prot · G5098 · 1981-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1981/82:8 Förhandlingarna leddes till en början av tredje vice talmannen. 11 §Allmänpolitisk debatt (forts.) För att de reformer som regering och riksdagbeslutar om skall kunna föras ut till människorna måste det finnas en vä!fungerande samhällsapparat. När regering och riksdag har dragit uppriktlinjerna för framtida reformarbete har i stor utsträckningbeslutsbefogenheter decentraliserats till kommuner och landsting. Betydandesamhällsuppgifter ombesörjs därför i vårt land i nära kontakt medkommuninvånarna och under medverkan av många förtroendevalda. Det har alltsåhaft ett demokratiskt egenvärde att välja en sådan lösning. Det är också regeringens bestämda uppfattning att dekommunala organen är bäst lämpade att bedöma medborgarnas behov avsamhällssei-vice på lokal nivå. Jag vill nämna detta inledningsvis för attklart markera att regeringen självfallet sätter stort värde på det arbete somutförs i kommuner och landsting av tjänstemän och förtroendevalda i närasamarbete med de många människorna ute i vårt land. Det är ett betydelsefulltarbete med inriktningen att tillgodose enskildas behov av olikaserviceåtgärder. Min syn på den offenfliga sektorns roll är således igrunden positiv. För att reformpolitiken skall bli framgångsrik måstedet råda balans i samhällsekonomin mellan anspråk och resurser. besvärasvårt samhälle av olika ekonomiska balansproblem. Jag hör emellertid inte till dem som vill beteckna vårnuvarande situation med alltför starka ord, som t. ex. kris. Det är ett förstarkt ord i ett land där den allmänna välfärden ligger på en så hög nivå somhos oss. Endast och har exempelvis högre inkomst per capita änvårt land. har således möjlighet att ta itu med sina ekonomiska problemfrån en i ett internationellt perspektiv gynnsam utgångspunkt. I ett läge då den kommunala sektorntar i anspråk ca en fjärdedel av bruttonationalprodukten är det naturligt attockså kommunerna och landstingen berörs av strävan att åstadkommasamhällsekonomisk balans. Det nu aktuella ekonomiska paketet har flera positivaeffekter för kommunerna. Sänkningen av mervärdeskatten kompenserar exempelvisden kommunala sektorn för de ränteförluster som görs på grund av omläggningenav utbetalningsrutinerna när det gäller kommunalskatten. Det tycker jag attbåde socialdemokrater och moderater bör tänka på när de motsätter sig en momssänkning. Under en följd av år har ökningstakten i den kommunalaverksamheten varit hög. Medvetenheten om de samhällsekonomiska obalansproblemenute bland våra kommunalt förtroendevalda har emellertid medfört en successivanpassning till en lägre expansionsnivå . Enligt nu tillgängliga uppgifter kommer volymökningen förprimärkommunerna att ligga på . För landstingen kan ökningen komma attligga på . För den samlade kommunala sektorn betyder det ca 1,2-1,3 %ivolymökning. Resultatet ligger mycket nära vad regering och riksdagrekommenderat och innebär en betydande dämpning i förhållande till förra året.Det bör emellertid särskilt noteras att dämpningen har åstadkommits utanskattestopp eller andra tvångsmedel. Det visar att förtroendevalda och tjänstemän i landetskommuner är vilHga att ta sin del av ansvaret för att skapa balans i ekonomin.Framgångarna på detta område tror jag till en del kan tillskrivas det vidgadesamarbetet och det samspel som har utvecklats mellan stat och kommun och somenligt mitt sätt att se fungerar allt bättre. Överläggningar om ekonomiska frågor sker nu med tätamellanrum. Även om inte varje resonemang leder fram till överenskommelser harjag den bestämda uppfattningen att man på detta sätt kommer närmare varandra ien gemensam grundsyn beträffande ekonomiska realiteter. Det allt närmare samarbetet ligger enligt min mening väl ilinje med de förslag som kommunalekonomiska utredningen lämnade för några årsedan. Den som följer den allmänna debatten om kommunernasekonomi kan lätt få intryck av att det pågår en omfattande nedrustning av denkommunala