prot · G50999 · 1981-12-31 00:00:00 — Ju merdet internationella läget kompliceras, desto större blir kraven på vårutrikespolitik och vår säkerhetspolitik. Och kraven skärps än mera dåutvecklingstendenserna i vår omedelbara närhet ökar de båda supermakternasintresse för och bevakning av vad som sker här uppe i . De stora tidningarnas utrikessidor och massmedia i övrigtredovisar dagUgen den globala problematiken; konflikterna i ,hänsynslösa ockupationskrig i , det fill syneshopplösa kriget mellan och , motsättningarna i Mellersta östern, kringLibanon, och den palestinska frågan, konfrontationerna i södraAfrika och den just nu brännande utvecklingen i det karibiska och - Allt detta angår oss och bidrar till att forma vår syn påvärldsbilden. Det är självfallet ingalunda något uttryck för ennedvärdering av dessa konflikthärdar när jag ansett mig böra i detta anförandefrämst inrikta mig på det som svensk utrikespolitik närmast ställs inför närspänningen mellan de båda supermakterna ökar. Jag syftar på den dramatiskaeuropeiska utvecklingen och - mera direkt - på skeendets inverkan på vårt förhållandetill länderna i vårt omedelbara grannskap. såg vi alla optimistiskt fram emotde avspänningstendenser som då gjorde sig gällande. Sedan mitten av 1970-talethar emellertid trenden förändrats. Vi har stegvis förts in i ett klimat alltmerpräglat av misstro mellan och , av hårdaretoriska motsättningar och betydande militära satsningar. Omsvängningen i den amerikanska utrikes- ochförsvarspolitiken ägde rum . Den har ytterligareskärpts under Reagan-administrationen. Den hade sin grund i en djup besvikelseöver handlande under de år då så stora förhoppningar ställdespå att den fortgående avspänningen skulle leda till resultat. Det sovjetiska handlandet i samband med Yom Kippur-kriget1973 utgjorde ett första steg i trendförändringen. Den fullföljdes genomSovjets massiva stöd av den kubanska interventionen i ochav dess insatser i konflikten mellan och . Vad som då skedde tyddepå att sovjetisk politik medvetet ville utnyttja motsättningar och kriser iolika delar av världen för att bygga upp sina styrkepositioner. Och Förentastaternas farhågor förstärktes genom den fortgående upprustning som pågått iSovjet och som resulterade iatt fann sin tidigare överlägsenhet på vissa militära områdenallvarligt hotad. Den sovjetiska invasionen i sattedefinitivt punkt för den amerikanska politik som byggt på att bådasupermakterna skulle visa återhållsamhet då det gällde uppträdandet i känsligaområden runt om i världen. reagerade väsentligt hårdare än devästeuropeiska nationerna inför 1970-talets sovjetiska politik. Förenta staternabetraktade med särskild oro framstötar i olika världsdelar och denmaktförskjutning som i samband därmed ägt rum. Speciell vikt lades vid denpågående förändringen av den strategiska kärnvapenbalansen. var av naturliga skäl mera inriktat på deposifiva inslagen i form av konkreta landvinningar då det gällde exempelvis deinomtyska förhållandena. Härvidlag hade avspänningspolifiken medfört betydanderesultat. Det geografiska läget mellan de två supermakterna och känslan av attfungera som ett slags buffertzon dem emellan påverkade också det europeiskabetraktelsesättet. Olikheterna i reaktion då det gällde invasion iAfghanistan var det första av flera tecken på att skiljaktiga bedömningar av1970-talets erfarenheter lett till spänningar inom västallian-sen, spänningarsom är än nier påtagliga. Helsingforsavtalet1975 var en utomordentligt betydelsefull landvinning föravspänningspolitikens företrädare i . Dokumentet var visserligen enkompromiss, som förenade delvis direkt motstridiga strävanden från de bäggemaktblockens sida. hade inriktat sig på att få den hegemoni överÖst- och godkänd som skapats efter slut. Devästliga nationerna - och i detta sammanhang räknar jag självfallet vårt landdit - såg i avtalets artiklar inledningen till en process av fredlig förändringsamt kulturell och ekonomisk integration med Öst- och . Det är vanskligt att bedöma hur