prot · G509157 · 1981-12-31 00:00:00 — Jag gav ToreNilsson tipset att ringa upp partikamraten för att få goda råd, så att haneventuellt kunde få styrka att rösta emot det här förslaget. F. ö. är det flera saker i intervjun som är intressanta.Den aktuelle moderaten säger där bl. "Det är möjligt jag hade röstat ja om jag arbetat fören annan grupp. bevakar jag medlemmarnas intressen och de kommer ikläm." Det tål att fundera över. Det kan väl inte vara så att deborgerliga ledamöterna i allmänhet och de moderata ledamöterna i synnerhet intehar någon kontakt alls med de grupper av människor som drabbas. Man kan judra den slutsatsen av ett sådant uttalande. Sedan helt kort, eftersom tidenrinner i väg, svar på frågan om jag tillhör arbetarrörelsen. Jag kan lugna ToreNilsson med att jag har min fackföreningsbok sedan jag var , med därtillhörande olika fackliga uppdrag. Även mitt parti är en del av arbetarrörelsen. 76OLOF (): Jag har begärt ordet bara för att göra enkort förklaring beträffande den röstning som strax kommer att ske. Låt migbara med anledning av def sista åter lämna en upplysning. denstafistik som kom från riksgäldskonforef , , var Onsdaeen den densvenska statsskulden 67 000 miljoner när socialdemokratin lämnade jf, mai 1982 regeringsmakten.Den är nu 326 000 miljoner. Den har stigit med 250 000 miljonereller 250 miljarder på de här sex åren. Det är denna grava vanskötsel Ändrinear i liuk av statsfinanserna som man tar ut på de sjuka. m. m. Mitt syfte är ett annat. kommer enröstning att ske. .Läget är kanske en aning originellt. Även om samtligaborgerliga ledamöter av skulle stödja regeringsförslaget, råder justnu en majoritet i mot förslaget. I det läget kommer tvåsocialdemokratiska ledamöter att lägga ned sina röster. Det beror inte på attde har någon annan åsikt än vi eller att de tycker mindre illa om dettaorättfärdiga förslag. Det beror på att två borgerliga ledamöter är sjuka ochinte har möjlighet att komma hit. För oss är det en hedersak att inte utnyttjaen sådan situafion. Därför kommer två av våra ledamöter att lägga ned sinaröster. Man kan uttrycka def på det sättet att vi tar en hänsyn till de sjukasom den borgerliga majoriteten tydligen inte tycks.vara villig att ta. Även om vi gör defta , och även om vi på grund av defskulle förlora omröstningen, hoppas vi att det kommer väldigt många friskasocialdemokrater till höstens riksdag. Kommer def fillräckligt många, såkommer vi att upphäva den här lagstiftningen om den genoniförs. Det betyder iså fall aft även om de borgerliga skulle vinna omröstningen , kommerdenna orättfärdiga lagstiftning aldrig att hinna träda i kraft. Vi hinnerupphäva den , om den blir en socialdemokratisk valseger. 77 (vpk): Låt mig i anslutning till vad nysssade beträffande själva den omröstning som följer meddela att vi för vänsterpartietkommunisternas vidkommande har en ledamot som måste vara frånvarande . Menvi har också enligt det kvittningssystem som tillämpas kvittat ut ytterligaretvå ledamöter som finns här i huset, eftersom man från de borgerliga partiernahar angivit fullgoda skäl för bortovaron när det gäller de ifrågavarande tvåborgerliga ledamöterna. Vi vill inte heller utnyttja ett förhållande med sjukdomoch andra förhinder för att få till stånd något slags röstningsresultat sombaserar sig på att människor är sjuka. I övrigt kan jag instämnia i kritik och i vadhan sade sist. Låt mig fillägga att om inte fäller detta borgerligaförslag nu kommer kommunisterna självfallet att göra allt som ärmöjligt - aft återkomma så snart ske kan och vid alla de tillfällen som ges -för att ställa förslag om att återställa ordningen. Överläggningen var härmed avslutad. Ändringari sjukförsäkringen m. m. Prop.1981/82:144 och 100 (mom. 1-12) Mom.1 (karensdagar i sjukpenningförsäkringen) Utskottetshemsfällan bifölls med 169 röster mot 168 för reservafion 1 av m.fl. 2 ledamöter avstod från att rösta. Mom. 3 (kompensationsnivån inomsjukpenningförsäkringen) I kontraproposifionsvoteringen biträddes reservation 2av m. fl. med 98 röster mot72 för reservafion 3 av m. fl. ledamöter avstod från att rösta. I huvudvoteringenbifölls reservafion 2 av m.fl. med 169 röster mot 168 förutskottets hemställan. 