prot · G50970 · 1981-12-31 00:00:00 — 1981kommer att nämnas på samma gång som 1953, 1956 och Tjeckoslovakien1968. satt inte sovjetiska soldater i de stridsvagnarsom krossade förhoppningar om ett friare och mera människovärdigt liv. I Polenbär soldaterna - i varje fall ännu så länge - polska uniformer. Men dettabefriar inte från ansvar för vad som händer i . Vilken mer direkt roll kan ha spelat vid den polskamilitärens maktövertagande må vara ovisst. Vad vi vet är att läget varitett annat utan Sovjetiska krav, påtryckningar, hot och politiskt övervåld. Ytterst vilar skulden på det kommunistiska tvångssystemsom i sovjetisk regi upprätthållits i och de andra östeuropeiska staternasedan 1940-talets mitt. Det är ett system, som aldrig fått folkets godkännandei val, som aldrig vågat tolerera fri konkurrens med andra ideologier och somaldrig sett något alternativ till att förvägra folk derasgrundläggande mänskliga rättigheter. Förtrycket kan inte ens bortförklaras med att människornafår materiella fördelar. Utvecklingen i är i själva verket ett slåendebevis på den stelnande kommunistiska ordningens totala oförmåga också i dettaavseende. När medborgarnas försörjning inte av, träder anspråken påfolkligt stöd i bakgrunden, och regimernas grundläggande beroende av våld ochtvång blir allt tydligare. Kvar står kommunismen åter avslöjad som instrument förmaktspråk och fåtalsvälde. Den ideologi som säger sig vilja företräda folketsoch arbetarnas intressen har än en gång bankruttförklarat sig själv. Det polska folkets strävanden mot större frihet och demokratihar följts med djupaste sympati och engagemang i vårt land. besvikelse och förbittring blivit över de senasteveckornas händelser. Bevisen är många på hur bred den svenska opinionen är idenna fråga. Uppmaningarna om humanitär hjälp tiU våra polska grannar möterett starkare gensvar än man någonsin kunnat drömma om. Även våra svenska kommunister har deltagit i protesterna.Men låt mig säga, fru talman, att de protesterna inte är trovärdiga. Det är brai och för sig att vpk säger sig ogilla diktatur och åsiktsförtryck i . Menvpk ser det som händer i som misstag, begångna av partiets socialistiskaöststatsbröder. Det som sker i är emellertid inte något misstag. Detär en logisk konsekvens av det system vpk självt hyllar och frambär flammandehälsningar till när öststatsimperiets överparti i har sina kongresser. Skall vpk bli trovärdigt som demokratiskt parti, måste detta avstånd från systemet som sådant, från det system som grinar motpolackerna och omvärlden i all sin fula nakenhet. Men skulle vpk göra det, dåskulle man rycka undan grunden för sin egen legitimitet som parti. Det vill man inte göra, och därför förblir vpk en del avden rörelse och den ideologi som bär ansvaret för det övervåld som det polskafolket nu utsätts för. Vi vill inte tro att de förhoppningar som väcktes under 16månaders UtveckHng i nu skall ha grusats för gott. De polska generalernapåstår att de inte önskar en återgång till de förhållanden som rådde föreaugusti 1980. De utlovar samförstånd och respekt för vad som vunnits. Men detalar också om normalisering. Det är ett ord med olycksbådande klang iÖsteuropa. har efter 1968 fått lära sig vad det kan innebära. folk och alla dess vänner har rätt att kräva, attlöftena från militärerna i Warszava inte bara blir tomma ord. Vi måste förväntaatt de står vid sitt ord och inte leder sitt land djupare in i en nationelltragedi. Den enda verkliga normaliseringen är att den avbrutna rörelsen motstörre frihet åter tillåts att fortsätta. väldiga problem kan endastlösas i samförstånd och samarbete inom landet och i frihet från utländskinblandning. Händelserna i kastar sin skugga också övervärldsläget i stort. De innebär en ny, allvarlig påfrestning på supermakternasrelationer. Därmed innebär de också en fara för oss alla. Det är av största betydelse att vad som skett i inteleder till att och förhandlingar och kontakterpå viktiga områden avbryts eller fördröjs. Beskeden efter