prot · G50970 · 1981-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1981/82:70 1 § Justerades protokollet för den 26januari. 2 § Föredrogs och hänvisadesProposition 1981/82:98till trafikutskottet 3 § Föredrogs betänkande 1981/82:15Tilläggsbudget I till statsbudgeten för /82 1981/82:27 Ändrade avdragsregler för vissa förskottsräntor Vad utskotten hemstäHt bifölls. 4 § Allmänpolitisk debatt 1 (): Det känns starkt frestande att inleda denna debatt med attframhålla att befinner sig i utförsbacken. Det gäller vår ekonomi, ochdet gäller även andra områden. Skillnaden är att åker man skidor, kommer manlyckligt ner, kanske. Går det utför i ekonomin, hamnar man förr eller senareofrånkomligen i diket. Jag läste en tidningsintervju medstatsministern. Intervjun handlade om regeringens ekonomiska polifik. Regeringens politik hade varit framgångsrik och modig,förklarade statsministern. Jag beratt få gratulera till framgångarna. Under tid, med borgerlig majoritet iriksdagen, har priserna stigit med . En liter mjölk kostade 1976 1:57kr. har vårautlandsaffärer gått med stora underskott. Den svenska statens utlandsskuld harvuxit från ingenting till 60 000 milj. kr. - de borgerliga regeringarna harskuldsatt oss med . per förvärvsarbetande svensk. har statsfinanserna raserats. Statsskuldenhar mer än fyrdubblats, industriinvesteringarna sjunkit och tillväxteni ekonomin varit usel. Hade vi bara haft samma tillväxt som under densocialdemokratiska regeringen , hade vi nu haft 60miljarder mer att röra oss med - en helt avgörande skillnad. Flera år kunde man ändå hålla uppe sysselsättningen. Mennu ökar arbetslösheten snabbt. 1981 var arbetslösheten högre än något tidigareår i den moderna arbetslöshetsstatistiken, 108 000 personer i genomsnitt. Ochnu blir det värre. I ett län som är arbetslösheten . Det går allt fler arbetssökande - jag tror att antalet ärtio - på varje ledigt jobb. 50 000 ungdomar är arbetslösa. är belåten med resultatet av sinaansträngningar. Jag tror knappast att belåtenheten delas av människor i gemen,möjligen av dem som gjort stora förtjänster på den borgerliga politiken -fastighetsspekulanter, stora aktieägare och stora skogsägare. Men den delasicke av den stora majoriteten av arbetare och tjänstemän som fått se sinrealinkomst minska, icke av alla de barnfamiljer som blivit hårt pressade avhöjda matpriser och höjda hyror och sannerligen inte av alla arbetslösaungdomar, liksom inte heller av alla de regioner som pressas av arbetslöshet. Det har inte blivit bättre i under deborgerliga regeringarnas tid. Det har blivit sämre. Den borgerliga majoriteten i riksdag - hur den änhar formerat sig i regeringsställning - har inte förmått ge landet en politiskledning. Det är en orimlighet att styra i strid med halvafolket. Detta är en annan viktig slutsats av i svenskpolifik. Jag är beredd att hålla med dem som hävdade att det var enhistorisk nödvändighet för de borgerliga att efter valsegern 1976 bilda enborgerlig trepartiregering. Till detta var de bundna genom egna utfästelser ochgenom väljarnas förväntningar. Men jag tror att väldigt många är beredda att hålla medmig när jag konstaterar att den andra borgerliga trepartiregeringen varett historiskt misstag. Redan den första mandatperioden hade visat vad enborgerlig blockpolitik innebär. Den andra mandatperioden har med all önskvärdtydlighet demonstrerat vilka allvarliga följder en sådan politik får. Den nuframlagda budgeten och finansplanen innehåller bevisen för detta. På vad sätt hänger då oordningen i samman med denborgerliga blockpolitiken? Det har för det första att göra med politikens förankring.Den borgeriiga blockpolitiken har utformats som en köpslagan mellan moderater,center och . När kompromisserna väl har träffats, har man ängsligtbevakat det som uppnåtts, och man har infe givit utrymme för hänsynstagandetill andras meningar och andra intressen. Man har inte ens velat ge utrymme för en diskussion av deegna förslagen. "Här diskuterar vi inte - här voterar