prot · G509151 · 1981-12-31 00:00:00 — Det andra skälet tycker jag speglar enmyndighetsuppfattning som är ganska oroande i ett alltmer datoriserat samhälle.Det är en sak att finnas på ett papper i ett arkiv i källaren på ett arbetsförmedlingskontor,en helt annan att finnas i ett centralt dataregister. Det kan synas ofarligt när till synes neutrala uppgiftersom namn, personnummer och adress registreras. Men tillsammans med andrauppgifter kan det faktum, att personen i fråga förekommit som arbetssökande, ivissa sammanhang ha negativa konsekvenser- inte minst på mindre orter där maninte har storstadens anonymitet. Till detta kommer att de sökande tydligen interegelmässigt upplyses om att de kommer att hamna i ett centralt register, eftersomflera arbetsförmedlare själva inte vet om detta. Jag tycker alltså att det är betänkligt dels att man intehar satt någon tidsgräns för arkiveringen, dels att det brister i informationentill de sökande. Jag vill därför fråga om arbetsmarknadsministern är bereddatt medverka till att dessa frågor löses på ett tillfredsställande sätt. Om registrering av arbetssökande som erhållit arbete Låt mig först säga att jag delar YlvaAnnerstedts omsorg om den enskilde individens integritet i datasamhället. Denenskilde bör få veta vilka uppgifter om honom eller henne som finns lagrade iolika arkiv. Informationen måste naturligtvis också tryggas i det avseendet. Vihar skapat datainspektionen i syfte att övervaka den enskildes integritet isådana här frågor, och jag har fullt förtroende för dess arbete.Datainspektionen följer som sagt försöken för och för varje ändringsom kan tänkas bli aktuell i uppläggningen av försöken. De uppgifter som lagras i det ena alternativet avADB-användning i förmedlingsarbetet är alltså desamma som finns arkiveradepå blanketter: personnummer, adress och yrke. Samma regler kommer att gälla förarkivering i datorminne som på blankett, nämligen . Det har visat sig vara av stort praktiskt värde att intebehöva göra om registreringen för varje gång någon återvänder till förmedlingenoch det sker ganska ofta. Till slut vill jag säga att dettainte är några uppgifter som står till förfogande för vem som helst. Det är baraförmedlaren på det lokala förmedlingskontoret som har tillgång tilluppgifterna. Det är också en omständighet som jag tror är ägnad att öka den enskildesintegritet i det här sammanhanget. 27YLVA (): Jag är glad att arbetsmarknadsministern gjordeden deklarationen att han delar min omsorg om den enskildes integritet. Jagvill gärna göra klart att jag inte på något sätt är emot att man använderdatateknik för att göra arbetet på förmedlingarna smidigare. Men jag tycker attden här tekniken är alltför känslig för att myndigheterna, oavsett vilka, skallha rätt att lagrauppgifter om oss medborgare endast av det skälet att uppgifterna eventuelltskulle komma att behövas . En bidragande orsak till min oro är att man inom AMS ocksådiskuterar möjligheten att föra s. k. daganteckningar på data. Dåär vi verkligen inne på känsliga områden - oerhört känsliga områden. Enarbetsförmedlares daganteckningar innehåller nämligen en lång rad uppgifter omden sökandes fysiska och psykiska status vid besöken, hur många arbetsgivareden sökande haft, eventuellt drogberoende etc. Det finns, menar jag, allanledning att vara uppmärksam i fortsättningen, och det är därför jag har valtatt rikta uppmärksamheten på den här frågan. Arbetsmarknadsministern sade också att tidsgränsen förarkivering är , och det är allmänt bekant. Men i det här falletfinns det alltså ingen gräns satt för hur länge arkiveringen i det centralaregistret skall ligga kvar, och jag tycker att det är en brist som böravhjälpas. Överläggningen var härmed avslutad. 