2 ledamöter avstod från att Mom.4 (uttalande om likvärdig effekt för alla grupper på arbetsmarknaden) Utskottefshemställan bifölls med 169 röster mot 168 för reservation 4 av m.fl. 2 ledamöter avstod från att rösta. Mom.6 (sjukförmåner för sjömän) Utskottefshemställan bifölls med 169 röster mot 168 för reservation 5 av m.fl. 2 ledamöter avstod från att rösta. Mom.7 (sjuk]5enningavdraget vid sjukhusvård) Utskottetshemställan bifölls med 169 röster mot 168 för reservation 6 av m.fl. 2 ledamöter avstod från aft rösta. Mom.9 (ersättning för tandvård) Utskottetshemställan bifölls med 169 röster mot 168 för reservation 7 av m.fl. 2 ledamöter avstod från att rösta. Mom.10 (medelsanvisning till sjukförsäkringen) Utskottetshemställan bifölls med 169 röster mot 168 för reservafion 8 av m.fl. 2 ledamöter avstod från att rösta. Mom.12 (sjukförsäkringsavgiften och folkpensionsavgiften) Reservation9 av m. fl. bifölls med 169 röster mot 167 för utskottetshemställan. 3 ledamöter avstod från att rösta. Övrigamoment Utskottets hemställan bifölls. Övriga motionsyrkanden(mom. 13-20) Mom. 15 (nedre åldersgräns för sjukpenning) Utskottetshemställan, som ställdes mot motion 403 av m.fl. bifölls medacklamation. Mom. 17 (utredning omändrad finansiering av sjukvårdskostnader) Utskottetshemställan bifölls med 266 röster mot 71 för reservafion 11 av . 2 ledamöter avstod från aft rösta. Mom.19 (privat tandvård) Utskottetshemsfällan bifölls med 266 röster mot 71 för reservation 12 av . 2 ledamöter avstod från att rösta. Mom.20 (privat läkarvård) Utskottetshemställan bifölls med 265 röster mot 72 för reservation. 2 ledamöter avstod från att rösta. Övriga moment Utskottets hemställan bifölls. 7§ Näringspolitiken (forts.) Fortsattesöverläggningen om näringsutskoftets betänkanden /82:33 och 34. 78 (vpk): Intresset hos ledamöterna för industri- och näringspolitiska frågor ärväl efter den här dagens övningar en aning begränsat, men jag skall tala om demändå. Enrecensent av en biografi över den brittiske konservative politikern på det sättet, att han hade en väldigförmåga att säga det han trodde att folk, speciellt hans anhängare, ville höra,men sedan gjorde han i tysthet någonting helt annat. I den mån det är detta somär den konstituerande egenskapen hos en stor politiker, är mina företrädare i den här debatten, herrar Hovhammar och , närmast geniahska somstatsmän. Det var nämligen precis vad de gjorde. Det var en diskussion somhandlade om idealiserade bilder av vad de stod för och som var på behagligtavstånd från verkligheten. Jag har hört den sortens diskussion ett antal gångernär vi debatterat näringspohtik, och jag beundrar alltid dem som på def härsättet kan tro sig leva kvar i den värld som finns i böcker, mensom aldrig har existerat i verkligheten och som framför allt inte har något attgöra med dagens verklighet. Dettalas så mycket om marknadsekonomi kontra planekonomi, vilket är ett heltfelaktigt sätt att uttrycka saken. De planerade ekonomierna är ocksåmarknadsekonomier, fast på ett annat sätt. Def är ju inte så i de flestaplanekonomier, att man fastställer i planen hur mycket som skall produceras,utan vad som skall försäljas avgörs av avtal mellan grosshandeln och deproducerande företagen. Det är heller inte korrekt att säga att utvecklingen ärsnabbare i s. k. fria marknadsekonomier än i planekonomierna. En ganskaöverväldigande historisk bevisning kan presteras fill förmån för att fattiga ochunderutvecklade jordbruksländer industrialiseras snabbare i 10 protokoll 1981/82:156-157 Nr 157 någon form av mer eller mindregenomförd planekonomi. För den skull är den ' '"' planekonomier inte har sina problem. 