vi", är detmest beryktade uttrycket för denna blockpolitikens innersta väsen. Dennainställning är en förolämpning, inte i första hand mot oss som här i riksdagenhar att granska vad den borgerliga majoriteten har för sig, utan mot alla demedborgare vilkas ekonomiska och sociala förhållanden direkt berörs av den fördapolitiken. Denna hantering har skapat en känsla hos stora delar avdet svenska folket av att vara ställda utanför. Därmed har tilltron tillstatsmakterna, till regering och riksdag, undergrävts. Det är en allvarligkonsekvens av den borgerliga blockpolitiken. En ytterligare dimension gäller, för det andra, politikensinriktning. I denna köpslagan mellan moderater, center och är dethögern som i praktiskt taget alla frågor har tagit hem spelet. Dethar man gjort genom en kombination av skicklighet och fräckhet. Låt mig gärnage det erkännandet. Allt fler medborgare konstaterar att politiken inte ärutformad för att tillvarata hela folkets intresse, utan för att gynna vissagrupper, som har lyckats skaffa sig ett särskilt stort inflytande på deborgeriiga partierna. Det är de besuttna och redan tidigare privilegierade somhar gjort vinsterna - de enda vinsterna - på den borgerliga politiken. Därmed har legitimiteten i den förda politiken undan förundan försvagats. Det innebär att man inte kan räkna med att det som riksdagenbeslutar skall bli bestående inslag i det ekonomiska och sociala livet. Detskapar oklarhet om framtiden och försvårar möjligheterna till en långsiktigplanering både för företag och för hushåll. För det tredjehandlar det om politikens resultat. Några av dessa mycket dåliga resultat har jag nyssredovisat. Det var naturligtvis inte er avsikt. Ni hade så goda ambitioner ochgav så stora löften, om 400 000 nya jobb, sänkta skatter, . ivårdnadsbidrag, ingen kärnkraft och allt det andra. Men med facit i handen kanvi nu konstatera att den borgerliga regeringen mycket snabbt tappade kontrollenöver statsfinanserna, med för landet förödande resultat. Utgifterna stegsnabbare än någonsin, men inkomsterna stagnerade och sjönk, och då måste det jubli oerhörda underskott. Vi kan också med facit i handen konstatera att deborgerliga regeringarna i nästan varje läge bedrivit en felaktig ekonomiskpolitik. Ni har stimulerat konjunkturen när ni borde ha hållit igen, bromsatnär ni borde ha hållit uppe efterfrågan. Vi har i vår motion visat hur med nästan sömngångaraktigsäkerhet man har drivit en felaktig politik. , när man borde ha bromsat,då spädde man på konjunkturen inför valet. , när lågkonjunkturen justbröt igenom, då stramade man åt. Det hade nästan varit bättre om man inte hadegjort någonting alls mot konjunkturen. Mycket avdessa felbeslut har att göra med en ofruktbar blockpolitik och ständiga inbördes strider. Och när ni kunde enas, så var det i allt väsentligthögerns recept som ni skrev ut. Det var nedskärningarnas och pessimismens vägsom ni slog in på. Det var föreställningen att folket måste få det sämre föratt näringslivet skulle få det bättre. Men ju mer ni har försämrat för folket,desto sämre har det gått för näringslivet. Vanligt folk får ständigt höra att de måste görauppoffringar för landets skull - det har de fått höra från alla borgerligaparfier - och det är de säkert beredda fill. Men när dessa uppoffringar baraleder till nya krav på uppoffringar, som de' välbeställda får särskildaförmåner, då drabbar det tilltron till landets ledning. Låt mig därför än en gång understryka att det är enorimlighet att styra i strid med halva folket. Blockpolitiken, vare sigden bedrivs i regeringen eller direkt i , har skadat tilltron tillstatsmakterna. Den har medverkat till en inriktning av politiken som mycketstora grupper av medborgare uppfattar som djupt orättvis. Den har försattlandet i en utomordentligt allvarlig ekonomisk och social situation. Den fråga man mot denna bakgrund har rätt att ställa tillde borgerliga partierna är denna: Hur skall ni ändra er politik så att vi pånytt kan få ordning och reda i ? Den