prot · G50999 · 1981-12-31 00:00:00 — Här i vårt egetland avhöll vi för inte så länge sedan en folkriksdag för fred som var enväldigt fin manifestafion, Det var mognad och nyansering i kraven och debatten.De belackare från höger som före folkriksdagen hade angripit den för att denskulle bli ensidig, östtillvänd och vad det nu må ha varit fick helt fel. Närdet gäller fredsrörelsens framväxt är det en aspekt jag skulle vilja ta uppspeciellt. Särskilt i de områden i världen som är klämda mellan maktblockeneller finns nära skärningslinjen mellan blocken växer motståndet mot de alltfariigare rustningarna, framför allt kärnvapenrustningen, I debatten har det jutalats mycket om hur är klämt mellan stormakterna, men man tänker kanskei vårt land mindre på de andra områden i världen som också ligger mellan USAoch , och är ett område som också finns i enskärningslinje mellan supermakterna med vissa motsvarigheter till situationeni , Motståndetmot kärnvapnen finns inte bara i utan också i dessa andra områden. Ensymbol för kärnvapenmotståndet och för rädslan för att protokoll 1981/82:99-100 dras in ien supermaktskonflikt som egentligen inte angår en var den starka reaktionen iJapan när det visade sig att i strid med fördraget och i strid med japansklagstiftning vid olika tillfällen hade tagit in kärnvapen på japansktterritorium med fartyg, t. ex. hangarfartyget . ökar utomordentiigt kraftigt sinkärnvapenflotta i vid . Det finns öar i i där debatten omkärnvapenfrihet också växer. Några samhällsbildningar har antagit enkonstitution där man förbjuder allkärnvapennärvaro. Allt detta andas en rädslaför att dras in i en supermaktskonflikt som man inte själv anser sig ha del i. Jag skulle vilja peka på ett mönster här i som mankanske inte alltid ser när det gäller just skärningslinjen mellan blocken. Enblick på karta visar att det i olika skeden efter ide flesta områden kring militäralliansernas gränser har skapats buffertarmellan blocken. Det har skett i olika former, ibland på initiafiv frånmilitärallianserna, ibland med utgångspunkt i regionala och nationellaintressen hos berörda länder i gränsområdena. Längst i norr ligger dedemilitariserade . Så kommer två neutrala stater mellan blocken:Sverige ocU . Vidare karakteriseras hela av kärnvapenfrihet,som vi vet. Vi diskuterar också en formalisering av en kärnvapenfri zon iNorden. Och söder om oss följer vad som egentligen är ett undantag i den härbilden, nämligen , där militärallianserna står starkt uppbyggda mittemot varandra direkt vid gränsen. Här har i stället initiativen för att hållaspänningsnivån rimligt låg tagit sig icke-militära, politiska uttryck, bl. a,genom SPD;s östpolitik. Söder om ligger , vars neutralitetju var en avtalsfäst följd av avslutning. Sä kommer detalliansfria mellan militärblocken. Och slutligen finns åter endirekt gräns mellan blocken: och , där NATO ochWarszawapakten möts. Men också detta är ett område där det nu förs en intensivdiskussion om regionala initiativ för upprättande av en kärnvapenfri zon påBalkan. Diskussionen i och diskussionen på kansålunda delvis ses som inslag i samma mönster. I tider när konfrontationenmellan supermakterna tilltar strävar sådana länder som ligger nära den farligaskärningslinjen mellan militärallianserna till olika regionala initiativ föratt hålla spänningen låg i alliansernas gränsområden. Jag skulle vilja säga atten ökad osäkerhet och en ökad spänning nära blockgränserna inte heller bordevara något intresse för supermakterna, inte ens i en situation där en allmänkonflikt dem emellan skulle tillta. Det följer bl. a. av att risken för enokontrollerbar upptrappning av lokala konflikter vid gränsen till ettkärnvapenkrig är stor. Därför borde det i grunden finnas ett säkerhetsintresseockså för de bägge supermakterna att acceptera olika former av regionalainitiativ som syftar till att hålla spänningsnivån låg mellanmiUtäralliansernas gränser i . Det är också i detta sammanhang som man skall se dendiskussion som förs i den