6§ Svar på fråga 1981/82:373 om Seranmerlasarettets donationsfonder i har frågat mig om jaganser att staten, intill dess annat blivit avtalat, har ansvar för infriandetav de åtaganden som varit förbundna med mottagandet av de till Serafimerlasarettetknutna fonderna samt på vad sätt regeringen i så fall avser att agera för atttillse att ändamålsbestämmelserna kan uppfyllas. har själv överlämnatbetänkandet (Ds U 1980:8) Sista , andra delen, vilketbehandlar nämnda fonder. På föredragning av statsrådet har regeringenden föreskrivit att betänkandet skall överlämnas tillkammarkollegiet för handläggning såvitt avser dessa fonder. Regeringen har vidare på min företrädares föredragning den30 godkänt en uppgörelse om ändrat huvudmannaskap för KaroHnskasjukhuset m. m. I enlighet med uppgörelsen har landstingskommunövertagit sjukhuset . Förvaltningen av bl. a.Serafimerlasarettets donationsfonder övertas enligt uppgörelsen av landstingskommuneni den mån fonderna har tillkommit för att främja den sjukvårdande verksamheteneller patienternas eller personalens intressen samt under förutsättning atterforderlig permutation medges. Förvaltningen av de fonder som skall främjaforskningen eller annat vetenskapligt ändamål övertas av . Kammarkollegiet har meddelat föreskrifter om vilka fondersom skall förvaltas av landstingskommunen fr. o. m. intilldess kammarkollegiets slutliga beslut föreligger. Detåligger landstingskommun att, när det gäller de fonder somlandstingskommunen förvaltar, tillgodose donators vilja i överensstämmelse medde permutationsbeslut som det ankommer på kammarkollegiet att träffa. Jagser ingen anledning att nu föreslå regeringen att fatta något beslut utöver demjag har redogjort för. Anf.29 i (m): Tillåt mig att framföra ett tack till statsrådet för hennessvar. Det brukar tillkomma den frågande att avge ett betyg på huruvida svaretär tillfredsställande eller otillfredsställande, och den här gången kan jaginte säga att jag är särskilt nöjd med svaret. Självavgav jag, som statsrådet sade, en fullständig utredning om de här fonderna . Vad gäller frisängsfonderna skrev jag ettbrev till statsrådet , där jag påpekade att det förelåg ett akut behovav övergångsbestämmelser. Allt detta har man skjutsat över till det armakammarkollegiet på , och där ligger det väl i förvar. Jaghar tidigare uttryckt min uppskattning av att sjukvårdsministern är jurist, mendet är givetvis viktigt att veta om man försvarar en bra eller en mindre brasak. Och jag är rädd att statsrådets spontanitet något har förkvävts av deninom departementet rådande formalismen. Hursom helst förehgger här den situationen att , som fidigarevar ett statligt sjukhus, har iklätt sig förpliktelser genommottagande av de här donationerna, och man får väl anse att dessa förpliktelseråvilar staten infill dess annorlunda är beslutat. Jag tycker att det här verkarsom ett nytt exempel på det som vi har haft tillfälle att diskutera tidigareunder våren, nämligen hur staten gör sig av med sitt fidigare ansvar utan attha någon säkerhet för att mottagaren verkligen tar hand om uppgifterna. Detblir följaktligen en mycket dålig stafettväxling. Jagkan inte se att den omständigheten att förvaltar medlen skullekunna utgöra något hinder för staten att på lämpligt sätt åtminstone honorerade förphktelser beträffande frisängar som finns genom det ursprungligamottagandet av donationerna. Jag har fått besked från sjukhusdirektören inordvästra förvaltningsdistriktet att någon utdelning från fonderna inte kanske förrän permutationsbeslut föreligger. Det kan jag förstå. Men när detgäller frisängsfonderna säger han att förvaltningen inte kommer att vidta någonåtgärd, än mindre göra några medgivanden om frisängar. Eftersom dessa frisängarbl. a. gäller katoliker - både svenska och utländska - tycker jag att vi haranledning att begrunda saken ytterligare, och - om fru talmannen medger det -vill jag fråga statsrådet om hon tycker att staten har skött de härförpliktelserna väl. i replierar ofta på min akademiska examen. Låt migfortsätta den debatten med att för förklara att jurister faktisktmåste lära sig att försvara både goda och dåliga saker. 