servicen i vårt land. Jag tycker att det är angeläget att dementerajust detta. Även om debatten förs i termer som "åtstramning" och"nedskärning", måste man komma ihåg att det är fråga omatt begränsa ökningstakten. Några generella nedskärningar är det alltså intefråga om, som jag sade, utan endast en dämpning av ökningstakten ochsjälvfallet också en starkare prioritering. Riksdag och regering å ena sidan och kommun och landstingå den andra har ett gemensamt ansvar för metoderna för att åstadkomma dämpning.Vid de upprepade diskussioner som förts inom regeringen, och som kommer attföras med kommunförbunden, har det ofta framkommit att det främst är destatiiga besluten och åtgärderna som orsakar den kommunala utgiftsexpansionen. Kommunerna anser också attmyndigheternas allmänna tillsynsverksamhet leder till kostnadsfördyringar ochonödiga detaljregleringar. Svenska myndigheter sätter säkert en ära i att varaeffektiva och göra ett bra jobb. I allt väsentligt lyckas man självfallet meddenna målsättning. Varje sektorsmyndighet strävar således efter att nå en såhög kvalitet som möjligt inom det sektorsområde som man ansvarar för.Resultatet kan då helt naturligt bli föreskrifter och tillsynsverksamhet, som ialltför hög grad detaljreglerar verksamheten och ytterst självfallet hareffekter på kostnadssidan. Varken riksdag, regering eller myndigheter kan gå förbiden kritik som kommunerna riktar på dessa punkter. Kraven på förändringar isamhällsförvaltningen är en utmaning till oss alla. Den bör leda tillförnyelse och omprövning också av redan befintlig verksamhet. För att komma till rätta med de samhällsekonomiskasvårigheterna får vi inte vara rädda för en diskussion om både form ochinnehåll i fråga om den offentliga sektorns uppgifter. Här är det viktigt attåtgärder vidtas från olika håll som leder i den riktningen. Det är enligt minmening också nödvändigt att myndigheterna tar en aktiv del iutvecklingsarbetet. För att engagera myndigheterna i detta viktiga arbete harregeringen vidtagit ett flertal åtgärder. samlades ettfyrtiotal generaldirektörer för överläggningar och information om den kommunalaekonomin. Under överläggningarna konstaterades att utvecklingen mot allt störreinslag av ramlagstiftning hade inneburit att myndigheternas normgiv-ning fåttökad betydelse för samhällsresursernas användning. Denna konferens med generaldirektörerna har följts uppmed en promemoria, som utarbetats av stat-kommun-gruppen, där myndigheterna fårvägledning för översyn av statlig reglering. Syftet är att undanröja sådannormgivning som onödigtvis försvårar kommuners och landstings strävan attanpassa verksamheten till ett begränsat samhällsekonomiskt utrymme. I dagarnaföljs generaldirektörskonferensen upp med ett möte, där stat-kommun-gruppenhar en genomgång av den vägledning som skall ske med de kontaktmän som olikastatliga myndigheter har utsett. Regeringen har också i en särskild förordning givit destatliga myndigheterna i uppdrag att före se över sinaföreskrifter, anvisningar och råd. Syftet är att rensa bort onödigaföreskrifter och göra en klar skillnad mellan vad som är bindande och intebindande för kommunerna. Begreppet anvisningar skall exempelvis tas bort. Det harrått en betydande oklarhet på nivå om anvisningar är bindande ellerinte. Regeringen har också gjort ändringar i allmänna verksstadgan, som innebäratt myndigheterna i sin verksamhet skall eftersträva en minskad detaljkontrollav kommuner och landsting. Jag har här berört de statliga myndigheternas roll för attdämpa den kommunala utgiftsexpansionen. En liknande roll tillkommer detstatliga kommittéväsendet. Regeringen har därför gjort en ändring i kommittéförordningensom innebär att ett utredningsförslags konsekvenser från såväl ekonomi-som självstyrelsesynpunkt skall redovisas i kommitténs betänkande. Kommittéer och särskilda utredare har också fått tilläggsdirektivsom ger dem i uppdrag att prioritera frågor som leder till besparingar ochförenklingar i samhällsförvaltningen. En