prot · G5098 · 1981-12-31 00:00:00 — Jag skall be att få ta upp någraverklighetsnära problem: nedläggningar, friställningar, korttidsvecka,permitteringar- stående rubriker i dagstidningarna numera. Och hur skall detdå bli i det svenska samhället? Arbetssituationen i är nu värre ännågonsin. varslade 46 företag omdriftinskränkningar. 1119 arbetstagare berörs. Varslen gäller uppsägning av250 personer, permittering av 396 och förkortad arbetsvecka för 473. Det är 28fler företag, och varslen berör 713 fler personer än . 6 000 arbetslösa slåss om 342 lediga jobb, det är 14arbetslösa på varje ledig plats. Kvinnorna och ungdomarna är värst utsatta.Länsarbetsdirektören säger att det är den värsta situation han upplevt undersina på posten. Dessa siffror är på intet sätt överraskande. Denpassivitet som präglat regeringen har satt sina spår. Jag har plockat fram regeringsdeklarationen närden borgerliga regeringen trädde till. Där står att läsa beträffande sysselsättningen: "Regeringen skall föra en politik för sysselsättningoch boende i alla delar av landet." Men det har då inte gällt . I regeringsdeklarationen som lades fram den 22 maj 1981sägs: "Regeringen ser som sin huvuduppgift att bekämpa arbetslösheten.Att skapa regional balans och arbetstillfällen i alla delar av landet ärdessutom ett viktigtfördelningspolitiskt mål ." Men det har vi inte märkt något av i I den senaste regeringsdeklarationen, som lades fram nuden , konstaterar regeringen att sysselsättningen i i internationelltperspektiv är mycket hög. Jag tolkar den versionen så, att regeringen givit uppmålsättningen om regional balans eller politik för sysselsättning och boende ialla delar av landet. Att arbetet och dess villkor formar en väsentlig del avmänniskans liv är helt klart. Arbetet är ett medel för att skapa en godmateriell försörjning. Arbetets villkor bestämmer många fundamentala villkorför individen. Materiella omständigheter, hälsa, fritidsmöjligheter,delaktighet i politiskt och fackligt arbete, familje- och bostadsförhållanden,alla dessa faktorer är i varierande grad förbundna med de villkor som råder iarbetslivet. Arbetslösheten kan omvänt leda till minskad självkänslaoch till en försämrad ekonomisk situation. Även för samhället som helhet ärindividens deltagande i arbetslivet av avgörande betydelse. I ett samhälle somaccepterar arbetslöshet uppstår stora materiella och sociala klyftor medisolering och främlingskap. Utslagningen blir märkbar. De sociala följdernakommer vi att få vidkännas . I flera motioner har vi socialdemokrater frånGävleborgs län påtalat vår oro för den vikande sysselsättning som länet underflera år brottats med. Vi har påtalat de otillräckliga statliga insatserna föratt klara länets sysselsättning. Vi har påtalat att den statiigasysselsättningen skulle behöva öka med 2 000 arbetstillfällen för att komma inivå med det som är normalt för riket. Vi har påtalat att länet är det enda avNorrlands- och skogslänen där staten inte har gått in med speciella insatser iform av regionala investment- och utvecklingsbolag, och vi har påtalat den lågaandelen sysselsatta inom statliga verk. har framhållit att nyastatliga verksamheter bara undantagsvis bör lokaliseras till Stockholmsområdet.Det är bl. a. av den anledningen vi socialdemokrater från vill ståfast vid bedömningen att bör förläggas till . En avmotiveringarna är att har många energikrävande industrier, t.ex. Korsnäs-Marma, , , SKF och . betraktas emellertid inte alltid som ettNorrlandslän. Även om problemen har samma karaktär här som i i övrigt,så är stödinsatserna markant lägre. Det kan gälla regionalpolitiska insatsersom skatteutjämningsbidrag och prisstöd. Och vi står fortfarande utanförNorrlandsfonden. För denframtida utvecklingen i länet är det viktigt att man gör klart för sig attde s. k. Norrlandsproblemen i stor utsträckning finns i ochlåter detta få slå igenom även på åtgärdssidan. Länetsglesbygdskommuner har fått vidkännas förlust av utbildad arbetskraft, somsugits upp av de större orterna när sysselsättningen sviktat på de mindre. Ettslopande av gällande bestämmelse att flyttningsbidrag ges endast till s. k.ombytessökande, som flyttar från orter med vikande sysselsättning, skulle ökamöjligheterna till anställning av arbetssökande som av olika skäl är lokaltbundna. Det skulle också främja en positiv rörlighet på arbetsmarknaden ochsamtidigt ge ekonomisk kompensation åt alla som måste byta bostadsort vidarbetsbyte. Vi förväntar oss att verkligen blir positivt ihågkommeti den av regeringen aviserade propositionen om den framtida regionalpolitiken. 