mycket Helsingforsavtaletbetytt för de senaste sex årens utveckling i . Men det är obestridligtatt avtalet tjänat som en inspirationskälla för dem som strävat efter attluckra upp de dogmatiska strukturer som hållit halva i sitt grepp.Bestämmelserna om informationsfrihet och rörlighet samt om medborgerliga fri-och rättigheter har gjort dessa frågor till legitima föremål i samhällsdebatten.Det har inte, som tidigare, kunnat göras gällande att sädana diskussioner voreatt betrakta som en inblandning i andra nationers inre angelägenheter.Möjligheterna för enskilda och organisationer i olika länder att ta till ordamot förtryck och ofrihet har vidgats. Ett djupare engagemang för mänskUgafrihetssträvanden har kunnat komma till uttryck. Och förhoppningarna har växtsig så starka att man nu åtminstone börjat röja en väg för ökad förståelse ochinsett att fredlig samvaro ytterst måste bygga på förståelse och respekt förmänniskor över de nationella gränserna. Men många av dessa förhoppningar har grusats som enföljd av händelseutvecklingen i . Vad som där skedde undertiden frånaugusti 1980 till är på ett sätt det mest dramatiska som vibevittnat inom den sovjetiska maktsfären. En frigörelseprocess som växte framsteg för steg nedifrån och inifrån - helt vid sidan av det . Den kastade den största och en av de allra viktigaste ävde av dominerade nationerna i in i en utvecklingscirkel som kundeha förändrat - och fortfarande kan ändra - Efterkrigseuropas politiskastruktur. Undantagstillståndet på 1981 blev det endatillgängliga alternativet till en öppen sovjetisk militär inmarsch för dem somsåg sig tvingade att bryta en utveckling som höll på att leda till ett Polenmed en fri och oberoende fackföreningsrörelse, en friare press och ett rikarepoUtiskt liv. Vad som kommer efter det som skett vet vi inte. Vad vimåste ha fullt klart för oss är emellertid att den polska tragedin bara är densenaste akten i en fortsatt och vidare gående europeisk större tragedi. Hur denutvecklas kommer att bli i hög grad bestämmande också för vår egen utrikes- ochsäkerhetspolitiska framtid. har debatten om detsovjetkommunistiska systemet och det sovjetryska imperiets framtid blivitalltmer omfattande. Motsättningar i diskussionerna har ibland givit ett nästanparadoxalt intryck. Åtskilliga har i ett längre perspektiv sett Sovjetunionensom en sönderfallande och nästintill döende statsbildning. Företrädare för enmotsatt åskådning har haft en mera nyanserad framtidsbild och rekommenderat en återhållsamoch mjuk politik. Några har sett som i första hand enkommunistisk stat, främst inriktad på ideologiska och revolutionäraaspirationer. Andra har betraktat farorna i den sovjetiska maktutvecklingen somett uttryck inte bara för säkerhetssträvanden efter två världskrigserfarenheter utan också - och främst - för sekelgamla storryska strävandenefter utvidgade egna makt- och kontrollmöjligheter. Att är en kommuniststat är obestridligt.Eller, för att använda dess eget språk, en socialiststat. Ideologin ärmarxismens och den leninisms som i sina grundläggande drag är en logiskvidareutveckling av marxismen. är själva kärnan i och dendominerande härskaren över ett välde som inte bara omfattar övriga socialistiskaländer, från och till , och , utan ocksåde kommunistiska partier runt om i världen som är mer eller mindre uttryckligtlojala gentemot Sovjetdoktrinen. Det är inte möjligt att bortse från dessa grundläggandemarxistiska, leninistiska och socialistiska element i utvecklingen av densovjetiska politiken - icke minst därför att det är just häri som vi har attsöka roten till den djupgående kris som det sovjetryska imperiet nu förefalleratt vara på väg in i. Det är - för det första - den planstyrda socialistiskaekonomins monumentala oförmåga att konkurrera med västvärldens fria marknadsekonomiersom ligger bakom den ekonomiska kris som skakar den socialistiska delen avEuropa och som än tydligare kommer att prägla den sovjetiskautvecklingen. Det är för det andra den kommunistiska ideologins