socialdemokratiska partimotionen om nedrustning, därvi talar om kopplingen mellan förtroendeskapande åtgärder - de s. k. CSBM:s,som diskuteradesvid säkerhetskonferensen i - och frågan om en kärnvapenfri zon i Norden.Ett syfte med förtroendeskapande åtgärder är ju att minska behovet av starktframskjutna attack- och försvarspositioner inom. militärallianserna näramaktblockens gränser. Var och en av de bägge supermakterna har utvecklat enstark attackkapacitet nära det andra blockets gränser. Särskilt farligt blirdet när dessa framskjutna baser innehåller taktiska kärnvapen. Därmed skapasrisker för att konventionella konflikter vid gränserna skulle kunna trappas upptill kärnvapenkrig. En sådan förtroendeskapande åtgärd är t. ex. långförvarningstid. Detta är en militär förtroendeskapande åtgärd som just syftarfill att öka säkerheten och minska behovet av att rusta upp nära denpotentielle fienden. De kärnvapenfria zonerna har många mål och mångamotiveringar, men i ett avseende kan kärnvapenfria zoner näramilitäralliansernas blockgränser ses i ett liknande perspektiv somförtroendeskapande åtgärder. Sådana zoner skulle kunna bidra till attspänningen hålls på en låg nivå just vid alliansernas gränsområden, och isamband med andra åtgärder skulle de kunna minska behovet av starkt framskjutnaattackpositioner nära dessa gränser. Det är som sagt bl, a, av det skälet somsocialdemokraterna vill att regeringen skall ta upp kopplingen mellan enkärnvapenfri zon i och de förtroendeskapande åtgärderna till närmareanalyser. Litet mera långsiktigt skulle man kanske kunna refereradet invigningsanförande i Krigsvetenskapsakademien som hölls av . Han understryker där kopplingen mellan kärnvapenfria zoneroch andra säkerhetsskapande regionala initiativ som berör bl, a, ochandra nordområden. Han pekar på det intresse för frihet från kärnvapen somfinns i och i , och han pekar också på den kanadensiskaregeringens beslut att trappa ner kärnvapennärvaron i - trots att Canadaär ett NATO-land, Han för ett resonemang kring hela nordområdet, från Canadasarktiska områden och över de arktiska områdena i till , och handiskuterar vilken typ av västUga uppoffringar i form av förtroendeskapandeåtgärder som kunde vara naturliga för att möta sovjetiska uppoffringar, omSovjet vore berett att i praktiken göra reella åtaganden när det gällerförtroendeskapande åtgärder fram emot , Han ser alltså hela nordområdet iett sådant sammanhang, - Detta är naturligtvis en långsiktig diskussion; denhör definitivt inte hemma i den närmaste tidens diskussioner om en kärnvapenfrizon i . Men det är intressant att regionala initiativ för att hållaspänningen låg också kan ses i ett mer långsiktigt sammanhang, innefattandeNorra och stora delar av det arktiska området. Vikten av att mot denna bakgrund regionalt kunna bidratill avspänning-särskilt nära maktblockens gränser - gör enligt min mening atten del av argumenten mot en kärnvapenfri zon i och mot att försökakonsolidera den kärnvapenfrihet som råder här, ofta blir egendomligt tomma.Det finns de som säger att man skall upprätta en sådan zon bara under vissabestämda förutsättningar. Man ståWer förhandskrav; en lång rad detaljerade kravskall uppfyllas av supermakterna. kor: Blirinte de här kraven uppfyllda, så får det vara! Jag frågar nu; Vad är det somfår vara? Vad är alternativet? Om nu inte s, k, maximalistiska kravuppfylls helt och hållet, skall i så fall sätta sig ned som åskådareoch få iaktta hur i en situation av ökad spänning i norra ett en störreantal kärnvapen kan komma att finnas nära våra gränser? Skall vi bara passivtse på utan att på något sätt själva bidra till avspänning, om antalet kärnvapenökar kring våra gränser, när kanske dras in i ett destabiliserandemönster? En politik som går ut på att vi säger att antingenuppfylls alla våra krav eller också gör vi ingenting är direkt oansvarig ochskulle kunna minska stabiliteten i , Det skulle innebära att vi inte gavett bidrag - som vi kan göra - till avspänning i , hör ju i höggrad ihop med det övriga och situationen där. Det finns en fastlåsning av läget i som måste lösasupp, både med militära förtroendeskapande åtgärder och med icke militäraavspänningsinitiativ, I har utgivits en internationell debattbokom kärnvapen och risken för ett krig. Det norska ordförandeGro Brundtiand konstaterar där att den miUtära konfrontationen ärskarpast i , Det är i som rustningarna allra starkast stängermöjligheten till politisk utveckling och fredlig förändring, säger . Denna utomordentligt farliga låsning måstebrytas upp - som den norska bokens titel lyder - "För det blir forsent". 49CARL BILDT (m): Jag har tyvärr icke möjlighet att i likhetmed utnyttja talarstolen till att göra reklam för böcker i vilkajag medverkat. Jag skall i stället ägna tiden åt att göra några reflexionerkring den säkerhetspolitiska debatt som även tog upp. , framför allt det senaste, har vi idetta land haft någonting så ovanligt som en bred debatt om förhållanden avgrundläggande betydelse för vår egen säkerhet. Jag tänker på den debatt vi harfört om möjligheterna att upprätta en nordisk kärnvapenfri zon, de vitt skildasätt på vilka en sådan kan tänkas och hur dessa skulle kunna bidra tillstabiliteten i det nordeuropeiska området. Den debatten kommer med all säkerhet att fortsätta dekommande åren. En rad omständigheter gör visserligen att förverkligandet av ensådan zon kanske ter sig mer avlägset än , men det är ingetskäl för att skjuta upp debatten om vilka konsekvenser olika zonarrangemangskulle kunna få för vår och andra staters säkerhet. Tidigare i dagens debatt har refererats till det anförandesom kabinettsekreteraren höll och i vilket han utvecklade endel synpunkter på detta ämne. Kabinettsekreterarens tal står formellt för honomsjälv, men det är naturligt att de åsikter som en tjänsteman på den nivån framförhar den allra största betydelse för utformningen av svensk utrikespolitik. Därför bördessa åsikter bli föremål för debatt även här. När debatten om en kärnvapenfri zon först föddes skeddedet med utgångspunkt i förslag som lades fram av dem som kallasminimalister, dvs. de som endast eftersträvar en zon omfattande områden somredan är kärnvapenfria och som i ett krigsläge sannolikt icke skulle förlorasin status förrän de utsatts för ett regelrätt angrepp från den andra sidan. Denna minimalistiska ståndpunkt har alltid varitSovjetunionens, men den har aldrig varit . För har detvarit naturligt och självklart att eftersträva ett zonarrangemang som ickeberör de egna kärnvapendispositionerna i det nordeuropeiska och nordatlantiskaomirådet, och för har det varit lika självklart att hävda att ettzonarrangemang faktiskt måste omfatta de kärnvapen som finns och som är avseddaför insats i just detta område. Dåvarande statssekreteraren för denna ståndpunkt står sig väl än , och de åberopas ju som bekantockså av utrikesutskottet i dess ofta omtalade betänkande . har denna svenska ståndpunktutvecklats och preciserats ytterligare, delvis som en konsekvens av den debattsom följde i spåren av den sovjetiska ubåtens kränkning av svenskt territorium.I ett anförande i förklarade statsministern att det är självklartatt måste ingå i ett zonavtal för att säkra dess kärnvapenfrihet. Iett anförande i förklarade utrikesministern att det enbart iLeningrads militärområde finns mer än 150 kärnvapensystem med sådan placeringoch av sådan typ att de knappast kan vara avsedda för annat än insats motNorden. Och det är knappast möjligt att tolka utrikesministerns tal som annatän en precisering av tidigare svenska uttalanden om vilka geografiska områdenoch vilka vapensystem som ett eventuellt zonavtal skulle omfatta. Kabinettsekreterarens anförande drar på ettintresseväckande sätt de praktiska konsekvenserna av dessa svenskaståndpunkter, och det är svårt att se att det skulle kunna göras med andraresultat än de som han redovisar. Kräver att och delar avsovjetiskt territorium omfattas av ett zonavtal i den ena eller den andraformen, är det