2 protokoll 1981/82:151-153 Därmed harjag inte sagt om det här är en god eller dålig sak. Jag förstår inte riktigt hur menar att jageller regeringen skulle kunna handla i det här läget. Det har ingåtts ett avtalmellan staten och landstingskommun. Detta avtal gillar inteGunnar , men vi måste acceptera läget - avtalet är ingånget. I denuppgörelsen har frågan om ansvaret för donationsfonderna avgjorts. Uppgörelsengodkändes dessutom, som jag tidigare sade, av statsrådet , och detgjorde hon sedan ärendet varit uppe i . Jag har faktiskt undersökt omGunnar tog upp frågan om förvaltningen av donationerna när frågan varföremål för riksdagsbehandling, och jag har inte kunnat finna att så varfallet, vilket kanske är beklagligt. Pengarna håller icke på att förskingras. Det är rikfigtatt beslutet ligger hos kammarkollegiet. Det här är - det vet -ganska invecklade historier. Jag tycker vi får ge kammarkollegiet någon tid attreda ut saken för framtiden. Den måste redas ut - det är vi ense om. 31GUNNAR i (m): Det här gäller dels donafionsfonder, ur vilkadet skall delas ut pengar, dels förpliktelser att hålla frisängar. Jag har intespeciellt tagit upp frågan om penningutdelningen, men jag anser mig skyldig attta upp frågan om tillhandahållande av den naturaförmån som frisängarna utgör.Den förmånen svarar för mycket mer än det bokförda värdet av tillgångarnadärbakom. Statsrådet frågar mig hur jag tänker mig att manskulle bära sig åt. Dels kan man väl tala varligt med kammarkollegiet om attdet kan vara bråttom att klara åtminstone de akuta angelägenheterna, delsskulle staten trots allt kunna åtaga sig att honorera det gamla åtagandet, t.ex. genom att betala för upplåtandet av erforderliga frisängsplatserförslagsvis på . En uppgift till i . Jaghar icke rätt att tala vare sig varligt eller argt med kammarkollegiet. Det ären självständig myndighet. Jag tror att jag skall vara försiktig med det. Jag kanske - nästan utanför protokollet - skall berättaför att jag helt privat har uttryckt en önskan tilllandstingspolitikerna häri länet att de verkligen skall titta noga påfrisängsplatserna, eftersom jag tycker att det är en fin och trevlig gammaltradition. Men det är som har gjort det. 33 i (m): Jag ber att få tacka för detta. Överläggningen var härmed avslutad. 7 §Svar på fråga 1981/82:378 om bedövning vid vissa operativa ingrepp har frågat mig om jag anseratt det är viktigt att kvinnor ges rätt till bedövning vid s. k. skrapning påsjukhus. Svaret är: Ja, det tycker jag. Skrapning av livmodern används vid blödningsrubbningar föratt utesluta eller fastställa olika sjukdomar såsom cancer och hormonellaförändringar. Den är ett vanligt ingrepp som kan utföras under narkos, medlokalbedövning eller- såsom vid den nu så omdebatterade sugskrapningsmetoden -utan någon bedövning alls. Det är alltså olika metoder med olika teknik ochinstrument. Jag vill betona att samtiiga förfaringssätt är medicinsktvedertagna i och helt i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. En operation under narkos eller med lokalbedövningföranleder som regel längre väntefid och vårdtid. Flera läkarbesök ochprovtagningar krävs i allmänhet före en operation under narkos. En sådanoperation kan i sig innebära vissa risker för patienten. Sugskrapning utan bedövning har enligt en studie som hargjorts vid uppfattats som mycket smärtsam av av detillfrågade kvinnorna. av kvinnorna kände lätt till måttlig smärta och kände ingen smärta alls. av kvinnorna ansåg att fördelarna med metodenövervägde och skulle ha valt samma metod igen. Ett ingrepp med denna metod fördelen att det kan göras polikliniskt vid det första besöket. Det är fullkomligt självklart att kvinnan inför enskrapning skall få tillräcklig information om de olika metoderna och somhuvudregel själv välja om hon önskar ta bedövning eller inte. Jag vill understryka att samråd mellan läkare och patientinför en behandling är ett bra uttryck för hur dagens hälso- och sjukvård skallfungera. Hälso- och sjukvårdspersonalen är enligt bestämmelser i lagen(1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl. skyldig att sålångt det är möjligt utforma och genomföra vården i