detamerikansk-sovjetiska utrikesministermötet ger därför anledningtill oro. Det vore fel att göra nedrustningsförhandlingarna mellan ochSovjet beroende av den fortsatta utvecklingen i . Båda supermakterna har ett lika djupt eget intresse av attsådana förhandlingar äger rum och att de blir framgångsrika. De har också etttungt ansvar gentemot en omvärld, som inte deltar i de storas överläggningar,men som i hög grad är beroende av resultatet av dem. Viljan till fred och oron för kapprustningens följderhar blivit en levande och stark kraft i dagens värld. Det skulle vara en dubbeltragedi om vad som skett i också leder till att folkens förhoppningar omatt rustningsvansinnet kan hejdas åter sviks. är 10 miljoner människor i arbetslösa, i varje fall omvi håller oss till . I den industrialiserade världen som helhet, iOECD-länderna, går mer än 25 miljoner människor utan arbete. Det vi nu seromkring oss - och det måste rimligen vara en riktig bakgrund till den debatt omSveriges ekonomi som vi nu för - är en världsekonomi i gungning. Inflation,arbetslöshet, stora underskott i budget och bytesbalans möter oss nästanöveraHt. Ändå drabbas olika länder oHka hårt. Allratyngst är bördan för de fattiga länderna. Där fanns inga marginaler för de tvåhårda oljeprischocker som också vi drabbades av. stagnerar och t. o.m. minskar biståndet från många länder i krisens kölvatten. höjs röster föratt också det svenska biståndet skall minskas. Jaghar Htet svårt att förstå , som tror att våra barn och barnbarnskulle känna det tyngre att betala av de skulder som vi har dragit på oss,därför att en del av de pengar vi lånade gick till människor som hade detverkligt svårt. Eninternationell utblick ger, som jag ser det, anledning till tre viktigaslutsatser. Fördet första: Krisen är just internationell. Därför krävs det också samarbetemellan länder, inte handelskrig och isolationism, för att problemen skallkunna lösas även på lång sikt. Fördet andra: Det finns människor som är långt hårdare drabbade än vad vi är och,förmodligen, någonsin kan bli. I den fattiga delen av världen lider 800miljoner människor av svält och undernäring. Vi kan inte frånsäga oss vårtinternafionella ansvar under hänvisning fill egna bekymmer. De är så oändligtmycket mindre. Fördet tredje; Hög arbetslöshet skapar inte en sundare samhällsekonomi. Den är istället ett hot mot både trygghet och ekonomisk balans. Detgoda samhället skapas inte - även om den här debatten möjligen kan ha gett ettintryck av det - bara med ekonomiska medel. Hur det går med ekonomin, medjobben, priserna och skatterna bestämmer nu också hur det går med mycket annatsom är vikfigt för samhällsutveckling och välstånd; äldrevård, nya insatser förhandikappade, miljövård, jämställdhet mellan kvinnor och män samt våramöjligheter att visa internafionell solidaritet också i praktisk handHng. Alltdetta är beroende av hur vi klarar våra ekonomiska problem. Receptenpå hur det skall gå till är mycket skiftande. Kanske kan man ändå urskilja tvåhuvudtyper av recept. Ett är den ensidiga svältkuren, prakfiserad i renodladform i en del andra länder, framförd i mera moderat tappning i . Den ärfelaktig, socialt oacceptabel och har ingenstans lett till avsett resultat.Dess teori handlar om penningmängdens betydelse för den ekonomiska polifiken.Dess enda mer påtagliga konsekvens är en kraftig ökning av arbetslösheten. Tanken med denna politik ärockså - och vi har ju sett återsken av den i debatten - attarbetslösheten som sådan skall vara ett ekonomiskt-politiskt medel. För den sortens liberala politik som folkpartietföreträder kan medlen dock aldrig underordnas målen. Det gäller också på detekonomiska området. Arbetslöshet är ett slöseri med enskilda människor ochderas inneboende resurser. Att gå in för arbetslöshet är att säga, till vissamänniskor i varje fall, att de inte behövs, inte förrän konjunkturen med hjälpav stora skattesänkningar för dem som har bra jobb och goda löner vänt uppåtigen. Denna tanke må vara teoretiskt