53 (): har den sociala tryggheten stått i centrum församhällsarbetet i landet och blivit föremål för omfattande reformer ochframsteg. Det har gällt insatser för gamla, för barn, för sjuka och framförallt för personer med handikapp. 1 stor utsträckning har det handlat omekonomisk omfördelning och om samhällets ansvar för människornas trygghet. Försocialdemokratin är det viktigt att gå vidare på den inslagna vägen och hållafast vid de tidigare målen. Vår strävan måste vara att göra tillvaron alltbättre för alla dem som är beroende av samhällets insatser för att kunna formaett fritt liv utan att behöva ängslas för morgondagen. Närdet gäller socialpolitiska och ekonomiska insatser för de enskilda människornabehöver ingen tveka om var socialdemokratin står. Våra löften till utsattagrupper ligger fast, trots att samhällsekonomin befinner sig i kris. Sohdaritetoch rättvisa är aldrig så viktiga som i svåra tider. Genomolika åtstramningspaket visar den borgerliga regeringen sin inställning tillpensionärernas och de handikappades villkor. Beslutet urholkar enligtriksförsäkringsverkets beräkningar pension, handikappersättningar ochvårdbidrag och . Lägger man därtilländring av indexreglerna i det nuvarande krispaketet, innebär det på längresikt en ganska betydande minskning av dessa förmåner. Enbart viasocialförsäkringar skall regeringen enligt det nuvarande förslaget spara 1,8miljarder. Således får handikappade, pensionärer och sjuka betala merparten iåtstramningspaketet. Man säger också att kommunerna skall begränsa sin tillväxttill , vilket får till konsekvens en begränsning av den ' offentliga sektornmed bl. a. färdtjänst, hemhjälp och övrig social service. Regeringenspolitik innebär också mindre resurser till arbetsvärd och elevassistenter,vilket försvårar rehabiliteringen. Förslaget om självrisk inom sjukförsäkringenkommer att göra det svårare för handikappade att komma ut pä arbetsmarknaden.Sänkningen av driftbidraget till Samhällsföretag från till betyderatt Samhällsföretag måste slå av på ambitionerna att 10 protokoll 1981/82:7-8 sysselsätta fler svårthandikappade personer och ställa upp med arbetsbiträden åt dem. Listan påreformer som man nu drar in på kan göras lång. Dethar alltså skett en kursändring, som jag ser det, när det gäller samhälletssocialpolitiska strävanden. Den borgerliga regeringen drar sig inte för attskära ned på det sociala trygghetssystemet, som garanterar enskilda människorsfrihet och trygghet. Många av åtgärderna i sparplanerna är direkt inriktade påinskränkningar av de rättigheter som svensk handikapprörelse i samarbete medprogressiva politiska krafter har åstadkommit. Regeringen lever därmed dåligtupp till mål om att lägga fram förslag, som innebär ökaddelaktighet och jämlikhet för handikappade personer. Ocksåhandikapprörelsen drabbas av neddragningar. Statsbidragets uppräkning med 3 %täcker inte på långa vägar pris- och lönehöjningarna till följd av den århgainflationstakten på . Dennaminskning av statsbidraget innebär att en mycket viktig läger- ochskollovsverksamhet måste läggas ned för många handikappade ungdomar. Det ärbara ett exempel. Många av dem får nu stanna hemma under skolloven, medankompisarna kan fara ut i naturen eller upp till fjällen. Det är alltså enkonsekvens av det minskade statsbidraget till handikapprörelsens verksamhet.Regeringens ovilja att ta ett ekonomiskt ansvar för handikappades rekreationmedför också att