oförmågaatt ge människor och nationer den frihet och det oberoende som människor alltidsträvar efter som är en orsak till den kommunistiska ideologins kris. Vi ser juockså här i en del mer eller mindre pikanta uttryck för detta. Och slutligen är det i det ekonomiskt problemfyllda ochideologiskt söndervittrade oförmåga att vinna inflytande ochstyrka med andra medel än militär maktutövning och militärt hot - direkt ellerindirekt -som vi kan konstatera risker för nya konfrontationer och kriser ochkanske t. o. m. krig. Jag är personligen intensivt övertygad om att kommunismenen gång kommer att framstå som ett tragiskt vilsegående i denmänskliga civilisationens utveckling. Men den dagen - när den kommer - är ännulångt avlägsen. Dagens generation kommer att få leva och forma sin politik i envärld där kommunismen och de socialistiska staternas alltmer djupgående ochkonfliktskapande svårigheter kommer att utgöra ett av de allra störstaproblemen. Den kände europeiske, polskfödde filosofen skrev att kommunismen helt säkert var att betrakta somen hygglig idé, om det inte förhöll sig så att det fanns människor. Kommunismenoch socialismen i skulle säkert vara mycket bra, menade han, om det intefanns några polacker. Men finns det människor. finns det polacker. Ochdet finns därutöver tjecker, slovaker, ungrare, litauer, letter, ester,armenier, ukrainare och även ryssar, vilkas medborgerliga och nationella strävanden i det längreperspektivet är och förblir helt oförenliga med den grundsyn på vilken detsocialistiska Sovjetväldet bygger. Justhäri, menar jag, ligger de allra största riskerna för stabilitet och fred ivårt . Nya försök att dämma upp och stoppa de förändringar sommänniskorna även i strävar efter kan leda till en explosivutveckling, som inte kommer att kunna kontrolleras ens genom undantagstillstånd,militärlagar eller öppen invasion. Utvecklingen kan då snabbt leda in i ettläge där desperationen kommer att avgöra den regerande maktelitens reaktioner.Då är även vår fred hotad. Detär främst från sådana här aspekter som avspänningspolitiken i skallbedömas. Och det är främst mot denna bakgrund som den är riktig, viktig ochnödvändig. Det är bara den avspänning som skapar möjligheter till en gradvisfredlig förändring av de i längden ohållbara förhållandena i , som germöjligheter att hindra den explosion som annars kan komma. Justdärför får avspänning aldrig innebära kapitulation eller likgiltighet.1930-talets lärdomar får inte falla i glömska - det årtionde då begreppet"fred " blev viktigare än fredens faktiska förutsättningar.Avspänningen måste bygga på ett europeiskt engagemang, inriktat på stegvisaåtgärder efter mera av fred, mera av frihet och öppenhet samt mera avstabilitet. Det blir en felaktig och falsk avspänning, om den får bli enförevändning eller ursäkt för att släta över övergrepp och våld eller atttolerera åtgärder som är oförenliga med grundläggande strävanden eftermänskliga fri- och rättigheter och nationellt oberoende, om önsketänkande fårstyra förnuftet. Närden hårt och bestämt reagerade mot undantagstillståndet ochförtrycket i , var detta en riktig och nödvändig reaktion. Dagensregeringsdeklaration fullföljer med motiverad skärpa sitt fördömande av denpolska utvecklingen. En överslätande attityd skulle ha stått i strid med våralångsiktiga avspännings- och fredssträvanden. Heladet svenska folket har engagerat sig i djup medkänsla för det polska folket. Vibetraktar skeendet som en internationell, stor tragedi. Vimåste därför fortsätta att följa utvecklingen och inte förtröttas i våra försökatt bilda oss en uppfattning om vad som sker och att efter måttet av förmågaoch inom de gränser som svensk utrikespolitik medger påverka skeendet.Generalerna och kommunistledningen i skulle inget hellre se än att våruppmärksamhet mattades av och att vårt intresse försköts bort från och detpolska folket till andra konflikthärdar och att terror och våld på andra håll ivärlden fick tjäna som en förevändning för en mera relativistisk syn