självklart att detta måste följas av krav på rätt tillregelbundna och omfattande inspektioner av efterlevnaden av avtalet. Det torderåda bred enighet om att vi icke kan lita enbart på deklarationer ochavsiktsförklaringar när det gäller vår egen säkerhet. Självfallet medför krav som dessa att sannolikheten förupprättandet av en nordisk kärnvapenfri zon minskar. Sedan slutet av 1950-talethar visat att man primärt vill diskutera förslag som ickeinnebär intrång på deras kärnvapendispositioner. Och det förefaller osannoliktatt nu eller skulle vara beredd till såvittgående ingrepp i sina strategiska, regionala och taktiskakärnvapendispositioner i detta område som ett tillgodoseende av de svenska kravsom preciserats faktiskt skulle innebära. Men detta till trots finns det anledning att diskuteravilka effekter en zon av denna utformning och omfattning skulle få på densäkerhetspolitiska stabiliteten i , och då i all synnerhet på Sverigesmöjligheter att i ett läge av kris eller krig i vår omvärld fullfölja våralliansfria politik. Ställer vi krav på inspektion, kommer självfallet ävenSovjetunionen att göra det. Skall svensk militär personal ha rätt attinspektera den sovjetiska marinens olika enheter vid infart i det av zonenomfattade eller vid utfart från de sovjetiska hamnarna vid desskuster, är det fullt naturligt att sovjetisk militär skulle ges rätt tillvittgående och frekventa inspektioner av olika former av svensk militärverksamhet över hela vårt territorium. Skall svenska, danska, norska och finskamilitära kontrollanter ges tillträde till t, ex, flygplatser, garnisoner ochuppmarschområden i militärområden, är det självklart att sovjefiskmilitär måste ges motsvarande rättigheter i , , ochNorge, Det finns anledning att ägna viss eftertanke åt deeffekter som sådana ömsesidiga inspektionsarrangemang kunde få i lägen då vårsäkerhetspolitik ställs inför prövningar. Jag är icke helt övertygad om att ensådan eftertanke kommer att ge som resultat att sådana arrangemang i varjesituation är värdefulla. I ett läge där krig utbrufit i omvärlden och där risk förmilitära framstötar i det nordeuropeiska området föreligger kan det inteuteslutas att ett zonarrangemang som detta skulle ge t. ex. den sovjetiskastatsledningen större möjligheter att påverka hanteringen av svensksäkerhetspolitik än vad det skulle ge den svenska statsledningen att påverkaSovjetunionens aktuella eller planerade militära disposifioner i detta område.Supermaktens möjligheter till spelöppningar i en sådan situation är alltidfler än småstatens, och det kan inte uteslutas att ett arrangemang som dettaskulle kunna accentuera en sådan obalans ytterligare. Dess värre förblir det min uppfattning att svensksäkerhetspolitik måste utgå ifrån att det bara är oss själva vi kan lita till ikritiska lägen. Jag hyser en djup misstro mot det verkliga värdet av de olikagarantier mot övergrepp eller olika former av anfall som föreslås från olikahåll i den svenska debatten. Formella garantier för fred saknas förvisso icke idagens värld, men den reella situationen har dess värre icke blivit så mycketbättre för den sakens skull. Det kan vara värt att påminna om att vi före detandra världskrigets utbrott faktiskt hade två icke-angreppspakter som omfattadeNorden, nämligen den dansk-tyska och den finsk-sovjetiska. Det tog den tyskaoch den sovjetiska diplomatiska maskinen icke många minuter att sopa dessadokument åt sidan, när resp. statsledningar ansåg att angrepp mot dessa länderskulle ske. Men detta innebär inte, herr talman, att jag ser debattenom en kärnvapenfri zon som meningslös eller felaktig-tvärtom. Jag tror att denhar ett mycket betydande värde när det gäller att markera den vikt vi tillmäterdagens säkerhetspolitiska stabilitet i detta område och de dispositioner ochrestriktioner i fråga om dispositioner som olika nordiska och andranordeuropeiska länder har vidtagit. Jag tror också att debatten tjänar syftet att belysade centrala samband och förhållanden som vår utrikespolitik