hittillsvarande politiken harmisslyckats -det vet vi. Hur skall ni ändra er politik för att åter få Sverigepå fötter? Finansplanen ger inte något svar på den frågan. Den är istort sett ett viljelöst och slappt dokument - dessutom ganska teknokratiskt.Frorhma förhoppningar blandas med allmänna förmaningar. Den ger inte besked omhur man tänker sig att få landet på fötter igen. Regeringen söker dölja denväxande arbetslösheten och det sjunkande sparandet så gott det går. För osssocialdemokrater är sparandet liktydigt med att sätta undan för att bygga förframtiden, och det gjorde vi . För de borgerliga partierna tyckssparandet betyda nedskärningar och social nedrustning. Jag sade i september1980 att sannolikt blir den första socialminister som signeraren begynnande social nedrustning. Det har besannats. står försämringen av sjukförsäkringen främst iblickpunkten. Regeringen vill tydligen införa tre vid sjukdom.Det betyder att man i det svenska samhället vill återinföra en gammalklassgräns, som vi trodde hörde till det förflutna. Länge var det ju så atttjänstemännen på kontoret hade sjuklön, medan arbetarna ute i verkstaden intefick någon ersättning alls under när de var sjuka. Det fannsingen rimlig förklaring till denna skillnad i den sociala behandlingen av människor.En erfaren verkstadsarbetare i tungt, hårt och slitsamt arbete och kanske enbit upp fick ingen ersättning. Men han kunde berätta att hans ungadotter, som hade fått jobb på kontoret, fick full sjuklön. Det fanns alltsåingen rimlig förklaring till att man behandlade människor olika på det sättet.När regeringen nu tycks vilja återinföra denna gamla skillnad, tyder detta påen stor brist på känsla för stämningar på den svenska arbetsmarknaden. Jagråder er att släppa dessa tankar möjligt. Moderaternafortsätter förtjusta och lägger till när det gäller social De kräver ytterligare försämringar avsjukförsäkringen. Det torde motsvara , även om de inte talar urskägget. De kräver försämringar av stödet till flerfamiljshus, något som förmånga årgångar skulle betyda hyreshöjningar på . De letar sigfram till nedskärningar av undervisningen för invandrarnas barn ochnedskärningar av hjälpen till de fattiga folken. Det är svagagrupper som är offer för besparingsnit. Jag vill verkligen starkt understryka att merän någon annan bär ansvaret för den grova vanskötseln av den svenska ekonomin,den vanskötsel som lett fram till dagens usla läge. Det finns en tendens tillatt försöker smita ifrån ansvaret och bara skylla ifrån sig genomatt säga: Det var de andra, dvs. mittenpartierna, som bar huvudansvaret för denekonomiska politiken. Först raserade de statsfinanserna, bl. a. genom attutdela orättvisa förmåner till de välbeställda. Därefter får de utrymme för attbegära nedskärningar främst för de sämre ställda. Det recept som framtonar urmoderaternas motion skulle ytterhgare försämra läget för ekonomi.Moderaterna kan sannerligen inte sätta landets ekonomi på fötter igen. Det har talats om en högervåg i industriländerna. I denegoismens snålblåst som följt i den ekonomiska krisens spår har högerkrafternaunder haft framgångar i en del länder. Det är alldeles klart. Debakomliggande idéerna är enkla och ålderstigna; Frigörmarknadskrafterna, och näringslivet kommer att blomstra! Sankskatterna för de bättre ställda, så kommer dessa att arbeta mer! stödet till och standarden för de sämre ställda, såkommer dessa att arbeta mer! Skär ner den offentliga sektorn - utom för försvaret - såfår det privata näringslivet mer folk att välja bland! Dessutom kan devälbeställda klara sin utbildning, sin sjukvård, sin bostad på egen hand. Destarka behöver ingen solidaritet. Kontrollerapenningmängden för att få bukt med inflationen! Dessa tankar har sedan draperats i ideologiska klädnaderav mer eller mindre pampig art. har de provats i verkligheten. Resultatet är i stortsett katastrofalt. Det är framför allt i de som man harprövat detta. Den s. k. monetarismen leder till skyhöga räntor och ettförkvävande