underbyggd och sammanhängande,men den är poHtiskt och socialt omöjlig i när man i stället behövermobilisera alla människor för att arbeta landet ut ur dess ekonomiska kris.Arbetslöshet skapar orättvisor, klyftor mellan människor och social oro. Därför ger den ensidiga åtstramningens politik inte hellerde ekonomiska effekter som dess förespråkare påstår. Vad som händer är attekonomin leds in i en nedåtgående spiral. Efterfrågan minskar och ekonominkrymper. På samma sätt som inflationsförväntningar påverkar handlandet blandföretag och enskilda påverkas företag och enskilda givetvis också avförväntningar om en fortsatt nedgång i ekonomin. Svältkurspolitiken driver upp arbetslösheten utan att fåbukt med inflationen. En annan huvudmodell är att fortsätta som om ingentingegentligen hade hänt sedan de s. k. rekordårens dagar, att bortse från att detmåste finnas ett samband mellan produktion och konsumtion och från att vi intei obegränsad omfattning kan låna oss till vårt välstånd. Detta vore - eller är, där den politiken praktiseras -strutspolitik. Det vore att bortse från obehagliga sanningar nu och skjuta allanödvändiga åtgärder på en obestämd och politiskt bekväm framtid. Men "budgetunderskottet låter sig inte blundasbort", för att citera socialdemokratiska Stockholms-Tidningen. Att försökaär att driva upp underskotten i både budget och bytesbalans, att låna ännu meraoch därmed låta våra barn och barnbarn betala den standard vi själva beviljaross . De som försöker hävda att detta vore en politik i löntagarnas ochsolidaritetens namn underskattar - det är jag alldeles övertygad om-löntagarnas förstånd och missuppfattar på det grövsta sätt solidaritetens bud. En politik som leder ut ur krisen måste förenabegränsningar av såväl privat som offentlig konsumtion med en offensiv politikför en utbyggnad av den konkurrensutsatta industrin. Vi måste,enkelt uttryckt, arbeta och spara oss ur krisen. Sparandet har också varit en ledstjärna för åretsbudgetarbete, det stramaste . Det kan visserligen kännas både smärtsamtoch tröstlöst att skära i statens utgifter. Smärtsamt därför att begränsningarpå 12 miljarder inte kan bli verklighet utan att drabba områden som vi tyckerär viktiga.Det är ju nästan bara sådana som finns i budgeten. Tröstlöst därför attbudgetunderskottet ändå växer. Men låt oss, när vi har sagt detta, också påminna oss omatt vi faktiskt brutit trenden i en tidigare obruten utgiftsökning.Budgetunderskottets andel av bruttonationalprodukten bör, med de begränsningarsom föreslås, under nästa budgetår Hgga kvar på ungefär nuvarande nivå.För några år sedan var ökningstakten i de totala offentliga utgifterna ; är den litet . Räknar man bort statsskuldsräntan, ökar statensutgifter nu med bara 4,5 miljarder. Jag säger "bara", eftersom det ärhälften av det belopp med vilket statsinkomsterna ökar. Detta är ettvikfigt resultat av regeringens besparingsprogram. Den utgiftspost som däremot fortfarande växer i snabb taktär statsskuldsräntorna. Och det är detta som är vårt stora problem.Kreditmarknaden måste genom statsskuldens ökning i alltför stor utsträckningtas i anspråk för konsumtion och i alltför liten utsträckning förinvesteringar. Dessutom puffar räntepostens ökning ut fler och fler angelägnasociala ändamål från budgeten. Det är därför som det är nödvändigt att sparaockså på socialt angelägna områden för att undvika det som skulle kunnabli en verklig social nedrustning. De resurser, fru talman, som den här åtstramningen frigörmåste komma till användning inom industrin. Det är det andra ledet iregeringens ekonomiska strategi. Devalveringen återställde företagens konkurrenskraft.Moms- och räntesänkningen bidrog till att avtalen klarades och därmedföretagens konkurrensläge. Investeringarna stimulerades genom fondfrisläpp ochavdrag. Aktiefondsparande och lättnader i akfievinstbeskattningen gav förraåret ett tillskott av riskvilligt kapital i storleksordningen 2,3 miljarderkronor, att jämföra med 150 miljoner året innan. Mycket, kanske