måste utformas medutgångspunkt från. spekulerade i sitt anförande över de olikaalternativ för svensk utrikespolifik som föreligger. Han tycktes mena att vimed ett uppställande av förhandskrav när det gäller ett zonarrangemang skulleriskera att ledas in i en situafion där vi genom att avsäga oss varje form avzon medverkar till att kärnvapen blir allt vanligare i vår omvärld. Jag är inteövertygad om att vi är inne i en utveckling där kärnvapen i vår omedelbaraomgivning blir allt vanligare. Vi har kanske blivit mera medvetna omkärnvapnens förekomst i vår omvärld, men detta får vi inte förväxla med att detfaktiska förhållandet har förändrats. Jag tror att kärnvapenhotet mot vårt landkan ha ökat, men det hotet kommer i så fall i minst lika stor utsträckning frånsystem som ligger långt utanför den geografiska zon som diskuteras i dennadebatt. Den mest slående utvecklingslinjen när det gällervapensystem på kärnvapenområdet är ju en ökad räckvidd och en ökadträffsäkerhet, som ger stormakterna möjlighet att på mycket långa avstånd ochmed mycket stor precision angripa de mål de vill angripa. Någon har i någotsammanhang sagt att den kärnvapenfria zonen i mångt och mycket är en produkt av1950-talets strategiska och tekniska realiteter, och något kan det ligga idetta. Jag tror att man, när man går in i zonarrangemangen, måsteställa upp vissa villkor. Det är inte så att varje möjlig zon är förenlig medsvensk säkerhet eller att varje möjligt zonavtal är förenligt medhittillsvarande principer för svensk alliansfrihet. Det finns principer som ärantagna och stadfästa av olika svenska regeringar. De är preciserade iutrikesutskottets betänkande från , och de har ytterligare utvecklatsav statsministern och utrikesministern . Även om manskall vara medveten om de komplikationer som dessa villkor för en kärnvapenfrizon för med sig, tror jag att det är med utgångspunkt i dessa som debattenmåste föras. 50MATS () replik: Om man ställer detaljkraven på inspektionväsentligt högre än vad man gör i de internationellanedrustningsförhandlingarna och i de förhandlingar som kärnvapenmakterna har ombegränsningar av varandras arsenaler, kan man också komma till orimligaresultat. Jag menar därför att det vore orimligt att ställa inspektionskravetväsentligt högre beträffande än vad man gör i andranedrustningssammanhang. Sedan har naturligtvis rätt i - det är ensjälvklarhet - att man naturligtvis kan tänka sig olika arrangemang som inte ärbra för vår neutralitet. Vad det handlar om är sådana former som vi varitöverens om i den svenska debatten och i den svenska . Denkärnvapenfrihet som präglar är värdefull, och vi måste arbeta föratt bevara den. Det är den typen av kärnvapenfri zon vi bör arbeta för. går förbi frågan vad som händer om vi intearbetar för en zon. Om förhandskraven inte kommer att tillgodoses, vilka är dåvåra alternativ? Vilkensäkerhetspolitik skall föra i ett läge där kärnvapnen ökar runt omkringoss? Slutligen frågan om garantier. Självfallet tror inteheller jag att garantier har något slags absolut karaktär i ett krig. Inteheller vårt försvar ger garanti för att vi inte skall bli angripna. Det höjertröskeln för angrepp. Vårt försvar kan kompletteras med icke-militäraarrangemang, t. ex. en kärnvapenfri zon, som också kan höja tröskeln motkärnvapenangrepp. Men det är självfallet ingen absolut garanti. Men om vi utgår ifrån det krigsfall för norra somförsvarskommittén tror vore sannolikt, nämligen att norra kan komma attdras in tidigt i ett krig som stormakterna visar återhållsamhet närdet gäller att sätta in kärnvapen i början, har en garanfi kanske ett störrevärde eller är mindre värdelös, om man så vill, än i andra situationer. Just dåskulle man, nämligen om en kärnvapenmakt börjar kärnvapenkriget med att sättain kärnvapen mot en kärnvapenfri zon, kunna skapa mycket oklara signaler tillmotståndaren och kanske riskera en snabbare upptrappning av ett kärnvapenkrigän annars. Jag menar att det här finns en uppenbar länk mellan tanken på enkärnvapenfri zon i i den tappning vi diskuterat den i ochförsvarskommitténs sätt att presentera de hot kommittén f. n. upplever somreella för . 