denna möjlighet mycket snart kommer att försvinna. Det är etthårt slag för många handikappade, som då får stanna hemma i en isoleradtillvaro. Regeringenshandlande är verkligen förvånande. Man har inget politiskt mandat att angripadet sociala trygghetssystemet på det sätt som sker. Inför valet ställdeman från borgerligt håll ut mycket långtgående löften om värdesäkring avpensioner och ersättningar. Dessa löften har man sprungit ifrån. I valrörelsen1979 sade man inte något om det angrepp man nu riktar mot pensionärer, sjukaoch handikappade. försöker borgerliga företrädare vilseledaallmänheten med tal om att de åtgärder som sätts in skall skydda utsattagrupper. Vadsom nu sker i.fråga om pensioner, handikappersättning, vårdnadsbidrag,hemhjälp, färdtjänst m. m., görs enligt borgerUga debattörer för att skyddautsatta grupper. Men det resonemanget är något svårsmält. Det pågår ettdubbelspel som definitivt inte gagnar den politiska debatten eller alla demänniskor som berörs. Givetvis kommer de socialpolitiska frågorna ochsparpaketen att bli huvudpunkter i nästa års valrörelse. StatsrådetKarin Ahrland, som enligt talarhstan skall delta i debatten, har på folkpartimöteni landet betecknat vår kritik mot regeringens handlande som oärlig och osann.Jag vill slå fast att kritiken är riktig och fullt berättigad. Många människorär oroade, och det är deras oro vi för fram på olika saft. StatsrådetAhrland kan inte förneka att regeringen riktar angrepp mot förmåner som ärbetydelsefulla för många människor. Det gäller service, boende, färdtjänst ochutbildning. Indragningar på dessa områden drabbar många människor och kommer påsikt att drabba ännu fler. har vidare vid tvåolika tillfällen framfört att kritiken inte gagnar de handikappade. Jag förståratt det är sagt i syfte att tysta debatten. Liknande försök gjorde ju OlaUllsten i sitt Visbytal, där han betecknade folkrörelserna och därmed ocksåhandikapprörelsen som kravmaskiner. Jäg måste säga att det uttalandet varklumpigt och väldigt oförskämt. Det är oroande när politiker reagerar mot handikappade,pensionärer och långtidssjuka, då dessa ställer krav på samhällets solidaritet.Ola och övriga inom regeringen borde ju veta att svenska folkrörelseroch handikapprörelsen inte är några kravmaskiner utan progressiva krafter, somvill utveckla ett samhälle där människor kan känna trygghet och tillförsikt. Med hänsyn till att många handikappade inte på långt näruppnått jämlikhet med andra i samhället har de rätt att ställa krav på ökadeinsatser från samhällets sida, nu och . Regeringens företrädare kan inte leva i ovisshet om destarka reaktioner som regeringens handlande skapar ute i landet. Mångamänniskor, främst personer med svåra handikapp, känner oro för framtiden. Manvet inte vad som kommer i nästa sparplan, där regeringen skall dra in 8miljarder, och i nästa sparplan igen. Redan nu drabbas många hårt. Och hurskall det bli sedan? Det undrar många. Man måste förstå att försämrar manviktiga reformer, urholkar man förmåner och ersättningar, då beskär man ocksåfriheten för enskilda människor, som är i mycket stort behov av samhällets stödoch tjänster. Såvitt jag förstår blir begreppet frihet en slogan i nästaårs valrörelse och i den politiska debatten. Det innebär att man vill vidgafriheten för somliga medan man beskär den för andra. Är det meningen med denpolitiska debatten, då måste jag beklaga utvecklingen. Regeringens väg att leda landet ut ur den ekonomiskakrisen är felaktig, som jag ser det. Det förvånar mig att rnan valt dennuvarande linjen. Givetvis måste man angripa de ekonomiska problemen i landet.Men obalansen i ekonomin måste av med hänsyn till människornasekonomiska bärkraft. Det sker definitivt inte genom dagens politiska handlande,där man begär mest av utsatta grupper ochav dem som har det sämst ställt. Regeringens uppläggning skapar motsättningar i landet. Istället bör man eftersträva stor enighet kring de åtgärder som behövs för attåterställa landets ekonomiska hälsa. Det förutsätter att man mycket bestämthåller fast vid de sociala mål som har varit vägledande under många decenniersreformarbete och som leder till att enskilda människor kan känna trygghet ilivets olika skeden. 