på det somsker så nära oss på andra sidan . Där fortsätter interneringarna, ochde arresterades antal växer. Regimen tycks förbereda landsförvisning av kansketusentals människor, som med sin frihetskänsla inte går att anpassa till ettåterupprättat dogmatiskt . Blott marginellalättnader har genomförts. I tiotusental avkrävs människorlojalitetsförklaringar för en politik som i grund och botten bara de styrande iKreml kan känna lojalitet för. Långtgående utrensningar äger rum i hela detpolska samhället. månader avfri och öppen debatt håller det polska på att byggas upp pånytt kring en dogmatisk kärna, fast beslutet att inte möjliggöra en återvändotill något som liknar den polska sommaren. Det är lätt att känna oro och misströstaninför den europeiska situationen. Ett splittrat , dominerat och hotat, iskuggan av en supermakt med vittgående maktsträvanden och också möjligheter.Ett som därmed också är försatt i ett annorlunda beroendeförhållandetill en annan supermakt och till dennas åtgärder och avsikter. Delvis är detkanske just denna i grunden naturliga misströstan över den europeiskasituationen som kommer till uttryck i den fredsrörelse som - mer eller mindreäkta- har fått så stort utrymme i de senaste årens debatt i det västliga, öppnaEuropa. Försvarsåtgärder som anser nödvändiga för sinaegna folks fred, frihet och säkerhet har givit debatten näring. harpå alltför många håll det förhållandet kommit i bakgrunden, att den ytterstaorsaken till vad som sker är att är och förblir vad Sovjetunionenär. Därför har debatten - ibland avsiktligt, men oftast oavsiktligt - blivitensidig och kommit att bortse från de ojämlikhetens villkor som ligger i botten. har placerat ut moderna , till övervägande delen avsedda för kärnvapenbruk mot olika delar avVästeuropa. Utplaceringen sker i hög takt. Vad det i går annonseradevillkorliga stoppet av fortsatt utplacering innebär vet vi ännu inte. Men vivet att det finns mellan 280 och 290 robotar startklara på något över 30baser- en del i de europeiska delarna av och andra långt borta iSibirien. Västalliansens svar på den sovjetiska kärnvapenupprustningen är kryssningsrobotaroch nya medeldistansrobotar, som skall börja baseras kring årsskiftet1983-1984. Men inte ens när det programmet ärgenomfört kommer det antal kärnvapenstridsspetsar som väst förfogar över att nåupp till det antal SS 20-kärnladdningar som riktas mot . Öppenheten i väst står i markant kontrast mot slutenheteni öst. Detta har satt sin prägel på både debatt och fredsrörelse. Det äroändligt mycket lättare att protestera mot det som alla vet kommer att hända iNATO än att föra en debatt om det som vi tror oss veta har skett iSovjetunionen. Och att föra en balanserad debatt om det som öst kan komma attgöra 1983 och 1984 är och förblir omöjligt. Arbetet för fred i måste inriktas på balans ochstabilitet. Obalans medför risk för instabilitet, och ifrågasatt stabilitetblir lätt en fara för freden. Arbetet för fred i måste - jag återkommer till det- vara ett arbete för öppenhet mellan nationer och stater, ett arbete för attpåverka klimatet främst i de länder där styrelseskicket hindrar människorna atttänka fritt, tala fritt och att över huvud taget ge uttryck åt vad de innerstinne strävar efter. Det är en lång väg att vandra, men den enda som medsäkerhet når målet: öppna gränser för utbyte av varor, människor och idéer.Avspänning i vidaste mening skall inriktas på fredens förutsättningar mera änpå krigets medel - Nr 99 frihet för människor, frihet istyrelseskick, demokrati i den del av , j som står utanför den demokratiskavärlden. Det är i diktaturerna som ,., IQS? Diktaturer har inte råd med öppenhet-inte själva, och än mindre för folket. Ut k rl h tt När vissa länder redovisar sinamilitära anslag i detalj och andra belägger dem meddjupaste sekretess, då utgör det ett hot mot arbetet för fred. Vi har i dagingen balanserad situation som kan läggas till grund för målmedvetnafredssträvanden, när ett land som inbjuder utländska observatörer frånnär