redovisning av kommittéernas ochutredarnas överväganden på detta område skall lämnas till regeringen senast den1 . Jag har velat ge denna redovisning av en del av det arbetesom pågår i stat-kommun-gruppen, hos myndigheterna och i de statligakommittéerna för att minska den statliga detaljregleringen av kommuner ochlandsting. Frågan är också föremål för fortlöpande vaksamhet iregeringskansliet. Det är särskilt viktigt att medvetenheten om den kommunalasjälvstyrelsens betydelse för att åstadkomma god hushållning med knappaekonomiska resurser kan växa sig allt starkare. Det är min uppfattning att denbästa hushållningen åstadkommes om besluten decentraliseras och läggs så närade enskilda människorna som möjligt. För att detta förenklingsarbete även framgent skall bliframgångsrikt är det angeläget att ett brett engagemang skapas ute bland dekommunalt förtroendevalda och att tips och synpunkter lämnas till stat-kommungruppen.Jag vill påstå att det från statens sida har öppnats så mångamöjligheter för den kommunala sidan att få sina synpunkter beaktade när detgäller kommunernas utvecklingsmöjligheter. F. n. håller stat-kommun-gruppen också på med studierangående planering, byggprocessen, hälso- och miljövården samtkultur-och fritidsområdena. Statens bidragsgivning till kommunerna har ökat hela tidenfrån regeringsskiftet . Av den allmänna debatten kan man ibland fåintrycket av motsatsen. Det förtjänar att återigen nämnas att t. ex.skatteutjämningsbi-draget har ökat från 2,8 miljarder /76 till 9,2miljarder /81 och till 10,2 miljarder /82. Ett problem med den statliga bidragsgivningen är att densker på ett mycket splittrat sätt. En kartläggning som stat-kommun-gruppengjort visar att det finns ca 120 olika statsbidrag som regleras i närmare60-talet författningar. Det är komplicerat både för statsmakterna och för kommunernaatt hålla i och ta ansvaret för ett så splittrat bidragssystem. Det insernästan alla. Det är därför inte svårt att vinna gehör i många politiska lägerför tankegångarna att man skulle övergå till mera generella statsbidragsformer,gärna med skatteutjämnande effekt. När sådana tankegångar skall genomföras i praktiken visardet sig emellertid att det kring nästan varje existerande statsbidrag finns enhierarki av opinionsbildare - inte sällan företrädda också i denna kammare -som motsätter sig varje förändring och betecknar den föreslagna åtgärden somnedrustning, även om det klart framgår att frigjorda medel ändock ställs tillkommunernas förfogande på ett mera generellt sätt. Ett krafttag kunde tas efter den kommunalekonomiskautredningens förslag med den, enligt min mening, önskvärda möjligheten att gåvidare både ur rättvisesynpunkt och i förenklingsavseende. Det ären angelägen form av decentralisering, som ger kommunerna större självstyrelse. Arbetet med de kommunaldemokratiska frågorna löper vidare.I många kommuner börjar man nu inrätta lokala organ i enlighet med denförsökslagstiftning som beslutade . En annan sak som jag särskilt vill ta upp i det härsammanhanget är den kommunala forskningen. Den kommunaldemokratiska kommitténhar varit huvudman för ett stort kommunaldemokratiskt forskningsprojekt som nuhåller på att avslutas. Ett antal rapporter har publicerats och fler kommerfrån trycket . Projektet kommer att avslutas genom att ensamlad publikation med sammanställning av de olika resultaten ges ut. Det ärmin förhoppning att denna presentation skall ge ett rikt underlag, så att manute i kommunerna skall ha en så bra inriktning och grund som möjligt fördiskussionerna om den kommunala demokratins framtida förutsättningar. Jag kanockså nämna att vi f. n. överväger hur detta forskningsarbete skall kunna få enfortsättning. Här har grunden lagts och gäller det att bygga vidare. Det är härvid en särskilt angelägen uppgift att dekommunaldemokratiska aspekterna kan kombineras med forskning rörande dekommunalekonomiska utvecklingslinjerna. Det är min bestämda uppfattning attdet är väsentligt att verksamheten pä det kommunala