54NILS CARLSHAMRE (m): Jag vill ogärna gräla med just svensk handikappolitik. Minst av allt vill jag beteckna hans kritik somoärlig. Jag vet att är en ärlig man, som mycket ärligt arbetardirekt med problemen ute på fältet. På ett par punkter är det kanske ändåfrestande att något litet nyansera den bild han ger. Det ärriktigt att pensionärerna har fått vidkännas en viss minskning i förbättringen av sina förhållanden under de senaste åren.Men det är också riktigt - som statsministern framhöll - att desämst ställda pensionärerna har hållits undan från den processen. Och BörjeNilsson vet lika bra som jag att bland dessa sämst ställda pensionärer, sominte har några nämnvärda andra inkomster än pensionen, befinner sig framförallt huvuddelen av landets handikappade pensionärer. Det är alltså inte riktigtatt säga att just den gruppen skulle ha drabbats av någon särskilt svåråtstramning på denna punkt. Det är heller knappast, , rätt att säga atthandikapporganisationerna skulle ha blivit särskilt förföljda. Om jag minnssiffrorna rätt är statsanslaget till handikapporganisationerna tre och enhalv gånger större än vad det var i den sista budget som den socialdemokratiskaregeringen hade ansvaret för, och det är väsentligt mer än vad inflationen harbetytt . En annan sak är att det kanske inte räcker till. Jag tror, herr talman, att det är nyttigt att försöka seså positivt som möjligt på varje situation som vi tvingas att ta itu med. Detär alldeles uppenbart att vi inte kan se fram emot några nyastora kostnadskrävande reformer. Men jag tror att man, om man vill se t. o. m.en så olustig situation litet positivt, kan konstatera att vi då och då behöveren paus i reformerandet för att se över vad vi redan har gjort, för att slipaav i kanter som skaver och för att, som det så vackert heter, utvärdera ochförbättra inom de ramar där vi rör oss. Det finns mycket att göra. Om manutnyttjar den tid då man inte är fullt upptagen med att konstruera nya systemför att distribuera pengar, kan man få ut mycket positivt av . För mycket stora grupper handikappade i ärdet inte den personliga ekonomin som är det stora problemet. Det har varit såen gång, och vi kan alltjämt visa att handikappade har lägre inkomster än folki allmänhet. Det är riktigt - de tigger under. Men det betyder inte att allahandikappade har lägre inkomster än alla andra - långt därifrån. T. ex. när detgäller en hushållstyp som i blir allt vanligare - tvåsammanlevande handikappade, gifta eller samboende, ofta unga förtidspensionärer-ärdet faktiskt inte pengarna som är problemet. I ett sådant hushåll har man inkomst som i jämförelse med inkomster från vanligt skattepliktigtförvärvsarbete motsvarar arbetsinkomster på . Det är inte särskilt många fullarbetande svenskar som når upp till debeloppen. Men det vore mig långt fjärran att säga att dessa människor har detbra, alls icke. Deras problem beror emellertid inte i första hand på brist påpengar utan på att det de allra bäst behöver och mest efterfrågar inte finnsatt köpa för pengar. Och det är ett mycket svårare problem. Jag tror, herr talman, att vi har goda möjligheter attanvända till att ge något mer än bara pengar. Pengar är bra.Jag kritiserar inte att vi under en lång följd av år - skall visäga sedan början eller mitten av - har raskt förbättrat deekonomiska förhållandena för de människor vi nu talar om. Det är bra. Men detär inte allt. Vi har ju i viss utsträckning med pengar köpt oss fria frånmycket svårare tider. Vi har hört redan en gång i dagnämnas att de totala utgifterna för handikappändamål är 14 000 milj. kr. underdet budgetår som vi är inne i och att det har varit en mycket avsevärd ökningpå de senaste fyra fem åren. Visst är det så. Men bilden blir delvis en annanom vi nämner att nästan exakt hälften av dessa 14 000 miljoner, dvs. 