och fjärran att följa våra repetitionsövningar i övre , medanSovjetunionen på det sätt som skedde genomför omfattandemilitärmanövrar i och runt utan att ens iakttaHelsingfors-avtalets bestämmelser om förhandsinformation som ett led iförtroendeska-pande åtgärder. Arbetet för fred i måste för vårt vidkommandeinriktas på att slå vakt om stabiliteten främst i norra och att försökaminska riskerna för att den delen av skall komma att beröras om världeneller vår världsdel skulle riskera att dras in i ett nytt krig. Vi skallingalunda övervärdera våra möjligheter i det hänseendet. Men vi skall ingalundaförsumma att ta till vara de möjligheter som vi faktiskt kan ha. har de nordeuropeiska och nordatlantiskaområdena tilldragit sig ökat intresse från båda supermakternas sida.Uppbyggandet av den sovjetiska marinen med dess atomdrivna robotbåtar uppe inorr möttes av NATO med antiubåtsbarriärer mellan och ,När den sovjetiska flottan framflyttades i , förändrades i ett endaslag säkerhetspolitiska läge. Behovet av ändrade former för förstärkningi kris- och krigstid blev en naturlig norsk reaktion. Men att läget under det gångna decenniet har ändratsbehöver inte och skall inte dramatiseras. Men även tilldrar sig ökaduppmärksamhet. Det ställer skärpta krav på vårt handlande i både ord och sak.Trots det förblir fortfarande präglat av den relativa stabilitet som vioch övriga nordiska folk dragit nytta av och bidragit till underefterkrigstiden. Vårt förhållande till har utsatts för påfrestningar. Ingen kan rimligen bortse ifrån den betydelsesom den sovjetiska ubåten haft i det hänseendet. Dess "besök" iKarlskrona skärgård, som det hette i regeringsdeklarationen, eller desskränkning av svenskt territorium och det militära skyddsområdet i Blekinge skärgårdkom för många svenskar som en chock. För den militära sakkunskapen var detingen överraskning att med viss frekvens och i syften oförenliga med ettgott grannskapsförhållande brukar kränka våra territorialvatten. För storadelar av vårt folk ledde dock kränkningen till att , dessuttalanden och dess löften, kom att framstå i en ny och klart förändrad dager. Självfalletkan emellertid detta, det allvarligaste brott mot vår suveränitet som ägtrum , inte få leda till någon ändring i vår Det innebär ingen egentlig förändring i den -" svenska ståndpunkten i sak, menvåra krav på att måste ingå i varje avtal omett kärnvapenfritt har fått starkt ökad tyngd. Likaså att vi aldrig kangrunda vår säkerhet på , eller för den delen , ifred utställda löften och försäkringar om hur de skall handla i en kris eller iett krig. Den breda enighet som har förelegat mellan de demokratiska partiernai riksdag om vår säkerhetspolitik består oförändrad. Trots detta grundläggande långsiktiga betraktelsesätt dådet rör vårt förhållande till kan självfallet våra relationerinte undgå att påverkas av ubåtskränkningen och vad som skett därefter, Sverigekunde med något större klarhet och konsekvens ha markerat sin syn på följdernaav det inträffade. Det är och förblir för mig anmärkningsvärt att regeringenbara någon månad efter kränkningen ansåg sig böra vid förhandlingsbordeterbjuda eftergifter då det gällde kontinentalsockelns avgränsningi , Tidpunkten var verkligen sällsynt illa vald. Starka svenskaintressen och hänsynen till de prejudicerande konsekvenserna av en liten statseftergifter i principiellt betydelsefulla gränsdragningsfrågor gör regeringenshandlande ännu mer olämpligt. Under det decennium då förhandlingarna pågåtthar ingen svensk regering erbjudit sig att överge mittlinjeprincipen. När såsker, sker det någon månad efter ett grovt brott mot svensk rätt. Och detta äranmärkningsvärt. har från sida ocksåbedrivits en polemik mot i olika former. Den kan tolkas som ett försökatt svärta ner vår oberoende politik. Den kan kanske uppfattas som något slags"straff" för den behandling vi gav deras ubåt eller som ett försökatt påverka avgörande svenska säkerhetspolitiska ställningstaganden, kanskeinnehållet i och behandlingen av den