliga reningsteknik måste införas i de anläggningar som uppförs, ochman måste troligen också ompröva en del äldre anläggningar. Dessa frågor fårinte skjutas långt in . Man måste agera . I samband med detta vill jag säga att det också är ytterstotillfredsställande att vi ännu inte fått en ordentlig och handlingskraftigenergipolitik. Bland dekrav som måste ställas finns dessa; Övergång till eldningsolja med låg svavelhalt måste kommatill stånd över hela landet. För kolbaserade energiproduktionsanläggningar skall gällastränga miljökrav, så att svavelutsläppen minskas. Man måste använda bästamöjliga teknik härvidlag. Omprövningar måste göras av äldre anläggningar, exempelvisoljekraftverk, och modernare teknik införas. Det internationella arbetet med att minska de försurandeutsläppen måste intensifieras och drivas kraftfullt. Det viktigaste i det här sammanhanget ärkanske ändå att vi får en handlingskraftig energipolitik med inriktning påmiljövänligare energisystem, en reducering av de fossila bränslena samt enradikal minskning av utsläppen. Människorna känner oro, och den oron är befogad. Vi harmycket liten tid på oss att handla. Det måste ske nu! Anf.116 i (m): Kammaren, eller vad som finns kvar av den, får nu finna sig i att detkommer en livmedikus i stället för en hovpredikant, men det är kanske mindreominöst än om det hade varit tvärtom. Jaghade egentligen tänkt mig att av gammal vana avsluta den allmänpolitiskadebatten med några reflexioner om vad som förekommit och vilka slutsatser manskulle kunna dra av det. Jag tycker det är en fördel att komma upp mot slutet.Då får man god tid att lyssna till och tänka på vad som sagts och försökasammanfatta diskussionen. Av skäl som jag strax skall ange har det denna gånginte blivit så. Avgårdagens övningar fäste jag mig vid inlägg. Han är ju alltidintressant att lyssna till, han ställer många frågor till andra, men ibland harman en känsla av att det är en del frågor han glömmer att ställa, särskiU tillsig själv. Kjell-OlofFeldt gav en målande bild av det svenska näringsliv som gör sina vinster påintelligent finansförvaltning snarare än på framgångsrik drift av industrier,där i stället konkurserna nu avlöser varandra. Medan de svenska investeringarnaökar mer i utlandet än här hemma, växer vår inhemska arbetslöshet. Han ficksvar av och också av statsministern, som förklarade attkostnadsläget här i landet är avgörande. Jag tycker nog att ha frågat sig själv, hur det kan komma sig att en sådan situation haruppstått, som den han skildrade. Han skulle kanske också kunna fråga sig hur deförslag som socialdemokratin nu lägger fram - bl. a. löntagarfonder, proms ochavskaffat skattefondssparande - kan tänkas påverka utvecklingstendenserna, ochomvänt; om man verkligen vill vända på denna utveckling som upp - vilka slag av åtgärder skulle då vara mest effektiva? För min delär svaret ganska klart: Man skall på allt sätt stimulera de psykologiskafaktorer som utgör incitament till ökad svensk industriproduktion. Jag trorfaktiskt inte att hotet om löntagarfonder, proms och avskaffatskattefondssparande utgör några särskilt konstruktiva bidrag när det gäller attöka dynamiken i det svenska näringslivet. Vill man verkligen ge skjuts åtsvensk industri, skall man nog göra det med näringslivet, inte mot det. Tillmina favoriter i kammaren hör också . Denne på en gång folkhgeoch distingerade person, med ett inte bara medicinskt sett gott hjärta, har denlikheten med Röda Nejlikan att man aldrig rikfigt vet var man har honom. I gåreftermiddag dök han plötsligt upp och ställde i förbifarten i utsikt aU jagsenare i debatten skulle uttala mig om de ifrågasatta förändringarna avsjukförsäkringen. Jag skall därför nu försöka efterkomma beställningen,eftersom jag har varit verksam i sjukvården redan långt innan den obligatoriskasjukförsäkringen tog vid efter den frivilliga. Avde