26 maj1982 '" någonting som man skallidealisera. Också planekonomierna kan råka ut för balansproblem. Också de kan skötas bättre eller sämre. Näringspolitiken Men för att återgå till den verklighetsom råder här i vill jag säga att jag tyckerdet är litet tröttsamt aft år konstatera hur de borgerhga företrädarnatalar om att i marknadsekonomin, där är det konsumenterna som styr. Detta är juväldigt orealistiskt. Har man en sådan analys kan man inte förstå verkligheten.Det är tvärtom så aft den kapitalistiska ekonomin nu har nått en sådankoncentrationsgrad aft def inte är konsumenterna och konsumenternas efterfrågansom styr produkterna och produkfionens inriktning, utan det är de storaproducenterna som kan avgöra hur marknaden skall utvecklas. De är så stora ochstarka att de kan påverka och styra marknaden både med prissättning, med urvalav produkter, med teknologi osv. Det är heller inte de s. k. konsumenterna ivanlig mening som köper de flesta varorna. Den mesta varuhandeln i ett land somSverige försiggår på det sättet att företagen köper från varandra, eftersom detär investeringsvaror, kapital- och produktionsvaror som är den större delen avden försäljning som sker. Vidare är det litet tröttsamt att höra lovsånger fill denfria konkurrensen. Den är avskaffad för länge sedan i större delen avnäringslivet. Man har en hög grad av kapitalisering, av koncentration och avenföretagsdominans. Detta är så mycket mer påtagligt som de flesta borgerligaekonomer ute i betraktar detta inte bara som ett faktum utan som ettproblem, eftersom det innebär en större stelhet när det gäller anpassning avpriser och liknande. Det betyder bl. a. att när det blir en kris, en nedgång,en depression i ekonomin anpassas infe prisnivån nedåt, utan man får detproblem som vi känner från med en depression sida vid sida med entilltagande inflation, dvs. fortsatt höga och än högre priser trots att det ärdepression. Defta i sin fur, säger de borgerliga ekonomerna, verkar dåfördröjande på den utrensningsprocess som sker i varje kapitalistisk kris, nären del av kapitalet slås ut därför att det inte klarar av de sänkta priserna. Istället har man nu försökt från de stora monopolisfiska och halvmonopolis-fiskaföretagen att hålla prisstrukturen vid makt och undvika att krisen pressar nedpriserna. Följden av detta är alltså att man håller kvar kapital som annarsskulle ha slagits ut. Därmed förlänger och fördjupar man krisen. Detta är problem som diskuteras i den borgerliganationalekonomin som en rätt allvarlig fråga för den västeuropeiskakapitalismen. Det är då något märkligt att höra folk i den här kammaren tala omatt fri konkurrens är det bästa och att vi här i har fri konkurrens.Sådant där har ingenting med verkhgheten att skaffa. Det ärockså litet egenartat att år och i regel från samma talare höra talas omdet förkastliga i att staten ingriper i näringslivet, när man vet att de som dessatalare representerar- ibland t.o.m. talarna själva- aldrig har haft " något emot att sitta i statens knä,aldrig har haft något emot subvenfioner I vissa fallrepresenterar de företag som skulle ha gått omkull, om inte den här kammarengeneröst hade beviljat statligt stöd till den företagsamhet de företräder. Föratt även ge en liten släng åt , när han gentemot framställa sig som en företrädare för en ekonomisk planering, kan mannaturligtvis säga att det också är litet säreget. Om man vill ha enstrukturfond, som socialdemokraterna vill - och det kanske man skall ha, detkan i och för sig vara nyttigt - så ändrar det inte på något sättmaktstrukturen i samhället. När man säger att man vill ha en dialog mellannäringslivet och staten - med näringslivet menar man då inte de som arbetar därutan de som leder företagen, de som har makten - så att staten på rätt sätt ochsom så näringslivet vill kan turnera näringslivet med fortsatt kapitalförsörjning,har det ingenting med planering att göra. Det är bara en form av korporativkapitalism, litet grand efter japansk modell men inte fullt så konsekventgenomförd. Detär litet märkhgt aft läsa den socialdemokratiska reservationen. Jag vet intehur långt de socialdemokratiska ledamöterna i näringsutskottet har tänkt i dehär frågorna, men om detta så att säga är deras industriellautvecklingsprogram, är det klart och tydligt att de förutsätter en evigkapitaHsm i . Vilkaär kort uttryckt problemen i den svenska ekonomiska verkhgheten, sett ur denindustriella utvecklingens synpunkt? Ettförsta väldigt påtagligt och grundläggande problem är att det finns ingetegentligt intresse från den svenska storfinansen att satsa på envidareindustrialisering av . Man återinvesterar så mycket som manbehöver för att bevara sina positioner, men man gör det inte till någon sak attgå in i en verklig utvecklingsprocess här. Det intresset har man för