samråd med patienten ochatt se till att patienten får upplysningar om sitt hälsotillstånd och om debehandlingsmöjligheter som står till buds, i den mån detta inte kan antasmotverka ändamålet med vården. Personalen skall ständigt visa patienten omtankeoch respekt. Jag vill erinra om att en utebliven information är en brist ivården och kan föranleda disciplinära åtgärder. De här principerna är centrala och väsentliga i dagens ochframtidens hälso- och sjukvård. Bestämmelser med precis samma innebörd hardärför också tagits in i den nya hälso- och sjukvårdslag som skall taställning till . Om bedövning vid vissa operativa ingrepp 35 (): Jag ber att få tacka sjukvårdsministern för svaret på min fråga. Jag skall inte dra uppnågra enskilda fall där patienter blivit utsatta för den här behandlingen utanbedövning. Men jag vill hänvisa till de protester från vidvissa operativa u"gefär 31 000 personer - eller om det nu var 33 000,som det stod i en kvällstidning i går- somäven sjukvårdsministern har fått ta del av. Det är rätt många som har hört avsig. Man kan väl närmast säga att det är en kvinnostorm. I dessa fall synessamspelet mellan läkare och patient inte ha fungerat. Sedan kan man ju frågasig hur många kvinnor därutöver som inte protesterat genom ifrågavarandetidning. Denhär frågan har det skrivits mycket om . Jag tror det ärnödvändigt med ett klart besked från sjukvårdsministerns sida, att ingrepp utanbedövning när det gäller skrapning, vilken metod man än använder, inte skall fåförekomma. fick jag svaret här - litet annorlunda än det skriftliga svaret,där sjukvårdsministern sade i första meningen att kvinnor skall ges rätt tillbedövning vid s. k. skrapning på sjukhus. Sjukvårdsministern hänvisar i svarettill de olika metoder som förekommer och till den kommande hälso- ochsjukvårdslagen, som - hoppas jag - kommer att besluta om . Idenna sjukvårdslag sätts patienten i centrum, och patientens ställning stärkshögst väsentligt. Det är bra. Men om det inte skulle räcka med denna lag, fruAhriand, vad gör man då? Visserligen kan man hänvisa till förtroendenämnden,som gör ett gott arbete, till eller till , men dåär ju skadan redan skedd. Kvinnan har redan genomgått denna chock, alltsåskrapning utan bedövning. Jag vill nog påstå att det är ett lidande och enchock hon utsätts för. Allakvinnor kanske inte känner samma smärta. Här hänvisar till enutredning vid . Av denna framgår trots allt att uppfattaringreppet som mycket smärtsamt, och av kvinnorna kände lätt till måttligsmärta. Ett förtroendefullt samarbete och samtal mellan läkare och patient ärnödvändigt. Men man kan kanske inte alltid begära att en läkare skall känna hurkvinnan reagerar i olika situationer. Sjukvårdsministern talar om-jag refererar till enkvällstidning- att smärta är svår att mäta. Det kan jag i viss mån hålla medom. Men smärta är ju smärta, . Jag kan deklararera att jag nog är helt olika i det avseendet. Själv skulle jag inte ens våga gåtill en tandläkare om jag inte fick bedövning, och jag skulle inte heller kunnatänka mig att genomgå en skrapning utan bedövning. chef uttalade i en tidning i går att skrapning inte skall behöva göraont. Kan jag få sådana garantier från sjukvårdsministern att ingen kvinna somskall genomgå ett sådant ingrepp i fortsättningen skall behöva ängslas och varaorolig för smärtor i samband med skrapning? 36 FÖRSTE VICETALMANNEN: Jag får erinra om debattreglerna. Jag är helt ense med om attingen kvinna skall behöva känna smärta vid en skrapning. Det är över huvudtaget inte nödvändigt - hon kan undvika det om hon får bedövning vid den gamlatypen av skrapning, och hon kan i de allra flesta fall undvika det även medsugskrapningsmetoden. Men jag tror att det är nödvändigt att jag försöker varapedagog och förklara att det är två olika metoder. Den gamla typen av skrapningkräver absolut alltid bedövning eller sövning. Den typ som har föranlettdebatten sker på ett helt annat sätt. Man använder ett smalt, rörformatinstrument, förbundet med en plastcylinder, som