51CARL BILDT (m) replik: Jag tror inte att det är någons avsikt attställa inspektionskraven i högre än vad som gäller i andrarustningskontrollsamman-hang. Men det är alldeles självklart att skulle en zonkomma till stånd, så rör man sig med vapensystem, som fidigare icke varitföremål för någon rustningskontroll. Därmed är de paralleller som MatsHellström drar inte riktigt relevanta. När det gäller de strategiska avtal som finns, har manägnat sig åt att begränsa antalet avskjutningsramper för stora, strategiskarobotsystem. Detta är det möjligt att verifiera med de spaningssatelliter somde båda supermakterna besitter. har inga militära spaningssatelliter.Därtill kommer det faktum att inte ens dessa satelliter skulle ha kunnatverifiera eller dementera en eventuell förekomst av kärnvapen, t. ex. ombord påen sovjetisk ubåt i och inte heller på sovjetiska fartyg som löper inoch ut i Östersjöhamnarna. Det är alltså nödvändigt att ställa inspektionskravav en art och en omfattning som tidigare icke varit aktuella, därför att avtalav denna omfattning har slutits. Sedan frågade : Vad skall vi göra närkärnvapnen omkring oss ökar? Jag tror, som jag tidigare sade, att vi ännu inteär inne i en sådan situation. Men jag tror att blotta förekomsten av den debattsom förs i , , och verkar återhållande på demsom eventuellt skulle sträva efter att förändra det egentliga nordiska områdetsstatus när det gäller kärnvapenfrihet. Jag troratt och jag kan vara överens om att det inte finns några tendenser tillatt det egentliga nordiska områdets kärnvapenfria status håller på att brytas. Närdet gäller arrangemangen i krigstid är vi i ett helt annat läge. Där blir deten fråga om att spekulera om de olika kris- och konfliktfall som kan tänkasuppkomma och vilken betydelse en zon skulle kunna ha då. troratt det går att påvisa kris- och konfliktfall där en zon kunde verkaåterhållande. Men jag tror, som jag har nämnt, att det också finns risker attde avtalsbindningar som blir en del av ett zonarrangemang kan utnyttjas av ensupermakt - den ena eller den andra- i krislägen innan ett krig har brutit utför att påverka de säkerhetspolitiska dispositioner som avser att ta iett sådant läge. 52 ()replik; Jag menar att om man gör den typ av inspektionskrav som med till utgångspunkten för en diskussion om varje typ avnedrustningsarrangemang - vare sig det gäller , vapentyper i ellernågot annat - så kommer man inte fram. Risken är att man i själva verket bidrartill att försvåra nedrustningsförhandlingarna om man startar i den ändan. CarlBildt säger att betydelsen av kärnvapen inte nödvändigtvis ökar annat än genomökad träffsäkerhet och ökad räckvidd. Men den ökade träffsäkerheten har ju ocksåen annan funktion, nämligen att tillsammans med den ökade rörUgheten hoskärnvapenbärarna göra kärnvapnen mer anpassade för faktisk krigföring påslagfältet. De kärnvapen med kort räckvidd som funnits länge blir aUtmeranpassade till den typ av krigföring som såvitt jag förstår kärnvapenmakternatänker sig i sina militärplaner. Och det är beträffande den typen av vapen somett zonarrangemang kan ha betydelse, om det innebär en uttunning av vapen påbägge sidor om zonen. Självfalletkan långtgående kärnvapen vara målinriktade mot vilken stad eller militäranläggning som helst pä jorden. Det är framför allt för kärnvapen med korträckvidd som olika regionala arrangemang har värde för att hålla den militäraspänningen på en låg nivå. Och betydelsen av dessa ökar sannerligen - det visasinte minst av den debatt som förs på kontinenten i och f. ö. också i denmilitära debatten inom NATO. En rad militärer ifrågasätter NATO:s tilltagandeberoende av slagfältskärnvapen med kort räckvidd, som även ökar inomWarszawapakten. Mendet finns också ett annat skäl fill att måste engagera sig för enkärnvapenfri zon av den typ som vi har diskuterat här i .