av näringslivets utveckling. Den s. k. utbudsekonomin är i moderattappning bara en kuliss för att dölja stora skattesänkningar till de redanrika. Resultatet har i länder som och blivit kraftigt ökadarbetslöshet, vidgade sociala klyftor och låg tillväxt. vet vi alltså - vi har klara och entydiga belägg fördet - att det inte hjälper mot den ekonomiska krisen att de rika blir rikare,att de sämre ställda får det ännu sämre, att de arbetslösa blir ännu fler ochatt marknadskrafterna får härja fritt. Det hjälper inte mot krisen att släppaloss egoismen. Det blir ändå ingen fart på näringslivet. Det är fel att tro attfolket måste få det sämre för att näringslivet skall få det bättre. Därför kanman redan nu förutse att högervågen där den prövas kommer att brytas sönder motarbetslöshetsköerna, i slumkvarteren, inför de växande orättvisorna och deökade sociala klyftorna. Denna rekyl kommer säkert i sinom fid även att drabbahögern i . Det är synd att de s. k. mittenpartierna är så illa skrämdaav denna aggressiva höger, att de riskerar att bli bortsköljda av högervågeninnan den hunnit ebba ut. I högerns ideologiska tidskrift skriver man attfolkpartiet och är dömda att förbli små, . De har ännu intementalt anpassat sig till att vara småpartier, säger man. Deras"kontraktionsproblem" - vilket ord! -måste behandlas med respekt. Mendet är icke längre en fråga om några likaberättigade parter vid en eventuellborgerHg regeringsbildning. Jämbördiga parter, skriver , kansamverka. När styrkebalansen förloras blir det fråga om tolerans. Det är detdystra öde som förbereds åt mittenpartierna av den övermodiga högern. Socialdemokratin vill ge den ekonomiskapolitiken en helt ny inriktning. Vi måste sätta sysselsättniiig, expansion,investeringar, i förgrunden för intresset. Det blir svårt i ett land därekonomin är nedkörd, svårt sargad av borgerlig vanvård. Det kommer att ta tid,eftersom den allvarligaste konsekvensen av den borgerliga regeringsperioden ärnedgången i sparandet, till en tredjedel av vad som brukade vara normalt undersocialdemokratins tid. Ett lågt sparande betyder lägre standard och sämrevälfärd . Därför kommer vi länge att få lida av den borgerligaregeringspolitiken. Vi måste åter få fart på . Därför satsar visocialdemokrater på ett brett upplagt investeringsprogram. Det skulle kostastaten ca och totalt kunna leda till investeringar istorleksordningen . Programmet skulle kunna ge tiotusentalsnya jobb . Vi vinner på det här sättet två fördelar. Delsfår vi en stimulans av ekonomin på kort sikt, dels skapas förutsättningar för ökadproduktion och sysselsättning på genom att vi bygger ut våraproduktionsresurser, satsar på det produktiva sparandet. Investeringsprogrammet riktar framför allt in sig pååtgärder för energiförsörjning, transportsystem och byggande, och det innehållerockså en ökad satsning på teknisk forskning och utveckling. Pendeltågseländethär omkring visar inte minst vad försummelser när det gällerinvesteringar i transportkapacitet kan föra med sig. Bostadsbyggandet har sjunkit till en katastrofalt lågnivå, med följd att arbetslösheten stigit till rekordnivåer inom helabyggfacket. Men det är inte bara själva byggnadsindustrin som drabbas, utanockså industrier som levererar material till byggandet, trävaruindustrin,cementvaruindustrin, stålindustrin osv. Företagen och facken står fullkomligteniga i kravet på att sätta fart på byggandet. Så framlägger vi till behandling i riksdag storadelar av det socialdemokratiska krisprogram som antagits av socialdemokraternasoch LO:s kongresser och som är det enda genomtänkta program som finns för hurSverige kan föras ur den ekonomiska krisen, hur vi kan värna sysselsättning- Vi måste också trygga en långsiktig kapitalförsörjning påett sätt som står i överensstämmelse med demokratiska principer. I flertaletvästländer kan vi se hur vanliga människor får vidkännas sjunkande reallöneroch kännbara inskränkningar i den sociala tryggheten, som smartapenningförvaltare bygger upp