området också kan vägledasav en framåtsyftande forskning. Det kommer att vara till gagn för helasamhällsutvecklingen. är ett rikt land. De storanaturrikedomarna har spelat en avgörande roll i den industriella utvecklingen.En välutbildad och skicklig arbetskraft - allt från arbetare tillföretagsledare - har varit en annan förutsättning för vårt välstånd. Alltmindre av handelshinder i världshandeln och den fortlöpande integrationen iEuropa har möjliggjort att dessa resurser utnyttjats effektivt. Frihandeln harvarit en avgörande förutsättning för denna snabba ekonomiska utveckling underefterkrigstiden. Genom den internationella arbetsfördelningen har ett litetland som blivit en betydelsefull handelspartner på den internationellamarknaden. Frihandeln innebär att de varor och tjänster ett landproducerar fritt skall kunna säljas och köpas mellan nationerna. En vara skallutan begränsningar genom tullar eller kvoteringar kunna föras fritt övernationsgränserna. Knepen att hindra ett lands export är många. talasockså om icke-tariffära handelshinder. Med detta menas handelshinder som på andrasätt utgör begränsningar för det internationella varuflödet. Exempel påicke-tariffära handelshinder är säkerhetsföreskrifter på bilar eller tekniskaapparater. Sådana föreskrifter kan vara så besvärliga att de i praktikenstänger ute produkter från vissa länder från en marknad. En marknadsekonomi har många fördelar.Konsumenternas önskemål styr utbudet av varor och tjänster. Det är inte någonbyråkratisk institution som planerar varuutbudet. De mångaproducenternas strävan att ge människorna det de vill ha gör att resursernautnyttjas på bästa sätt. På världsmarknaden är förhållandena likartade. En välfungerande handel mellan staterna medger en arbetsfördelning. En vara kan på såsätt produceras där de bästa förutsättningarna finns för att framställa justden varan. De ekonomiska resurserna utnyttjas till fromma för konsumenterna.För en hberal och anhängare av marknadsekonomin är alltså också frihandeln enviktig del av den ekonomiska politiken. har tankenpå frihandel successivt förverkligats i allt större utsträckning. a. manifesterats i det s. k. , det avtal som reglerar en stordel av världshandeln. har i de förhandlingar som lett till detta avtalspelat en aktiv roll. GATT-förhandlingarna har medfört att flertalet tullar påindustrivaror har reducerats väsentligt under en lång följd Den europeiska integrationen har också spelat en mycketviktig roll för den svenska utrikeshandeln. Skapandet avfrihandelsorganisationen -där ju var en av tillskyndarna - harkraftigt stimulerat den svenska handeln. Genom de svenska frihandelsavtalen medEG - likartade avtal har EG ingått även med övriga EFTA-stater - skapades i ettslag en enda marknad för svensk export på närmare 300 miljoner människor. har dragit stor nytta av denna utveckling. I dagexporterar vi en fjärdedel av den svenska bruttonationalprodukten. Ännu merintressant är kanske att halva den svenska industriproduktionen säljs utanförSveriges gränser. För att klara produktionen och sysselsättningen i Sverigemåste vi alltså hitta avsättning för en mycket stor del av de svenska varornapå utiandsmarknaderna. Det svenska välståndet och den fortsatta ekonomiskautvecklingen i vårt land är därför beroende av att vi har fri tillgång tillandra marknader, marknader där de svenska produkterna inte får möta någraförsvårande handelshinder. största exportmarknad är EG. De frihandelsavtalSverige ingått med de europeiska gemenskaperna har, som jag nämnde, haft storbetydelse för inte bara exporten till utan även importen från EG. De former församarbete med EG som vi nu har fungerar bra, och ett allt intensivare samarbetepågår på många områden. Kontakterna mellan den äger rum i en blandad kommission . Vid detena tillfället sker de på ministernivå. hade vi det första mötetpå ministernivå. Jag hade då tillfälle att diskutera våra relationer med EG medledamoten av Haferkamp. Den här typen av överläggningar kan sessom ett yttryck för det nära samarbete som byggts upp mellan och EG ochför de goda relationer som har med gemenskaperna. kommer handeln med att spela enallt större roll. Den tid är förbi då man kunde tala om som enenhetlig grupp. Det rika oljelandet och det bottenlöst fattiga ärbåda . Men förutsättningarna för en ekonomisk utveckling i dessa bådaländer är I båda fallen är det likväl av stor betydelseför utvecklingen vilken inställning vi i den rika industrialiserade världenhar. Vi måste stå fast vid målet för det offentliga biståndet,och vi måste vara beredda på att vidta åtgärder för att öka handeln medu-länderna. En annan politik skulle leda till en minskad ekonomisk aktivitet iu-länderna. skulle internationella kreditgivare inte våga ge mera låntill de redan skuldtyngda . En sådan utveckling skulle på lång siktockså drabba vår egen ekonomi. Genom internationelU företagande, en växande internationellkapitalmarknad, ökad världshandel och ökad produktion i bliri-länder och mer ömsesidigt beroende av varandra. Den tid är förbi dåden industrialiserade världen klarade sig lika bra utan . Dettaberoende är ett uttryck för att utjämningen i världen ändå kommit någon litenbit på väg. Påfrestningarna på det internationella regelsystemet påhandelns område har sedan varit många. 1 början av1970-talet kunde och snart även industrier mäta sig medUSA:s. Delvis tack vare amerikanskt stöd hade det en gång sönderbombade Europaetablerat sig som en likvärdig konkurrent. 1970-talets ekonomiska politik iFörenta staterna präglades av konkurrensen från . Denna politik ökadepåfrestningarna i det internationella regelsystemet på handelns område.Protektionistiska åtgärder var i det klimatet en svår frestelse. Alla förhandlingsrundor i hade fram till 1970-taletfrämst ägnats åt de klassiska öppna handelshindren. Att sänka tullar ochavskaffa kvoteringar hade varit enkelt i den betydelsen att de gick att mätaoch definiera. knäsattes vissa principer för den internationellahandeln. En viktig grundtanke i är principen om mest gynnadnation. En medlemsstat i är därmed bunden till att ge alla undertecknaresamma förmåner. En förmån för ett land skall tillkomma också alla andra ländersom undertecknat . kom skiljelinjen mellan olikatyper av handels hinder att bli klarare. Gränsdragningen gick mellan den typ av handelshinder som jag nu här nämnt - tullar och kvoter - å ena sidan och de icke-tariffära å den andra. Denna skillnad i attityden till öppna och doldahandelshinder blev ganska tydhg under den senaste förhandlingsomgången i ,den s. k. Tokyorundan. Resultatet av den förhandlingen blev att tullarna påindustrivaror sänktes ytterligare. Det gick också att i det sammanhanget tasärskild hänsyn till . Men viktigare var att man också lyckades nåöverenskommelse om regler beträffande en rad icke-tariffära handelshinder. Deltagarstaterna hade avsikten att utarbeta ett antalkoder på de icke-tariffära områden som jag tidigare berört. Sammanfattningsviskan man konstatera att mycket arbete återstår på denna punkt. Visserligen harvissa koder mot protektionistiska åtgärder godtagits, men det kan alltså intedölja det faktum att pä området vid sidan om tullarna återstår mycket att göra. - en person med lång handelspolitisk erfarenhet-har träffande beskrivit det internationella handelspolitiska läget som en"terrorbalans". Han menar att trots avsaknaden av fullständigaregler, trots den svaga ekonomiska utvecklingen i världen och trots detpolitiska tryck som finns i enskilda länder har större protektionistiskaingrepp i stort sett kunnat undvikas. Dunkel menar att det med något mindreundantag är rädslan för motåtgärder som hindrat enskilda stater från att avvikafrån gällande regler och tillgripa protektionistiska åtgärder. Hur frestandedet än har varit så har ingen vågat trycka "på knappen. Terrorbalansen påhandelns område har varit effektiv. Jag tror att denna Dunkels uppfattning i stort sett ärriktig. Det ömsesidiga beroendet har i sig lagt hinder i vägen för en återgångtill 1930-talets utpräglade bilateralism. Detta hindrar inte att alla länderhar ett ansvar för att motarbeta protektionismen och i positiv anda försökaundanröja den här terrorbalansen och skapa förståelse för att frihandeln ärviktig. Vissa länder och ländergrupperingar utgör stormakter pådet ekonomiska området. möttes t. ex. ledarna för de sju storavästliga nationerna i . Deras ekonomiska potential kan uttryckas påföljande sätt. Dessa sju länder- , , , ,, och - svarar för hälften av världshandeln och förfyra femtedelar av industriländernas samlade produktion. Risken för att i-länderna vill införa skyddande åtgärderpå handelns område är stor. På vissa sektorer är dessa redan verklighet. EG:skrisplan för stålindustrin och olika åtgärder som vidtagits som en följd avJapans framgångsrika bilexport är exempel på detta. Kortsiktigt kan sådanaåtgärder, vare sig de vidtas ensidigt eller bilateralt, ge resultat. Än sålänge förekommer de i relativt ringa omfattning, och riskerna för en bilateralismi handeln mellan västvärlden och är måhända än så länge små. Men skulleden här typen av överenskommelser sprida sig skulle det bli dyrt förvärldsekonomin, och särskilt dyrt skulle det bli för ett land som , somär så beroende av handel och export. Det finns också tendenser till att internationellafrågor på handelns område får sin lösning utanför traditionella fora. Världensekonomiska stormakter - , och EG - möts utan insyn från andra för attdiskutera ekonomiska problem.. Resultaten av den här typen av trilateralaöverläggningar kan i hög grad komma att påverka länder som . Men det ärjust därför som och andra länder utanför stormakterna har en så viktigroll att spela i internationella organisationer. För del tillmäter vi det arbete som bedrivs iinternationella fora när det gäller ekonomi och handel, främst i och ,stor vikt. Det är av utomordentligt stor betydelse för ett litet land somSverige att kunna delta i arbetet med att utforma reglerna för deninternationella handeln. Om detta arbete huvudsakligen bedrivs i deinternationella organisationer där är representerat är våraförutsättningar att påverka besluten större. Toppmöten i en sluten krets kan minska intresset för det arbetesom bedrivs i de öppna, etablerade institutionerna. Det finns de som hävdar att sammankomster som den i mellanstormakterna i ökad utsträckning kan komma att bli formaliserade. För att kunnamöta de utmaningar som det multilaterala handelssystemet här står inför är detenligt min uppfattning utomordentligt viktigt att de institutioner sometablerats för att diskutera handelsfrågor, i första hand och , fårallt stöd de behöver. Självfallet har de stora handelsmakterna - , EG ochJapan -möjligheter att fritt föra diskussioner sinsemellan. Men om beslut avstor räckvidd om handelspolitiska åtgärder fattas i sådana fora, kan detframkalla en misstro mot de internationella organ som är öppna för alla länder.Därmed kan förtroendet för de organisationerna och för det internationellaregelsystem som dessa organisationer står för undergrävas, och på så sätt kanmöjligheterna att finna lösningar på de problem som finns på världshandelnsområde komma att försämras. Kortsiktiga intressen ser hoten i frihandelnsskepnad. Protektionismen har ofta tillgripits i tider av ekonomisk stagnation.Förespråkare för protektionismen pekar på det stora beroende som frihandeln harskapat. Frihandeln har, menar man, delvis varit till nackdel för den socialautvecklingen. Frihandeln ställs på det sättet i motsats till grundläggandeliberala värden, och kritikernas slutsats blir att frihandeln mera är enteoretisk vision. Den översikt jag här har lämnat visar att den svenskaregeringen inte delar den uppfattningen. Vi ser med allvar på de tendenser tillökad protektionism som har brett ut sig på vissa håll i världen. Med deutgångspunkter som vi har i - ett land som är exceptionellt beroende avvärldshandeln - är det regeringens uppgift att med alla tillgängliga medelmotverka protektionismen och värna om frihandeln. 52IRIS ():