7 000miljoner, går till förtidspensioner. Det är en mycket hög summa. De 7 000miljonerna är enligt min mening i betydande utsträckning onödiga pengar. Jag skulle vilja skicka med ett tips till regeringen lägger fram ett program för att på fem eller åtminstonehalvera beloppet i fråga. Om vi kunde nöja oss med 3,5miljarder i förtidspensioner, skulle det vara ett stort handikappolitisktframsteg. Jag menar självfallet inte - om nu misstänker det - attvi skall börja skära ner pensionsbeloppet till hälften, alls icke. Inte hellermenar jag att vi skall ta bort pensionen från någon som behöver den. Tvärtom har jag varit sysselsatt med attförsöka upprätthålla förtidspensionens anseende som en i många fall alldelesutomordentlig och omistlig stödform. Jag har brukat säga att det voreolyckligt, om vi lyckades få en stämpel av ovärdighet över förtidspensionen-det skall vi till varje pris undvika. Men vet vi att vi har ibland oss tusen ochåter tusen förtidspensionärer som aldrig borde ha varit förtidspensionärer. Mansitter ute i våra försäkringskassor och pensionerar den ena efter den andra.Alltför många går direkt från barnbidraget till förtidspensionen. Alltför mångahamnar i förtidspensionssituationen i vad som borde vara deras bästa ålder. Vi vet att när man väl en gång har hamnat i dennasituation sitter man så att säga i pärmen för färdigbehandlade ärenden. Men detär inte ens riktigt lagligt - man är faktiskt skyldig att följa sådana härärenden. Det är inte meningen att den som får förtidspension skall förbliförtidspensionär i hela sitt liv. Förtidspension kan vara den helt rätta åtgärden i ettgivet ögonblick. Väldigt ofta är det så med människor som har svåra problem -fysiska eller psykiska handikapp eller missbruksproblem - att det över huvudtaget inte går att diskutera någon annan form av hjälp, någon form avrehabilitering, innan det först har ordnats med en försörjning som äracceptabel, både ekonomiskt, så att den är tillräckligt riklig, och socialt, såatt man kan känna sig nöjd med den - det kan vara mycket viktigt. Men man fårinte ge upp i och med detta. hade jag tillfälle att titta på enmycket kvalificerad rehabiliteringskurs. Den hölls förresten i i AMSregi. Man hade plockat ihop femton utomordentligt gravt handikappade ungdomarfrån olika håll i landet för att ge dem en mycket kvalificeradyrkesutbildning. Det var en dyr och fin kurs. Tyvärr avbröts den litet förtidigt. Arrangörerna tyckte nog att de hade gjort en fin insats, för av defemton -som man alltså hade plockat från vårdhem och sjukhem, där de satt ochinte gjorde någonting- var det faktiskt nio som kunde föras uti arbete, de flesta i , skyddat arbete men någon på öppna marknaden. Sedan ner kursen, eftersom det var för få kvar för att motivera en fortsattinsats. Men jag kan inte hjälpa, att när jag får upplysningen attav 15 har man lyckats få ut nio i arbetslivet, så är min första fråga: Hur gickdet med de sex? Jag tycker egentligen det är den viktigaste frågan. De sex somvar kvar - vad hände med dem? Gick de tillbaka till sina sjukhem eller i någotfall ålderdomshem och satt där som om ingenting hade hänt? Jag vet inte. Jaghar försökt få reda på det, men jag har inte lyckats. Men jag vet att de intekom ut i arbetslivet den väg som vi hade hoppats. Jag vet emellertid också attnågra av dem - kanske allesammans, vem vet - kunde ha gjort det. Vi är bra på handikappolitik i . I många avseendenär vi utan minsta tvivel främst i världen. Jag hade tillfälle i förra veckanatt delta i ett internationellt handikappsymposium i , där man bl. a.redogjorde för informationsinsatser om och till handikappade. Det gälldeegentligen ett arbete som pågår inom EG, den europeiska gemenskapen. Det var en engelsman som var föredragande och expert iärendet. Han gick igenom land för land och redovisade hur långt man kommit ihela EG-området. Och så lade han till ett enda land därutöver, , medrnotiveringen att även om inte hör till EG så går det i de härsammanhangen inte att komma förbi . Det