uttalanden som i går gjorts från socialdemokrafiskt och fackligt håll - inteminst av min värderade bänkkamrat - framgick att frågan omkarensdagarna är till ytterlighet inflammerad, och ett eko härav hördes också i radio från och har sedan fortsatt att skälla frånfackföreningsombudsmännen här i kammaren. nalkas frågan så lidelsefritt och sakligt som möjligt, iförhoppning om att detta skall underlätta ett vettigt samtal om saken, även omdet numera inte riktigt är mitt bord och inte heller mitt utskott. Jag har fåttbenägen hjälp av socialförsäkringsutskottets kansli , och jagber att få tacka för det. Låt mig börja med en historisk frihandsteckning, så gottjag kan. Den frivilliga sjukförsäkringen, "sjukkassan", hadekarensdagar. Den skulle nog inte ha klarat sig ekonomiskt annars. Även denobligatoriska sjukförsäkringen, som infördes , övertog karensdagarna. Detogs sedermera bort, såvitt jag kan erinra mig, i etapper. Successivt lättademan också på läkarintygstvånget, och får man vara borta utanläkarintyg. Vad som har hänt under är att försäkringen från att framförallt skapa trygghet mot allvarligare och längre sjukdom numera kommit att täckamer eller mindre aU frånvaro från arbetet, som inte ersätts på annat sätt. Detheter inte längre sjukkassan utan . Sambandet med egen sjukdomhar på något sätt lösts upp. Det kan då rent av förefalla konsekvent attorsaken till frånvaron inte heller behöver styrkas. Allteftersom s. k.psykosociala synpunkter har malts in i medicinen har också själva sjukdomsbegreppetdelvis berövats sin påtagliga, fysiska karaktär och införlivats i"upplevelse"-sfären: Man "mår" inte riktigt bra, när mankänner efter, och då anser man sig ha rätt att stanna hemma. Frågan om karensdagarna gäller främst korttidsfrånvaron,särskilt upprepad korttidsfrånvaro. Jag tror att man av psykologiska skäl börundvika att tala om "okynnessjukskrivning". Vi vet alla att sådantförekommer, i alla delar av samhället - också där man minst skulle vänta sigdet. Väldigt många människor har någon krämpa, som man vid behov kan ''kännaefter" att man har - eller som man oroar sig för - och som kan motiveraatt man vill hålla sig hemma någon dag. En särskild - och infe så liten - grupputgörs av alkoholisterna med deras dagen-efter-situation. Jag tror knappast att förekomsten av, eller bristen på,sjukersättning spelar någon större roll för dessa gruppers sjukskrivning. Överhuvud taget skall vi nog inte överdriva korttidssjukskrivningensförsäkringsekonomiska aspekter, vare sig för den enskilde eller för samhället. En väl så allvarlig effekt av korttidssjukskrivning-oavsett om eller hur den ersätts - är däremot enligt min erfarenhet denryckighet i arbetskraftens närvaro som de olika driftenheternas arbetsledningardrabbas av - det må gälla tillverkningsindustri eller sjukvård. ville att jag skulle bekräfta attkorttidsfrånvaron (dvs. högst 6 ersatta dagar) endast utgjorde av dettotala antalet sjukpen-ningdagar . har rätt i detta. Omman ser till det procentuella antalet sjukpennings/»//, gäller avfallen . Dessa fall har ökat relativt sett. Det procentuella antalet"längre" fall har däremot sjunkit . Sjukskrivningen ärminst inom de lägsta och de högsta sjukpenningklasserna och störst i gruppen medmellan 60 000 och inkomst, för både män och kvinnor. Sjuk är manantingen än ; sjukledighet mellan ärklart Detta tyder på att försäkringen främstfyller två olika uppgifter: korftidsfrånvaro och långtidssjukledighet. Jag vill också ge alldeles rätt i attbehovet av att hålla sig borta från arbetet växlar med olika slag avsysselsättning. Tjänstemän med inomhusverksamhet kan ofta ta sig till arbetetäven om de inte mår alldeles bra, men de som arbetar utomhus eller i dragigalokaler kan inte lika lätt göra det, och vårdpersonal eller livsmedelsarbetareskall och får inte jobba när de är infekterade. Kungar och presidenter måstenästan