är kopplad till en pump. Den ärså smal att man inte behöver vidga den inre modermunnen när man för in den ilivmoderhålan. Det är alltså vidgningen som är smärtsam för kvinnan, och närdet görs en vidgning måste man bedöva. Det viktiga, , är att kvinnor kan välja -den rätten har de. Det är det absolut viktigaste. vill inte gåtill tandläkare utan bedövning; jag vill nästan inte ha bedövning. Vi får icke låta den här debatten bli sådan att denskrämmer kvinnor för att genomgå skrapning över huvud taget. Vi måste kommaihåg att skrapningen i sig är till för att rädda dem från andra sjukdomar. Det,tycker jag, är viktigt att vi kan göra. Om bedövning vid vissa operativa ingrepp 38STINA (): Jag vill tacka sjukvårdsministern för dettillägg som jag fick i detta sammanhang. Jag uppfattar det så attsjukvårdsministern är positiv till att någon smärta inte skall få förekomma isamband med skrapning. I det fallet är vi överens. Anledningen till att jag väckte den här frågan var justatt jag ville få klarhet härvidlag. Jag och många med mig fick en chock när viläste om det här förfarandet i tidningarna. Jag utgår ifrån, med hänsyn till detpositiva svar som trots allt gav här , att det här skall blien fingervisning för bl. a. läkarna som gör dessa ingrepp på våra sjukhus. Jag tycker det är bra att harväckt frågan. Och jag tycker det är bra att den här debatten har kommit i gång,därför att innan den var i gång visste vi faktiskt inte att den här typen avvacutage skedde utan att man informerade kvinnorna före ingreppet. Debatten bör ha lärt läkarna att så här får det inte gå till. Överläggningen var härmed avslutad. Omrätt för kommun att tih föräldrar utbetala ersättning för vård av eget barn 8 § Svar på fråga1981/82:371 om rätt för kommun att till föräldrar utbetala ersättning för vårdav eget barn har ställt en fråga till kommunministern om rätt förkommun att till föräldrar utbetala ersättning för vård av eget barn. Frågan haröverlämnats till mig för besvarande. Frågani sin helhet lyder: Anser regeringen att utbetalning av kostnadsersättningenligt föreliggande riktlinjer ligger inom den kommunala kompetensen och attersättningen bör vara skattefri i likhet med motsvarande kostnadstäckning inomden kommunala barnomsorgen? Robertsforskommun beslutade att införa en vårdnadsersättning. Efteröverklagande upphävde beslutet med motivering att en sådanersättning förutsatte en uttrycklig författningsbestämmelse, och någon sådanbestämmelse finns inte. Regeringsrätten fastställde beslut. Fråganhar sedan efter motion varit föremål för behandling i . I mofionenföreslogs lagändringar som skulle möjliggöra kommunala vårdnadsersättningar.Konstitufionsutskottet anförde i sitt betänkande 1981/82:6 att det inte varaberett att förorda sådana lagändringar. Utskottet var enigt i frågan. Trefamiljssystemetär en del av samhällets barnomsorg. Det har stora likheter med den kommunalafamiljedagshemsverksamheten, och statsbidrag utgår enligt samma grunder.Systemet innebär att det för två eller tre familjer med tillsammans tre ellerfyra barn anställs en barnsköterska eller barnskötare som svarar för tillsynenav familjernas barn i någon av dessa familjers bostad. För att statsbidragskall utgå fordras att kommunen är ansvarig för verksamheten och att det finnsett anställningsförhållande mellan kommunen och den barnsköterska som i dennaform fungerar som dagbarnvårdare. Närdet gäller den direkta frågan, om en kostnadsersättning för föräldrarsom vårdar små barn ligger inom den kommunala kompetensen, vill jag mot denbakgrund som jag fidigare skisserade anföra följande: Frågan har i denna forminte prövats av regeringsrätten. En av de huvudprinciper som slagits fast ochutformats i rättspraxis är emellertid att en kommun måste ha stöd i lag för attutge ekonomisk ersättning till kommuninvånare. 