i själva verket det mesta, liggerfortfarande framför oss. De ekonomiska balansproblemen kommer sannolikt attvara vår följeslagare . Men vi har i alla fall - trots vadLars , och har sagt i den här debatten tidigare -kommit en bit på rätt väg. Det har skett en kraftig förbättring av handels- ochbytesbalanserna, exportorderingången ökade, och vi har sett hurinflationstakten har minskat. Oppositionspartierna vill vart för sig välja andra vägarän regeringen. Vpk väljer som vanligt de väldiga överbudens och opportunismensväg, vare sig vi talar om inrikes- eller utrikespolitik. Socialdemokraternavill fortsätta att höja de offentliga utgifterna, opåverkade av sina egnaekonomers varningar för att det faktiskt inte går - "inte om man intealldeles skall underminera den svenska ekonomin och därmed grunderna för heladen framtida sociala tryggheten", för att citera Stockholms-Tidningen ännuen gång. Skälet till detta är uppenbart. En del av underskottet ärkonjunkturelit, det kan vi kanske leva med. En annan del har uppkommit genomstatens egen utlåningsverksamhet, framför allt till bostadssektorn. ekonomisk-politisktacceptabel del av budgetunderskottet. Resten är ett så att säga strukturelltunderskott, dvs. det beror på att vi har ett permanent för stort utgiftsprogrami förhållande till rimliga förväntningar om vår ekonomiska tillväxt i framtiden.Den delen av underskottet kan inte i längden försvaras. Därför kan inte hellerden socialdemokratiska budgetpolitiken försvaras. Det hjälper inte attKjell-Olof i korsdraget mellan de olika meningsriktningarna inom sittparti försöker ställa sig mitt emellan taktikerna och praktikerna och säga attbudgetunderskottet är både för stort och för litet. Med den politik han stöderhär i så blir det större än med regeringens linje. Därmedriskerar man också att inflationen ökar i takt med det ökande lånebehovet, ocharbetslösheten i takt med att industrin kommer att lida av resursbrist och förhögt kostnadsläge. Varförrekommenderar då socialdemokraterna den här sortens mycket dåliga politik? Jagtror att svaret är helt enkelt att man inte har haft kraft och mod att stå emotkravmaskinerna. De gör sin plikt när de talar för pensionärernas, löntagarnas,de offentligt anställdas, barnfamiljernas eller löntagarnas intressen, vilka denu kan vara - det är deras uppgift. Men partierna gör inte sin plikt om de intei helhetens intresse kan stå emot också starka särintressen. Jagtror att folk genomskådar denna lättsinnets politik. Människor insernog trots allt att inte heller vi i i längden kan konsumera mera än viproducerar, att inte heller vi kan fördela det som inte finns, att också vi mårbättre av att ta hänsyn till ekonomiska realiteter än att blunda för dem. Socialdemokratinställer sina förhoppningar till att den egna satsningen på att en politisktframstampad industriutveckling skall leda fill ekonomisk tillväxt och ökandestatsinkomster, minskande budgetunderskott och mera sysselsättning. Medstadiga industribeställningar, strukturplaner och löntagarfonder skall Sverigeräddas. - Så lyder deras recept. Menspåren förskräcker, fru talman. När man sist trodde sig veta bättre änindustrin själv vad det var borde satsa på, då valde man skeppsvarv, enutbyggnad av stålindustrin och etablering av tekoföretag i norr. Denpolitiken bottnade i - det är jag helt övertygad om - ett engagemang för att gesysselsättning som det finns anledning att uppskatta, men den byggde på denfelaktiga föreställningen att det är politiska insatser snarare än industrinsegna bedömningar som skall visa vägen. Därförgick det som det gick. Det blev inga jobb, men det kostade miljard eftermiljard att ordna en avveckling i socialt acceptabla former, till förfång förbranscher som kunde ha haft framtiden för sig. Nuvill man ta steget fullt ut. Löntagarfonder i facklig regi skall ersätta storadelar av ett fritt näringsliv med marknadsekonomin som bas för sitt handlande. Denidén håller inte. Den är inte ekonomiskt försvarbar, eftersom den skulle ge ettineffektivt utnyttjande av ekonomiska resurser. Så länge det finnspengar att tillföra fonderna skulle de få nya medel, oavsett hur de tidigarehade förvaltats. Men den håller inte heller, fru talman, ideologiskt - inteför ett liberalt parti, som tror på ekonomisk maktspridning, marknadsekonomioch ett decentraliserat beslutsfattande. Det går att hitta former för ett spritt ägande,effektivare kapitalbildning och en tolerans för större företagsvinster som kange ökade investeringar och tpolitik som har pressat upp hyrorna och matpriserna,vilket alltid drabbar de lågavlönade hårdast. Visst är ni duktiga att tala om arbetslöshet. Men ärdet ju så att den aldrig går att prata bort. Medan ni talar vackert om attbekämpa arbetslösheten och berömmer er för allt vad ni har gjort, ökar den förvarje dag och för varje räkning. försvann över 40 000 industrijobb. Läser man sedan i regeringens finansplan, som skallvartiet är vägvalet klart. Vi inte bara väljer liberalismens väg - det var vårtparti och dess föregångare som byggde den vägen. Därförsäger vi nej till löntagarfonder. Socialdemokratisk polifik skulle ge ett störrebudgetunderskott. Det skulle politik också göra. Inte därför inte inser behovet av att banta i utgiftsprogrammen, men därför att manvill genomföra stora skattesänkningar, dvs. stora sänkningar av statensinkomster. Båda oppositionspartierna har naturligtvis goda politiskaskäl för sin politik. Det finns få områden för vilka socialdemokraternaföreslår mer pengar, där inte också och regeringen skulle viljagöra just det. Att vi avstår beror på att vi vet att löften om utgifter förvilka man inte har några pengar blir tomma löften. Inte är och regeringen emot skattesänkningarheller. Att vi ändå avstår från att föreslå så stora lättnader som moderaternagör är därför att vi vet att det inte finns täckning för en sådanskattepolitik. Och skattelöften utan täckning i den ekonomiska verkligheten ärockså tomma löften. Det hade varit bättre om i stället för attsatsa på skattesänkningslöften i fantasiklassen hade stannat kvar itrepartiregeringen Och deltagit i skatteuppgörelsen med socialdemokraterna. Vi har inte råd nu att sänka det totala skattetrycket. Enofinansierad skattereform skulle dra upp budgetunderskottet med åtskilligamiljarder kronor. Det är alltså inte mig som skall påminna om hurmycket tvingas låna - det är sig själv han skall påminna omdetta. Det är bra för den enskilde med en skatteomläggning som ger minst 50 kr.kvar av en nyintjänad hundralapp. gick det mesta åt i skatt. Skatteomläggningen är bra för samhället lika väl som förde enskilda människorna. Med denna uppmuntras människor att arbeta, att göra enextrainsats. Då kan arbetsmarknaden också fungera bättre. Däremot uppmuntras människor inte som tillskuldsättning och spekulation. Avdragsexplosionen - från ungefär 2 miljarderför till 20 miljarder och mer - bromsas med denskatteuppgörelse som är på väg att presenteras i proposition. Tack vareuppgörelsen kan också kapitalmarknaden fungera bättre. Utrymmet för företagenökar. kan vi få bukt medinflationen. Det kommer inte att behövas så stora löneökningar för att någotskall bli kvar efter skatt. Och att av liksom de storalöntagarorganisationerna står bakom förslaget ger detta just den stabilitet somskulle behövas också på andra områden för att lösa dagens svåra ekonomiskaproblem. Ju mer jag hör av skattedebatten, desto starkare blir känslanav att det är just detta, att vi fått en bred uppgörelse som omfattar ävensocialdemokraterna, som inte kan förlika sig med. Det talades innan förslaget låg på bordet om katastrof förvillaägarna. Det har visat sig vara fel. Det talades om en låg brytpunkt.Det har också visat sig vara fel. Det talades om en brant skatteskala. Ävendetta har visat sig vara fel. Det talades om avskaffande avmarginalskattetaket. Också det har visat sig vara fel. är visserligen en kompromiss. Vi harfått ge och ta - så är det i alla uppgörelser. Vi skall lyssna mycket noga påde synpunkter som kommer fram, och vi skall mycket omsorgsfullt läsa deremissvar vi får. Men vi har en stabil gemensam grund att stå på: en rejälmarginalskattesänkning och en begränsning av avdragen, som gör det svårare förhöginkomsttagare att nolltaxera. Den politiken kan vi i stå för medgott samvete. Det hade också kunnat göra. Det mesta, för attinte säga nästan allt, i skatteuppgörelsen fanns med i trepartiregeringensförhandlingsbud till socialdemokraterna . agiterar manlikväl med liv och lust mot denna skatteuppgörelse. Det är varken bra politikeller god moral. I och regeringen är vi fast beslutna, frutalman, att fullfölja den krispolitik som statsministern och jag själv talatför i den här debatten: sparande för att minska underskotten, offensivasatsningar för att öka exporten och skapa nya jobb. Det kräver en fungerande marknadsekonomi, där det finnsutrymme för många olika företag, för nya idéer och för enskilda initiativ. Detkräver också en rättvis fördelning som håller solidaritetstanken levande. Detta är en politik för människor som söker ett alternativtill högerns och socialismens budskap. Detta ärliberal poHtik. 19 FÖRSTE VICE TALMANNEN; Jag fårmeddela att anslag om kvällsplenum nu har uppsatts. 20OLOF () replik: Jag hade en känsla av att fru talmannenoch jag var de enda icke folkpartisterna här inne i kammaren. Men ser jagatt har kommit tillbaka, och en och annan plikttrogensocialdemokrat sitter också i sin bänk. Mot den bakgrunden var det litet patetiskt när med att säga att han talat om liberal poHtik. Det var tydligennödvändigt att tala om det för den lilla skaran av trogna. Och jag förstår honom,för liberal politik har ju numera kommit ganska mycket i vanrykte. De värstaärkereaktionä-rerna i världen utmålar sig som äkta liberaler. De villsläppa marknadskrafterna fria..De vill låta klyftorna växa, och de vill ta bortsamhället som ett solidaritetens instrument. Så det gäller att vara noga meddefinitionerna när man ta/ar om liberalismen. Den gamla liberalismen ibetydelsen av en positiv frihet sitter ganska trångt . Det är mycket frestande att tala inrikespolitik med OlaUllsten. Jag skall inte vara så ofin att jag erinrar honom om vad folkpartietsagt om löntagarfonder. Det var som hittade på begreppet, somkrävde en utredning och som på sina landsmöten sade väldigt mycket av det visäger . Jag skall alltså inte vara ofin, men jag skall ändå göra följandepåpekande när säger att vi satsat på skeppsvarv, på tekoindustrioch stålindustri. Det skedde därför att man tvingades ta över bankrutteradeprivata företag. När det gäller tekoindustrin i norr så var det en folkpartistsom påpekade att i stället för en etablering i kunde man få enetablering i för en lägre kostnad för den svenska statskassan. Dettycker jag än var en klok folkparfist. Jag undrar egentligen hur kan moralisktförklara den här fondkapitahsmen, de kollektiva obligatoriska fonder som niupprättat och där varje medborgare i det svenska samhället tvingas att på sinskattsedel betala fill de aktiesparfonder som sedan bara kommer ett begränsatfåtal till godo. Det är verkligen kollektiva obligatoriska fonder när detgäller att betala. Men den stora massan av medborgare får icke den minsta nyttaav dem. Det är verkliga kapitalistiska fondbildningar. Det sker i ett läge därni berömmer er av att skära ned för pensionärer och för de sjukförsäkrade. Tänkerni t. ex. upphäva tjänstemännens fria avtalsrätt, något som tydligen ThorbjörnFälldin vill göra? För andra grupper är denna våldsamma subventionering avaktieägare och i realiteten stora skogsägare helt otillständig. Den går inteatt försvara. Men egentligen vill jag tala utrikespolitik. Jag menar attdet är riktigt att vi skall kräva att man i avskaffar krigslagarna ochundantagslagarna, frisläpper de fängslade och återinsätterdemokratiseringsprocessen. Det är det enda sätt på vilket utvecklingen i Polenkan normaliseras. Jag är djupt oroad av utvecklingen i ElSalvador och det fruktansvärda misstag som den amerikanska regeringen är på vägatt göra.