förmögenheter i 100-miljonersklassen. Det är intebara en utmaning mot de idéer som vi företräder utan ett hot motsammanhållningen i vårt samhälle. Vi måste finna vägar att ge stora, bredagrupper av arbetare och tjänstemän delaktighet i såväl förmögenhetstillväxtensom inflytandet i vårt ekonomiska liv. Annars kommer de av goda skäl aldrig attacceptera den återhållsamhet i löneutvecklingen som alla tycks förutsätta somsjälvklar. Då finns risker för krav på inskränkningar i de fackliga och demokratiskafriheter som vi betraktar som självklara. För mig ter sig därför löntagarfonder som en förutsättningför att vi skall kunna lösa det moderna industrisamhällets problem och värnaden fulla sysselsättningen. Att gå emot löntagarfonder blir i verkligheten attgå emot den fulla sysselsättningen. Hotet mot vårt ekonomiska system är intelöntagarfonder, utan den vanvård av vår ekonomi som framför allt moderaternagivit så avskräckande exempel på. När det gäller konstruktionen av systemet håller vi emellertiden öppen attityd och fullföljer den utsträckta handens politik, som jag taladeom på vår partikongress. När man anser sig inte kunna bemöta vår ståndpunktutan att dra till med "tarvliga" argument för att övertygaanalfabeter, som SAF:s propagandister så ömsint uttrycker det, så visar detbara att vi står väldigt starka i sak. Vi socialdemokrater slår vakt om den sociala rättvisan. Vikan inte acceptera den fördelningspolitik som bedrivits och bedrivs av deborgerliga regeringarna. Därför kommer vi inte att acceptera den försämring avsjukförsäkringen och arbetslöshetsförsäkringen som de borgerliga partierna villgenomdriva. Vi anser också att det är viktigt att stå fast vid de löften somalla partier ställt ut till pensionärerna. Till det mest egendomliga som hänt under de senasteveckornas debatt hör beskyllningarna mot socialdemokratin för löftespolitik,framförda med anledning av att vi vill hålla våra löften. Vi lovar inga storareformer i våra förslag och inga stora skattesänkningar. Däremot anser vi attde utfästelser som gjorts inför valet skall hållas. Det gäller i särskilt höggrad frågan om värdebeständighet för pensionerna. Vi har sagt att gamla människor skall kunna lita påsocialdemokratin. Vi står vid vårt ord, vi gör allt för aft hålla våra löften.När man tar del av de ursinniga borgerliga angreppen mot oss för detta, kännsdet som om 1984 vore nära. Logiken i den borgerliga propagandan tycks vara; Atthälla ett löfte är svek, att svika ett löfte är modigt, det är rätt att föragamla människor bakom ljuset. Vi socialdemokrater vägrar att godta denna logik ochvägrar att delta i denna trafik. Jämför de borgerliga partiernas nästan totalalikgiltighet inför löftesbrottet mot pensionärerna och den indignation varmedde angriper varandra för förmenta löftesbrott mot villaägare med storaskatteavdrag! Pensionärer och nämnda slag av villaägare är tydligen intelika viktiga i borgerliga ögon - pensionärerna är mindre viktiga. Inget av de borgerliga partierna lovade f. ö. i valet attge stora statsbidrag till aktieägarna. Dessa subventioner till aktieägarna villde borgerliga partierna inte skära ned. De skall tvärtom ytterligare byggas ut.Detta är för de borgerliga partierna tydligen viktigare än aft hålla givnalöften till dem som byggt upp det svenska välfärdssamhället. Det är alltsåfråga om denna helt statsbidragsberoende börs , som göds medhundratals nya miljoner av de borgerliga regeringarna - som man intehåller sina löften till de gamla. Det är sådana enkla ställningstaganden somavslöjar var man har sina värderingar och var man har sina lojaliteter. Ty i grunden är det fråga om var man har sina lojaliteter.Vi socialdemokrater har våra lojaliteter hos pensionärerna, hos barnfamiljerna,hos de stora grupperna av vanliga arbetare och tjänstemän som står iproduktionen. Vi känner särskilt starkt lojaliteten med de tiotusentalsungdomar som går arbetslösa och känner att de inte är efterfrågade, medde regioner av vårt land som svårt plågas av arbetslöshetens gissel, med alladem som av sjukdom eller andra skäl är hårt utsatta i det modernaindustrisamhället. Det är framför allt för deras skull vi vill återvinnaframfidstron i vårt land, sätta fart på , kämpa för den fullasysselsättningen, återvinna upplevelsen av medverkan i ett djärvt ochkonstruktivt samhällsbygge. Den lojaliteten med enskilda människor måste vi hållalevande också när vi blickar ut utanför vårt lands gränser, till alla de frågorsom jag inte hinner ta upp och som vi återkommer till i senare debatter iårets riksdag, till arbetarna i , som ser sina drömmar om demokrati ochbättre villkor kväsas i krigstillstånd och undantagslagar, till arbetarna iTurkiet, som ser sina ledare fängslade och torterade och ställda inför rätta,därför att de helt enkelt försvarar fackliga rättigheter. Vi hör med gripenhetberättelserna om folkets lidande i , och vi ser de ohyggligabilderna av lemlästade människor i , som mördats av högerregimenshejdukar, därför att de hävdar sin demokratiska rätt. Vi ser i dessa dagarmånga exempel på stormakternas hyckleri i hävdandet av sina militärasäkerhetsintressen, deras fullkomliga brist på förståelse för enskildamänniskors lidande, när detta är obekvämt just för deras militärasäkerhetsintressen. Och det är sannerligen ingen uppbygglig bild. Destoviktigare är det att vi som liten nation hävdar att politikens mål är deenskilda människornas frihet och välfärd. Låt mig sluta med en vädjan. Vi samlade mycken hjälp härför barn, och vi skall fortsätta med det, för de har haft det svårt.Just nu utsätts barnen i för ohyggliga lidanden. Det är de som ihög grad drabbas av lemlästningarna och mördandet. Det är de som sitter iflyktinglägren. Det är de som helt glöms bort i maktkampen där. Låt oss ocksåsatsa helhjärtat för att hjälpa barnen i denna del av världen. 2 (): Parlamentsval är viktiga händelser i ennations liv. Det val står inför är viktigare än många andra.Det valet blir avgörande inte bara för vårt öppna och fria samhälle utan ocksåför stabiliseringen av vår ekonomi och för allas vår välfärd ochsysselsättning. Och valet blir i hög grad en kraftmätning mellan oss moderateroch socialdemokraterna. Det är dessa två partiers politik som står emotvarandra. Det är deras alternativ väljarna har att ta ställning till. Detframgick med all önskvärd tydlighet av anförande alldelesnyss-fyllt av hätskhet och klyschor och ord, ord, ord. Var fanns de samhällsekonomiskarealiteter som ytterst avgör allt det vackra talade om? Inte fannsde i anförande. Därförstår två vägar mot varandra. Den ena vägen innebär allt större utgifter för stat ochkommun. Den andra innebär ökad sparsamhet med skattemedel i syfte attåstadkomma ökad tillväxt i vår ekonomi, återvunnen balans och - inte minst - nyframtidstro. Den ena vägen leder till urgröpt inflationsskydd i våraskatteskalor och ytterligare skattehöjningar, den andra till ett skattesystemsom uppmuntrar de enskilda människorna aft arbeta och spara och som hindrarinflationen att automatiskt höja skatterna. Den ena vägen är kantad med förbudsskyltar, centraltutarbetade, byråkratiskt kontrollerade styrningsföreskriffer. Den andraförutsätter frihet och ansvarstagande, möjligheter till anpassning ochinitiativ. Den ena vägen är alltså planhushållningens,myndighetsbeslutens och de detaljerade regleringarnas. Den andra ärmarknadsekonomins, en väg som låter avgörandet om produktionens inriktning skehos enskilda, fullmyndiga medborgare. Dessa exempel belyser den grundläggande olikheten ivärderingar -mellan socialdemokraternas kollekfivistiska och socialistiskaidésyn och dess motsats, en grundsyn byggd på tilltro till den enskildeindividen och dennes förmåga att fa och bära ansvar. Det är två huvudfrågor som kommer aft domineravalrörelsen. Båda är präglade av dessa motsatta värderingar. Båda blirbestämmande för vårt lands utveckling på både kort och lång sikt. Den enafrågan gäller val av politik för att återställa den ekonomiska hälsa som vårtland steg för steg förlorat .