41 (): Jag tackar socialministern för svaret på min fråga. Jag vet attsocialministern har arbetat mycket hårt för utökad statlig vårdnadsersättning.Vi är alltså helt överens om att detta är en mycket angelägen fråga, som måsteha högsta prioritet. Det är mycket beklagligt att det inte har gåttatt skapa majoritet i kammaren för en vidare utbyggnad av vårdnadsersättningen. Genomdet beslut som fattade kommer det fr. o. m. den 1 januari1983 att finnas ökade möjligheter till förenklingar och lokal anpassningav den kommunala barnomsorgen. De olika formerna av barnomsorgjämställs också bidragsmässigt, och detta kommer säkerligen att främja ettbättre resursutnyttjande. Tyvärr begränsas åtgärderna helt till den kommunalabarnomsorgen. För att öka likställigheten och valfriheten vid val av barnomsorgär det mycket angeläget att man i någon mån utjämnar samhällets insatser förall god barnomsorg. Vårdnadsersättningen är en väsentlig åtgärd för detta. Enärdet inte finns politisk majoritet härför, förutsätter jag att vi är heltöverens om att alla andra tänkbara lösningar som kan öka likställigheten börprövas. Socialministern säger i sitt svar att kommunerna i principbör ha stöd i lag för att utge bidrag. Det finns en urgammal och grundläggande princip i detkommunala handlandet gentemot kommuninnevånarna, och det ärlikställighetsprincipen. Den innebär att taxor, bidrag, stöd och ersättningarbör utformas så, att kommuninnevånare i en ungefär lika situafion skall erhållalika stöd eller kostnad. Det kommunala stödet till barnomsorgen fyller inte rimligakrav på likställighet mellan olika småbarnsföräldrar. Den kostnadsersättningsom jag skisserat i min enkla fråga kan vara ett steg mot ökad likställighet ikommunens stöd till barnomsorgen. De föräldrar som utnyttjar den kommunalabarnomsorgen har denna kostnadsersättning , och den utgår skattefritt. Denna typ av likställighetsresonemang väger mycket tungtnär det gäller fastställande av t. ex. bostadsstöd och VA-taxor. Jag villdärför fråga om socialministern delar min uppfattning att den också borde vägatungt vid bedömningen av tillåtligheten av stöd inom barnomsorgen. Om rätt för kommun att till föräldrar utbetala ersättningför vård av eget barn När det gäller omvårdnaden om barnen skall visjälvfallet så långt det någonsin är möjligt ge dessa likvärdiga villkor. SomIvar sade har också det förslag som har antagit när detgäller reglerna för samhällets barnomsorg inneburit att man beträtt en väg somger större likställighet mellan olika tillsynsformer som samhället erbjuder.Därför är vi helt överens om att vi skall åstadkomma så jämlika villkor som detnågonsin är möjligt. När det gäller den fråga som har ställt,huruvida kostnadsersättning skulle kunna utgå i enlighet med de lagar som vinu har, vill jag säga, att vi måste göra en åtskillnad mellan dem som skalltolka lagarna och dem som stiftar lagarna. Det är som stiftar lag. Vihar en lag om kompetens. Frågan huruvida kostnadsersättning ärförenlig med kompetens har icke prövats. Däremot har man prövat denkommunala vårdnadsersättningen och funnit att det inte finns något lagrum därsådan medges. Jag tror, , att vi skall arbeta för likställighet,och det gör vi på bästa sätt bl. a. genom att kämpa vidare för en utbyggnad avvårdnadsersättningen. Omrätt för kommun att tih föräldrar utbetala ersättning för vård av eget barn 43 (): Jag tackar socialministern för det kompletterande svaret. Självfalletär det primära målet att arbeta för en utbyggnad av den statligavårdnadsersättningen. Men det överensstämmer också med en primär målsättningatt öka valfriheten inom barnomsorgen att vidga föräldrarnas möjlighet attvälja den barnomsorg som de själva bedömer vara bäst för sina barn. Det ärockså vårdnadsersättningens primära uppgift. Den kostnadsersättning som vidiskuterar här avser inte att ersätta vårdnadsersättningen, utan skallenbart vara ett sätt att i avvaktan på denna aktivt verka för ökad valfrihet. Jaghar i min fråga angivit en utgift i storleksordningen 600 milj. kr., om detutbetalas en kostnadsersättning om . under andra och tredje levnadsårentill alla barn som inte utnyttjar barnomsorg. Det motsvarar avsamhällets totala resurser till barnomsorgen.