allfid hålla sig på benen. Det som karakteriserade den svenska sjukförsäkringsreformen- i motsats till den samtida Beveridgeplanen i , vars tyngdpunkt låg påtillhandahållandet av kostnadsfri sjukvård - var tonvikt påbehovet av en socialförsäkringsreform, som skulle ge dem som genom sjukdomförlorade sin arbetsinkomst en hygglig ersättning i pengar. Kostnaden förläkarvård och läkemedel fick patienten i viss utsträckning stå för själv, ochså är det än . När den reformen - efter många sfatsfinansiellt betingadeuppskov i nära 10 års tid - sjösattes gällde 4 karensdagar.Vi skall betänka att var veckoavlöning regel, och många familjersbudget balanserades till fredag. I det läget var 4 dagarsinkomstbortfall en allvarlig sak för arbetarklassen, om jag får använda detordet, fast jag ogärna talar om klasser. Men under dessa har juutvecklingen i allt större utsträckning, efter vad jag förstår, gått motmånadslön, så som det redan tidigare var för flertalet bland tjänstemännen. Närbudgeten balanseras borde det vara lättare att klara exempelvis3 karensdagar. Nästan all sjukskrivning - inte minst den som vi läkarehar att signera - är något "relativt". Det finns en grå zon, där mankan chansa - eller ta det säkra för det osäkra. Mycket beror, som allt annathär i livet, på ens motivation. Atf frågan om karensdagarna nu fått en så dramatiskframtoning och en sådan politisk sprängkraft kommer därför överraskande för mig- inte minst i befraktande av det historiska skeendet. Jag vet inte om det kanha något att göra med att man i samband med en av Hagaöverenskommelsernaflyttade över sjukförsäkringsavgiften från den enskilde skattebetalaren tillarbetsgivaren och bakade in den i arbetsgivaravgiften. höjdesockså ersättningsbeloppet men gjordes i gengäld beskattningsbart. För egen delhade jag gärna sett att vi fått ha kvar sjukförsäkringsavgiften på våra egnaskattsedlar så att vi kunde få uppleva ett samband mellan prestation ochkostnad. Hade man haft kvar detta samband skulle man också ha haft möjlighetatt låta den enskilde t. ex. på deklarationsblanketten anteckna sig för olikagrader av "självrisk" - precis som man har i många andra frivilligaförsäkringar och som folk följaktligen är vana vid och förstår. Detta föreslogjag i en motion vid förra (1980/81:1220), och den avstyrktesgivetvis-som alla motioner- under hänvisning till pågående utredning: men i det tjocka betänkandet har jag ännu inte lyckats hittanågot spår av den. fick vi av höra hur detmullrade i folkdjupen, och man såg honom från talarstolen kräva engeneralstrejk. var inte sämre han. Skulle vi inte i alla fallkunna fa det litet lugnare? , som ju är en sfillsammare kamrat,formulerade sig så här: "Därmed har regeringen försatt sig i ettsjälvförvållat dilemma. Antingen får man genomföra en oerhört orättvisbeskärning av enbart LO-medlemmarnas förmåner eller också får man mot eniga arbetsmarknadsparteroch en enig sjukpenningkommitté ge sig på avtalsfrihetens princip." Jagförstår detta dilemma. Jag finner det också otänkbart att man inte skullebehandla alla lika. Jag sade att det här - speciellt det avtalsmässiga -inte hör till mitt kompetensområde, och jag tänker inte ge mig in i en debattom det. Mitt svar till gör, liksom en gång lantmannapartiet,halt framför konseljdörren. Men jag vill ändå avslutningsvis återknyta till de storalinjerna i den allmänpolitiska debatten, nämligen ekonomiska läge. Denekonomisk-historiska vetenskapen har förtalt mig att levat påutländska krediter under många styresmän: , hatfarna på 1700-taletoch , som delvis med egna pengar - några av kammarens ledamöterborde besinna detta! - lyckades få balans i statsbudgeten. En lyckad utländskupplåning gav oss kanaler, järnvägar och industri. Men det harvarit krediter för produktiva ändamål, inte för konsumfion som . Vi kan intelåta araberna betala en del av våra sjukersättningar