försvarspolitiska proposition som nuligger på bord. Denna senare tolkning får ett visst stöd av den artikel aven sovjetisk talesman som publicerades i . Artikeln ärunik i sin öppna kritik mot den svenska säkerhetspolitiken. Den förordar enneddragning av det svenska försvaret och att skall förlita sig på bl,a, de sovjetiska garantier som skulle ingå i ett avtal om en kärnvapenfri zon iNorden, I förbifarten avvisas indirekt de svenska kraven på att göra Östersjönkärnvapenfritt. En artikel som denna - efter ubåtskränkningen och före detförsvarspolitiska beslut som skall fatta senare i år- kan inteförbigås. Och att den uppenbarligen ingår i ett vidare mönster gör inte sakenmindre anmärkningsvärd. Då och då har markerat missnöje med den rådandesituationen i och föreslagit åtgärder i syfte att påverka denna i en förSovjetunionen mera tilltalande riktning. När nu även vår svenska säkerhetspolitikflätas in i väven, ger det oss anledning att med kraft markera den betydelsesom alla våra demokratiska partier fäster vid vår alliansfrihet, vårt starkaförsvar och vårt vaktslående om stabiliteten i det säkerhetspolitiska mönstrethär uppe i . Dagarna nere på den blåsigaGåsöfjärden borde ha lärt åtminstone några representanter för Sovjetunionenhur enigt vårt folk står kring dessa värden och att det faktiskt förhåller sigså, att kränkningar och pekfingrar av det slag vi nu fått åtskilliga exempel påännu mer förstärker vår övertygelse i dessa hänseenden. Det har, herr talman, känts naturligt att börja dettaanförande med att påminna om de konflikt- och oroshärdar på olika håll ivärlden som upptar så mycket av vår dagliga debatt om internationella problem.De påverkar självfallet det internationella klimat som vi är beroende av. Deflesta av dessa problemområden ges en utförlig behandling i regeringensutrikesdeklara-tion. Och jag har ingen anledning att avvika från dessbedömningar i stort och den kritik som deklarationen redovisar motinternationella företeelser som är helt oförenliga med vår svenska grundsyn. Men det har känts särskilt viktigt för mig att uppehållamig vid frågor som direkt berör vår egen begränsade del av världen, nämligendet som vi alltid har varit och alltid kommer att vara en del av. Nordenoch med dess speciella säkerhetsproblem, och sist men inte minst vidde påtagliga problem för svensk utrikespolitik som grannskapet till densovjetiska supermakten förorsakar. Det är ju, trots allt, i de härfrågorna som svensk utrikespolitik har sin allra viktigaste uppgift. Jag lyssnade med intresse till det som GöstaBohman hade att säga. Såvitt jag förstår instämde han i huvudsak i regeringensutrikespolitik men ville betona att det är vad som händer i vårt närområde somhar betydelse för vår säkerhet. Det är klart att vad som händer i vårt närområde har storbetydelse för vår säkerhet - jag betonade också det i mitt anförande. Men jagtror att man får vara försiktig, så att man inte föreställer sig att vårsäkerhet skulle vara mindre beroende av vad som händer längre bort i världen. Isjälva verket är det ju styrkan i de konflikter det handlar om som avgörvärldens säkerhet. Framför allt är det styrkan i stormakternas inblandning i dekonflikterna som är betydelsefull för världens säkerhet totalt sett, och dåspelar det dess värre numera ingen roll var dessa konflikter uppstår. Var detän må vara - i , i , i - kan det komma attspela samma roll som händelser i vår omedelbara omvärld. hade ingenting annat att säga omutrikesdeklarationen än att han beklagade att den intetydligare gav sitt stöd åt den mexikanske presidentens initiativ till förmånför förhandlingar i . Jag borde ha stött förslaget, sade visste inte att var så känslig för det diplomatiska språketsolika nyanser. Jag sade så här; "Den välkomnar det initiativ somMexicos president tagit till medling mellan parterna. De samtal somjust nu pågår mellan och utrikesministrar är den första strimmanav ljus på mycket länge över det centralamerikanska mörkret. Det är detta slagsinitiativ som världen nu behöver."