kan vi vara glada för. Visst är det sant att vi i fnånga avsnitt hunnit mycketlångt. Men vi har inte hunnit längst på alla områden. Och jag har på densenaste tiden blivit mer och mer övertygad om att just när det gällerrehabilitering, undervisning, utbildning, är vi långt ifrån längst framme. Man kan hitta många länder, både i och annorstädes,som har kommit längre än . Varför tar jag upp just den sidan av saken? Jo, därför attdetta hör till de områden - det är kanske det viktigaste området i detavseendet - där jag är alldeles övertygad om att vi även i då vi alla,om vi är uppriktiga, måste medge att det inte finns några nya mängder avmiljarder att ösa in, kan göra utomordentligt viktiga insatser. 7 miljarderkronor för förtidspension räcker till väldigt mycket rehabilitering. Det skulleinte förvåna mig ett dugg, om man som jag säger skulle kunna halvera detbeloppet genom rehabiliteringsinsatser och ändå ha en slant över som besparingi statskassan - och det skulle i så fall inte vara något fel, för det ärväldigt mycket pengar, och de är felaktigt placerade. Det finns många andra avsnitt på det här området, som mankunde se över och göra någonting åt. Vi har t. ex. aldrig riktigt lyckats taitu med det problem som ligger i att olika handikappgrupper har sinsemellanmotstridiga intressen. De måste ha det, och det kan vara t. o. m. oförenligaintressen. För att ta någonting mycket enkelt, så är det en självklarhet attden som sitter i en rullstol hatar trottoarkanter och vill om möjligt ha bortdem allihop. Men det är lika självklart att den som är blind och känner sigfram med en vit käpp till varje pris vill ha rejäla trottoarkanter, som manverkligen kan känna. Vi skall inte moralisera och tycka att man lägger stenar ivägen för varandra. rätt.Det skulle säkert gå att finna någon teknisk lösning på problemet, om man hadetillräckligt mycket pengar och tillräckhgt mycket begåvning. Men vad vi kangöra, det är att mycket allvarligare än vi har gjort gå in i de småfingen och den vägen försöka komma så långt vi kan. Viär med rätta stolta över vår hjälpmedelshantering. Vi har ett näst intillvärldsunikt system, som är bra och som ingen vill mista. Men visst har det sinakantigheter och svårigheter. Jag väntar med spänning på resultatet av arbetet iden s. k. bilstödskommittén. Vi måste kunna komma förbi det problem som liggeri att för att en handikappad skall kunna få hjälp till en bil, så måste han haarbete - han kan också vara i yrkesutbildning, men i stort sätt gäller att hanskall ha arbete och inkomst för att kunna få en bil. Men har han det, så fårhan i alla fall ingen bil, för då faller han för inkomstprövningsreglerna. Istort sett är det här ett av de få anslag i vår budget där det blir pengaröver, för AMS kan inte göra av med de pengar man har för detta därför attreglerna är sådana. Det är kantigt och dumt. Inte skall det behöva vara på detsättet. Vihar det förhållandet att det är så väldigt svårt att få fram de små, enklatingen. Begär man av oss att skaffa en sofistikerad och invecklad elektroniskapparat - räknemaskiner som pratar och kan sitta på ett band på armen ochsådant-så nog kan vi fixa det. Men en enkel grej som kan hjälpa en människa meden hand att dra på sig strumpan är det väldigt svårt att få fram. Sådana enklasaker borde rimligen vara billigare. Eftersom behovet av dem kanske är ännustörre än behovet av de mycket krångliga och sofistikerade hjälpmedlen, voredet väl, om vi kunde förmå oss till att i när vi vet att resurserna ärbegränsade försöka sätta in inte bara de resurser vi ändå har, utan också vårtverkliga intresse och vår verkliga iver för att få fram dem. Jag skall inte fortsätta längre. Jag har egentligen bara velat säga,att det olyckligaste som kan hända handikappade och andra som verkligen - somBörje sade - behöver samhällets stöd, det är att vi resignerar ochsäger att vi för ögonblicket saknar miljarder. Då kan vi ingenting göra. 55 (): Debatten har helt naturligt främst handlat om denekonomiska politiken.