eller våralångvårdssjukhus. Vi står inför ett tvång aft spara, där det går att spara. Pådet gigantiska avsnitt av vår budget som omfattar hälso- och sjukvården ochsocialförsäkringssystemet måste vi bestämma oss för vad vi skall spara på.Skall vi spara på långvården eller på cancerklinikerna eller påolycksfallsvården - eller skall vi spara på snuvorna och kopparslagarna? Förmig är valet inte svårt. Jag är medveten om att saken rymmer mångateknikaliteter. Jag är också medveten om att företrädarna för de fackligaorganisationerna har problem med saken, eftersom de ju företräder den andel avmedborgare som är verksamma i arbetslivet, som betalar skatt och som får avstålöneutrymme för arbetsgivaravgifter, men de företräder varken barnen ellerpensionärerna. Jag kan förstå dem som tycker att de har rätt att så att sägasjälva få en årlig "utdelning" på sina försäkringsavgifter - fastdetta ju egentligen inte är försäkringens idé. Dess idé är att hälsan är utdelningnog för dem som är lyckliga nog aft få vara friska. Det är nu en gång så atfdet är i den senare delen av livet som de besvärligaste påfrestningarna brukarinfinna sig. Jag undrar om det infe i alla fall skulle vara möjligt försocialdemokraterna att se litet objektivt och med en viss distans på denproblemafik det här gäller. För egen del är jag villig att delta i sådanadiskussioner om de förs i den lugna samtalston som utmärker ochGunnar . Med detta, fru talman, har jag efter måttet av min förmågaförsökt besvara i går till mig framställda fråga. Och kanskehar jag därmed också, om än indirekt, givit en reflex av något somkarakteriserat den här allmänpolitiska debatten, även om den ännu inte har nåttslutet. Under detta anförande övertogförste vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 117 () replik: Jag vill gärna framföra ett tack för det svarsom jag fått av i . Jag beklagar atf inte fler av dem somdeltog i debatten om hur man skall förändra sjukförsäkringen är här och som jagfått lyssna till denna mycket kunniga och väldigt intressanta redovisning avdet som förevarit. Sedan tycker jag förstås att när det började bH som mestspännande gjorde halt. Det var en fråga som i går ställdes tilldem som sitter innanför dagens konseljdörrar: Hur skall man nu förverkliga dethär? Om jag förstod rätt - och det tror jag aft jag gjorde - såmenar han att det ändå är de som har vissa jobb som kanske mer än andra harbehov av att få ersättning från första sjukdagen därför att de har tunga jobb.Har de feber och är sjuka, så är det svårt för dem att utföra jobben, medan visom har andra, mer lättsamma jobb kan klara jobben lika bra - det märks ingenstörre skillnad - om vi är förkylda eller på annat sätt sjuka. Men då uppstår frågan - den fråga som vi inte fick någotsvar på i går: Hur skall man klara detta om man vill införa ?Och befinner sig i en värre sits, och vi har egentligen rätt attfordra ett klart svar. Jag har svårt att tänka mig att man kan säga "viskall fördubbla försämringen" utan att tala om hur det skall gå till. Jagförstod av debatten i går att regeringen inte har gjort klart för sig hur manskall göra. Det var inte meningen, sade statsministern, aft man skulle låtabara dem som har den här rättigheten enligt lag bli dem som drabbas, utan manskulle låta alla drabbas. Då återstår bara lagstiftningsvägen. Man skall alltsåupphäva ingångna avtal med lag. Och om man nu skall spara det dubbla beloppetjämfört med regeringen - och har sagt det - då måste man också ha något begreppom hur det skall förverkligas. Jag skulle, fru talman, gärna vilja fresta ,som jag känner stor sympati för, atf försöka öppna konseljdörren och ta ettsteg fill. Den uppfattning som har-även om de inte befinner sig ikonseljen-.betyder tydligen, om jag förstått det hela riktigt, väldigt mycketför den nuvarande konseljens behandling av dylika frågor. 118GUNNAR i (m) replik: