prot · G509120 · 1981-12-31 00:00:00 — All samordning i det här samhället, , folkpartietsoch även samhälle, innebär fjärrdirigering och byråkrater. Om mansätter ramar för ett lands näringspolitik är det byråkrater som gör det. Jagkan inte svara för vad som har varit - socialdemokratin får själv svara för deegna byråkraterna. Men att i ett samhälle sätta ramar förutvecklingsmöj-Ugheterna, ange vilken industrinivå man skall ha, måste väl varaen riktig väg - i stället för den väg som bara leder till anarki. Man säger att planerna varvats med en ny plan därför attmarknadsekonomin är så dynamisk. Men den har ju varit dynamisk bara åt etthåll, nämligen åt att minska antalet anställda och lägga ned - då har denverkligen varit dynamisk, . Men det är väl irite särskilt dynamiskt att man inte kanplanera sitt behov av metallurgiprodukter, att man tvunget hamnar i enskrotsituation som egentligen är katastrofal? Det är inte särskilt dynamiskt,inte särskilt välplanerat och inte särskilt bra gjort av dem som praktisktarbetar inom stålindustrin, utan snarare tvärtom. Och de nya råjärnsprocessernainnebär en ren skandal i fråga om dynamik. Och det politiska ansvaret finnsinte alls. Det är dagens sanning. Möjligheterna håller på att rinna oss helt ur händernautan att någonfing görs. Och varje enskilt företag sitter och pular i sitt hörnoch säljer utomlands. Nog behövs det ramar i det här samhället! Men det är naturligtvis helt konsekvent av utskottet ochBirgitta att inte vilja satsa på vår hemmamarknad, på svenskindustri. Man säger ingenting om att verkstadsindustrin etablerar sig utomlandsoch inte satsar på att vara i . Då är det naturligtvis konsekvent attvidta "dynamiska" ågärder, att göra neddragningar inom svenskstålindustri. Det är inte särskilt stor optimism för den svenskaarbetarklassen! 41GUNNAR STRÄNG (s): När vi debatterar den svenskastålindustrins problem har vi bakom oss som väl kan rubriceras som ettav de svåraste åren någonsin, inte bara inom den svenska utan också inom denvästeuropeiska stålindustrin. De stora förluster som redovisar och behövertäckning för är inget speciellt unikt vid en internationell jämförelse.Motsvarande utveckling har alla nationer dragits med under de år som har gått.Vi kan väl trösta oss med att de pengar som voterat igenom till stödför den svenska stålindustrin ändå har resulterat i en utbyggnad, enrationalisering och en effektivisering i , och . Dettager oss bättre möjligheter att se med en viss tillförsikt . Vi skall självfallet ta vara på de möjligheter en bättrerustad produktionsapparat ger. Jag tror också att vi kan räkna med att enstörre tillförsikt för framtidenhos alla i branschen sysselsatta skapas genom en volymmässig förstärkning ocheffektivisering. Viljan att göra insatser bör rimligtvis vara mera påtaglig omman har hopp om framtiden än den skulle vara i den motsatta situationen, närallting pekar åt fel håll. Vi skall ta vara på den - som jag tycker mig ha funnit -bättre stämning som gör sig gällande inom svensk järn- och stålindustri idet fortsatta rationaliserings- och effektiviseringsarbetet i den här såanrika, betydelsefulla och i fortsättningen viktiga industrin. En slik målsättning kommer med all sannolikhet att kostanya pengar, mera pengar - det är lika bra att konstatera det. Åtskilligt ärogjort så länge strukturanpassningen inte är genomförd på etttillfredsställande sätt. Det vore fel att i något slags överdriven snålhethålla inne de pengar som är erforderiiga för en förbättrad industriellslagkraft i form av utbyggd förädling och manufakturering med stålet sområvara. Även framställningen av stålet har, som visat, i siginneboende rationaliseringsmöjligheter, som bör tillvaratas. Vi har i fråga om handelsstålet tappat en del av vår inhemska marknad. Det är envarningssignal som vi inte kan nonchalera. I viss utsträckning har vi fåttacceptera en total volymnedgång, bl. a. beroende på den låga aktiviteten inomden svenska byggnadsindustrin. Med en industriinvestering som ligger 30-35 %lägre än den gjorde 1976 och med ett så starkt reducerat bostadsbyggandesom vi har påverkas självfallet marknaden för den här branschen - detgäller armerings-järn, balk, plåt och andra stålprodukter som går in ibyggnationen. Det allvarliga är emellertid att vi i denna sjunkandevolymberäkning tappar mark till våra utländska konkurrenter. Detta borde heltenkelt inte få förekomma i en nation med så gamla traditioner påståltillverkningens område som vårt land har. Den utbyggnad och omstruktureringav handelsstålsproduktionen som har försiggått måste hasom målsättning att vi i varje fall skall återta vår egen del av landets behovoch konsumtion av handelsstål. Nästa steg blir att öka den. På specialstålets område har vi traditionellt haft och haralltjämt världen som den stora avsättningsmarknaden. Vi har traditioner på dethär området, och vi har i stort sett kunnat hävda oss i konkurrensen. Svensktspecialstål har gott namn och gott rykte, men i tidens utveckling ligger attkonkurrensen hårdnar. Vi har från socialdemokratins sida ansett att vi bör mötaden utvecklingen genom en samordning av resurserna, en produktionsuppdelningoch strukturering för att vinna i effektivitet. En samordning av denutåtriktade verksamheten är också erforderlig. Jag tänker närmast påmarknadsföringen, där stort slöseri förekommer. Personligen har jag den uppfattningen att det härnäppeligen går att realisera, om företagen lämnas åt sig själva. Det behövs attsamhället med regeringen som exekutivt organ tar fatt på specialstålsindustrinsproblem och hjälper fram den samordning mellan de olika företagen som skall geoss en totalt effektivare produktion och starkare slagkraft. Lönsamhetenär självfallet alltid det stora problemet både när det gäller 3 protokoll 1981/82:120-124 Genom den hårda produktionsbegränsning som genomförts iEuropa för att via dessa åtgärder ta fram den erforderliga prisförbättringenkan vi betrakta marknadssituationen från något ljusare utgångspunkter äntidigare. Lönsamheten också för de amerikanska stålverken har ju varit såpressad, att prisförbättringar har blivit nödvändiga för att branschen överhuvud taget skall kunna gå runt och leva vidare. Även om de senaste prisförbättringarna procentuelltframstår som ganska respektabla, vore det fel av mig att säga att branschen harnågon lysande framtid lönsamhetsmässigt att se fram emot. Det blir fortfarandeen hård kamp att undgå de röda siffrorna i boksluten. Med hänsyn till att järn-och stålindustrin ändå måste betraktas som den livsviktiga basnäringen för vårtland - samma situation gäller naturligtvis även för våra konkurrentländer- såkan enligt min mening resp. regeringar aldrig undvika att ge det erforderligastödet till branschens utveckling och bestånd. Vi följer ett internationelltmönster, när vi konstaterar behovet av ett samhällsstöd även för den svenskajärn- och stålnäringen. En speciell konsekvens av den produktionsmässigautvecklingen inom branschen har varit den snabba övergången till skrotbaseradmetallurgi. Det har sagts en hel del om detta här . Vi har fått upplevahur gruvorna i under i snabb takt haravvecklats, så att vi egentligen bara har och kvarsom producerande enheter. Jag tvekar inte att säga att vi genom denna snabbaavveckling tar risker för framtiden. Skrotet blir mer och mer en bristvara, ochenligt den gamla lagen om tillgång och efterfrågan betyder det ocksåprisstegringar. försvann den sista masugnen iMellansverige, när Spännarhyttan lades ned. Det var inte någon gammal, utslitenanläggning som vi skrotade utan en toppmodern anläggning, byggd efter teknikensmest avancerade regler. Det var ett misstag av regeringen att låtaSpännarhyttan i försvinna. Den masugnen var i särskild grad anpassadför att leverera den råvara till specialstålsindustrin som måste kännetecknasav hög kvalitet och renhet. Ett övergångsstöd i avvaktan på utvecklingen hadehär varit befogat, men tyvärr saknade regeringen det tålamod och denframtidstro som var erforderlig och som skulle ha möjliggjort detta. Från att ha haft ettimportbehov på den obetydliga kvantiteten - jag hänvisar här tillutskottets redovisning-vet vi att vi j dag måste tillgodose av vårtskrotbehov via import; i kvantitet uppskattas det just nu till ungefär 500 000ton. Vissa bedömare bland stålverken räknar med ett behov på ca 800 000 ton.när vi kommer . använder jag siffror urutskottets redovisning. Det här medför allvarliga problem . Enprisstegring är med denna utveckling mycket trolig, och branschen själv börjarbli på det klara med att egna, inhemska alternativ nu måste utredas ochrealiseras. har redovisat ett framtida behov av malmbaserade ämnen-halvfabrikat som järnsvamp, järnpulver och råjärn - framställda enligt de nyametoder varav tre alternativ f. n. diskuteras som möjliga. Jag hänsyftar här pådirektreduktionen i stålframställningen. Branschen har beslutat om en utredning i fråga om dessaalternativ. Det är i och för sig glädjande. Det mesta talar emellertid för attom vi skall gå från ord och utredningspromemorior till handling måste staten påett annat sätt än tidigare aktivt gå in i metallurgins olika problem. Vi har från vår sida motionerat just om en särskildkommission för ändamålet, som skulle arbeta med regeringens bakomliggandeauktorisation och ha möjlighet att komma fram till ett konkret resultat istället för att, som , det hela flyter ut inom branschens olika fält ochintresseområden. Tyvärr har utskottsmajoriteten avvisat våra förslag. Mantröstar sig med att branschen själv har uppmärksammat problemen och att denförhoppningsvis skall lösa dem. Här tillåter jag mig att tvivla i allra högstagrad, eftersom vi har tre separata storföretag när det gäller de nyaråjärnsprocesserna - , ASEA och SKF - som vart och ett arbetar med sinegen metod och naturligtvis anser att just den egna metoden är utvecklingsbarför framtiden. Får de diskutera denna fråga för sig själva, talar det mesta föratt saldot blir plus minus noll. Det blir en utredning med olika redovisadealternativ men som saknar de samordnade konklusioner och beslut som skallresultera i åtgärder. En av de viktigaste uppgifter som vi har framför oss äratt gardera oss för en osäker utveckling på skrotsidan i avseende på tillgångoch i fråga om priser. Vi arbetar i vårt land med exportförbud på skrot. Mångaandra länder gör detsamma, och vi har inga garantier för att de nationer somfortfarande tillåter skrotexport kommer att göra det permanent. Genom den i mycket snabb takt genomförda övergången frånmalmbase-rad till skrotbaserad metallurgi i vårt land gör vi oss alltmerutlandsberoende när det gäller råvaran för denna viktiga basnäring. Vi kannaturligtvis trösta oss med att gruvorna finns kvar, såvida de inte blirvattenfyllda , men det är inte bara att sätta i gång närskrotet inte räcker till. Det är fråga om yrkeskunnande. Det blir fråga om attiståndsätta en nedlagd verksamhet, med allt vad det innebär av praktiskabesvärligheter. Den produktionsenhet som byggts med den väldiga1,5-miljardsinveste-ringen i Domnarvet skall börjaanvändas. Tunnplåten - en ny produkt i den svenska järnhanteringen - skallsäljas i konkurrens med inarbetade leverantörer. Med all respekt förindustriföretagen och deras känsla för nationen ochnationens produktion av denna viktiga vara, är det nog realistiskt att räknamed att de köper från Domnarvet endast under förutsättning att varan därifrånlevereras kvalitets- och prismässigt som fullt konkurrensduglig. I annat fall bryterman inte förbindelserna med de gamla leverantörerna. Det här är naturligtvis en utmaning för företagen, för detekniker och konstruktörer som skall debutera på ett nytt område. Det ärnågonting av ett industriellt vågat ingrepp i vår gamla traditionellaproduktion, och naturligtvis när vi alla förhoppningen att de skall lyckas. Iså fall bör vi kunna räkna med en omfattande och stabil avsättning för varaninom det egna landet.Det betyder en förbättring inte bara av dystra årsresultat, utan det ärockså ett värdefullt tillskott till nationens bytesbalans. För vidkommande har den svåra omställningenfrån fartygsplåt till industriplåt lyckats överraskande bra. Produktivitetenhar ökat, kvaliteten är godtagbar, och glädjande nog är båda masugnarna ifunktion. En produktionsprocess på dessa förutsättningar behöver också sinakoksleveranser, helst med så låga transportkostnader som möjligt. harOxelösund sitt eget koksverk, och det bör kunna fylla sin funktion, omerforderligt underhåll görs och en systematisk renovering genomförs. Vi har från vår sida motionerat om detta, och det är en imånga stycken utomordentligt välmotiverad motion som jag här åberopar.Utskottet har avstyrkt motionen med hänvisning till "Handlingsprogram 82", dvs. till att förutsättningen för enlångsiktig, extern avsättning ekonomiskt kan motivera investeringarna ikoksverket. Det är en kautschukartad formulering, som inte ärtillfredsställande för den som vill ha något gjort i frågan. Förutsättningenatt det skall vara ekonomiskt motiverat uppfylls ju endast vid en rationellproduktionslinje vid järnverket i , och till denna rationellaproduktionslinje hör att det befintliga koksverket fullgör sin tjänst somleverantör till det på samma plats lokaliserade järnverket. Logiken bjuder, menar jag, att utskottet borde ha vågatsig på ett godtagande av den socialdemokratiska motionen. För Luleås del har väl läget i någon mån ljusnat av fleraskäl. Ämnesleveranserna till Domnarvet går enligt planerna, och efter vad detsagts mig finns det ingenting att anmärka på kvaliteten. På den senare punktenförelåg vissa farhågor från de anställda vid , sommed en förklarlig motvilja bevittnade den egna, 100-åriga metallurginsnedläggning. tycks emellertid samarbetet mellan och Domnarvet i dethär avseendet gå ganska friktionsfritt, vilket vi inregistrerar medtillfredsställelse. har vid dessutom upplysts om - det har ocksåanförts i debatten -att amerikanarna funnit det förenligt med sina intressenatt lägga in en beställning på stränggjutna ämnen för ett av sina järnverk iKalifornien. Trots avstånden och därav betingade transportkostnader visar sigmetallurgin i och konkurrenskraftig. Avtalet mellan detamerikanska företaget och har också ett inslag av permanens ileveranserna. Chans till expansion och introduktion på den internationellamarknaden skulle således förhoppningsvis föreligga. Socialdemokraterna har i sin reservation på nyttaktualiserat frågan om rälstillverkningen i . Produktionen sker, som sagts,vid Domnarvet, men genom en förflyttning till har styrelsen itidigare strukturplaner slagit fast intresset av att diversifiera den ensidigaproduktionen i . En ensidig ämnesproduktion är ett alltför begränsatområde för den orten. Därför bör omflyttningen av järnvägsrälstillverkningenförberedas och genomföras utan dröjsmål enligt den socialdemokratiskareservationen till betänkandet. I denvidare manufaktureringen av stålet aktualiseras också en upprust- ning avfinvalsverket i . Sker det ingenting där tappar vi den kapaciteten ochLuleåanläggningen får ett mycket begränsat produktionssortiment. I socialdemokratins reservation slås det fast att moderniseringenav finvalsverket bör ske utan onödigt dröjsmål. Självfallet skall i sambanddärmed produktionen samordnas med de andra svenska företagen utanför , såatt en rimlig uppdelning kan äga rum. Det blir således erforderligt med endiskussion mellan och övriga svenska företag för att fastlägga vad vi harkallat produktmixen i det ombyggda finvalsverket. Självfallet skall de fackligaintressen som blir berörda kopplas in i den överläggningen. I den dystra och påfrestande hanteringen av den svenskastålindustrin och dess framtid säger sig branschen nu börja se en ljusning. Sålångt är det rätt, men det vore fel att inbilla sig att det hela nu löser sigav sig självt och att branschen själv klarar upp allt på bästa sätt. Det kommeratt tarvas ett samarbete mellan de skilda företagen på specialstålsindustrinsområde i akt och mening att gemensamt bli slagkraftigare i den internationellakonkurrensen än man blir när var en en går för sig. Det kommer vidare att tarvas en planering och ettsamarbete mellan och de mindre handelsstålverken för att få en acceptabelproduktionsuppläggning, där den ena inte slår undan benen för den andra. Det kommer att behövas en kommission, som kan lägga deriktiga förslagen i det viktiga och omfattande ämne som vi behandlar inombegreppet metallurgi. På alla dessa områden behöver man ta initiativ, nödvändigamed hänsyn till den framtida utvecklingen. spelar en väsentlig roll i denplaneringen, och det är rimligt att regeringen i överensstämmelse med densocialdemokratiska pertimotionen lämnar enredovisning av finansiella situation och företagets beräknade utvecklingunder . bör regeringen redovisa redanbeslutade och planerade strukturella förändringar och konsekvenserna av dessaför sysselsättningen pä de berörda orterna och för de anställda. De anställda i , numera ett till statsägtföretag, har rättighet att begära ett hänsynstagande från företagets sida. Medde anspråk vi har på samhällets och statens ansvar i denna viktiga basnäringbör denna redovisning omspänna hela fältet. Jag är medveten om att det kan ha sina svårigheter attrekvirera denna fullständiga struktur- och planlösning. Vad vi begär äremllertid att regeringen handlar, gör vad en regering kan göra, och det betydermer av aktivitet och mindre rädsla för ingripanden i branschen än vadregeringen har visat. Jag yrkar bifall till de socialdemokratiskareservationerna i det föreliggande betänkandet. I dettaanförande instämde och (båda s) 42PER (); Den svenska välfärden har vuxit fram tackvare enskilda initiativ och fri konkurrens på lika villkor. Fri konkurrensdriver fram effektivare produktionsmetoder samt billigare och bättre produkter.Den leder till god hushållning med tillgängliga resurser och en konsumentstyrdekonomi. Den statliga näringspolitikens uppgift bör därför vara att angeramarna för den ekonomiska verksamheten. Beslut som rör tillverkning av enskildaprodukter måste med nödvändighet fattas i resp. företag och kan intecentraliseras till . Strukturproblemen inom industrin kan inte avhjälpas genomstatliga förlusttäckningsbidrag till krisbranscher och krisföretag. Inte hellerlöses de väsentiiga problemen i resp. branscher genom någon form av statligplanmässig hushållning eller samordning. Företag utan överlevnadsmöjlighetermåste få läggas ner. Staten skall främja tillväxt och sysselsättning generellt.Beslut som rör tillverkning av enskilda produkter måste fattas nära marknadenoch kan inte bli föremål för någon form av planmässig hushållning utan attvidtala effektivitets- och konsumentintressen åsidosätts. tog för mindre än avstånd frånförslag om en särskild kommission med uppgift att planera stålindustrinsmetallurgiska utveckling. De överläggningar som har pågåttmellan olika företrädare för stålindustrin om situationen på skrotmarknaden harnyligen avslutats. En uppgörelse om fördelningen av köpskrot - och för dendelen också av importskrot - har träffats mellan de störstaskrotförbrukande företagen. En utredning om alternativ till importskrotet iform av järnsvamp och råjärn från i har påbörjats, men här kvarstårsjälvfallet problemet att den malmbaserade råvaran man där får fram blirväsentligt dyrare än importskrotet. Alternativen skrotimporten och råjärnetfrån måste jämföras på marknadsekonomiska grunder. Det är endast deberörda företagen som mellan sig kan lösa sina inbördes problem av strukturellnatur. Möjligheterna att göra samordningsvinster inomhandelsståls- och specialstålsindustrin torde resp. företag själva bäst kunnabedöma. Regering och riksdag bör självfallet kunna medverka till strukturrationaliseringarinom branscherna, men initiativet måste komma från branscherna själva. Ansvaretför strukturomvandlingen måste åvila resp. företag. Statsmakten sitter inteinne med någon inneboende kompetens, som snabbt skapar nya konkurrensfördelareller samordningsvinster. Kompetensen finns i företagen, och därför börbesluten också fattas inom resp. företag eller företagsgrupp. , , bildades för att skapaförutsättningar för att rekonstruera tre största handelstålverk, såatt de blir lönsamma. antog för innevarandeår en handlingsplan, som anger inriktningen av bolagets verksamhet. I planenkonstateras att strukturomvandling i huvudsak är avslutad i en förstaetapp. Företagets inriktning är därför att driva och effektivisera deverksamhets- former sombolaget bedömer har överlevnadsförmåga. Målet är att positivt kassaflöde skalluppnås . Här äger statsmakten genom Statsföretag avaktiekapitalet i och direkt. Ett statligt direkt ägande bör endast vara en temporärlösning när det gäller ägarstrukturen i . Enligt företagsledningensmålsättning skall bolaget uppnå ett positivt kassaflöde. Kan dettamål uppnås, öppnas självfallet nya möjligheter till en förändring avägarstrukturen. Det är därför naturligt att förutsättningarna för enbörsintroduktion av så snart detta låter sig ske bevakas. Mellan de tre huvudsakliga stora produktionsorterna ,och har sedan bildandet av företaget rått en betydandedragkamp om nya investeringar och sysselsättningstillfällen. Detta har bl. a.tagit sig uttryck i en rad olika motionskrav och yrkanden, inte minst i dennakammare. Många av dessa förslag har självfallet varit välmenande, men oftastföga företagsekonomiskt eller affärsmässigt underbyggda. Detta"inbördeskrig" mellan orter och olika politiska intressegrupper hartagit betydande kraft från ledning och anställda i arbetet på att göra SSABlönsamt. I har och somproduktionsorter kommit att bli mycket intregrerade i fråga om materialflöde.Däremot har blivit en närmast fristående produktionsort, koncentreradpå grovplåtstillverkning och framställning av ämnen, huvudsakligen lämpade förjust grovplåt. I den interna utredningen har det alltmer framkommit attOxelösund inte kan ta ämnen från för grovplåtstillverkningen iOxelösund utan förödande kostnadskonsekvenser. Det finns därför, enligt vår uppfattning, anledning förföretagsledningen i att seriöst studera förutsättningarna för en merdecentraliserad organisation, där den positiva företagsandan på resp. ortbättre tas till vara. Detta kan ske genom att man inom i ökad utsträckningskapar fristående och självständiga enheter med eget ansvarstagande. Det är avvikt att så mänga som möjligt känner att de genom sina arbetsinsatser ochproduktionsresultat tar sitt öde i egna händer. En hög arbetsmoral och ett gottproduktionsresultat hänger intimt samman. Krav på investeringar måste i dennaorganisationsform vara affärsmässigt underbyggda, om sysselsättningen skallkunna tryggas. Önsketänkande och drömmar är föga lämpliga för en realistisk ochframgångsrik företagsstrategi. Det är av central betydelse att såväl anställda ochledning liksom ledamöter till fullo inser att företagets framtidligger i att företagsekonomisk lönsamhet uppnås. Detta får inte motverkas avatt företaget åläggs andra sysselsättningsmässiga åtaganden än de som ligger idess normala verksamhet eller andra investeringsuppdrag och åtaganden som inteär affärsmässigt underbyggda. Anställda och ledning inom måste ges arbetsro.Politisk aktivitet och ständiga krav på ny inriktning, nya investeringar, nyproduktionsinriktning eller produktbyten kan snarare skada än hjälpa företagetoch dess Antingen har ledamöter förtroende förföretagsledningen, och då finns det anledning att ge ledningen arbetsro, ellerockså har man inte förtroende för densamma, och då är det i så fall hög tid attbyta ut företagsledningen. För egen del har jag förtroende för ;s ledning. Med det sagda ber jag att få yrka avslag påsamtliga sju socialdemokratiska reservationer och bifall till vadnäringsutskottet har hemställt i betänkandet nr 31. 43STEN-OVE (): Under de minuter som står till mittförfogande skall jag i huvudsak begränsa mig till att tala om desocialdemokratiska reservationerna 5 och 6. De gäller de socialdemokratiskakraven på att flytta ;s rälstillverkning till Luleåsamt om den nödvändiga upprustningen och moderniseringen av finvalsverket iLuleå.