längesedan förflyttat utomlands. har man positionen att det svenskaprivatkapitalets investeringar är större utomlands än vad de är i . Dethar övergått från, kan man säga, en nationell kapitalism till allt störremulfinationahseringar, där det senare momentet mer och mer överväger. Detandra stora problemet är att vi har en form avkronisk arbetslöshet och undersysselsättning i . Vi har en industriellreservarmé, som till stora delar kan döljas genom kortsiktiga arbetsmarknadspolitiskaåtgärder, genom att de människor som finns i denna reservarmé inte ständigt ärarbetslösa utan åker litet ut och in på utbildningar och tillfälliga arbeten.Men de representerar alltså en kronisk industriell reservarmé. Det betyderalltså att själva den teknologiska processen, snabbheten i rafionaliseringenoch utslagningen av arbeten så att säga har hunnit upp den rent kvantitativatillväxten av kapitalet i industrin. Följden är alltså att denna reservarmé harblivit större och större. Det försöker man nu dölja genom att inte kalla de härmänniskorna för öppet arbetslösa. Det är en terminologisk tvist, som jag intetar upp här. Men som fenomen finns alltså denna växande industriella reservarméhär i . Dettredje stora problemet är att den nationella ekonomiska självständighetenmycket hasfigt och drasfiskt nu undergrävs. Det stora kapitalet i äringet svenskt kapital i egentlig mening - det är ekonomiskt och maktpolitisktsett ett multinationellt kapital, dvs. en del av den multinationellakapitalismen. De tendenser som detta kapitals göranden och låtanden driver framundergräver också i mycket rask takt möjligheterna fill en självständignafionell ekonomisk politik. Det leder också till en ständig press både påekonomin och på den polifiska styrelsen att vara med att främja och förstärkaett ständigt vidgat exportberoende, medan däremot t. ex. framför allt dennuvarande borgerliga polifiken går in för att vidta olika åtgärder som minskarkonsumtionsförmågan inom landet och därmed också minskar utrymmet förhemmamarknaden. Det gör man alltså med det klart uttalade syftet aft främja exporten. Den här typen av kris hotar att bli allt värre på grund avstelheten i denna väldigt starkt koncentrerade kapitalism, och den hotar att bhmer långvarig, mer kronisk i den meningen att varje konjunkturnedgång inte barablir djupare än den tidigare utan också mer långvarig - def går alltså trögareatt ta sig upp ur den. De uppåtgående vågor som finns mellan konjunkturnedgångarnablir i sin tur allt kortare och allt svagare. Om man nu vill bryta igenom dettaoch erkänna att det beror på de speciella strukturella förhållanden som jag härbeskrivit, då måste man logiskt komma till det resultatet att denna kris aldrigkan övervinnas med mindre än att def här systemet utsätts för grundläggandestrukturella reformer. Def är också innebörden i de förslag som läggs fram i debåda vpk-motioner som behandlas i detta sammanhang. Dessastrukturreformer går i stort och väldigt kortfattat ut på följande: Det är orimligt att vi fortsättningsvis med de problem somfinns skall låta kapitalmarknaden och kapitalströmmarnas riktning bestämmas avvad som i stort sett är fem stora bankföretag, som kontrollerar mellan 80 och90 % av alla de tillgångar som banksystemet har makt över och bland vilka detvå största bankgrupperna utgör en maktfaktor som kontrollerar hälften av allakapitalresurser och tillgängliga kapifalströmmar. Vi menar att en så höggradig koncentration måste mötas pådet sättet att man efter mönster som delvis följs i nationaliserar destora affärsbankerna och finansinstituten. På det sättet möjliggör man att ge en annan riktning, bådekvalitativt och nationellt, åt kapitalsatsningarna. Man förhindrar attmulfinationaliseringen av den svenska kapitalismen leder till en uttunning avinvesteringarna i den svenska industrin. Kort sagt: När det privatastorkapitalet inte vill satsa på en fortsatt utveckling i , måste någonannan satsa på en fortsatt utveckling i . Emellertid måste ett överförande av den svenskaindustrialiseringen i ett nytt och kvalitativt annorlunda skede också innebäraatt man har en möjlighet att efter de folkliga demokratiska intressena styraockså den teknologiska processen. Den teknologiska processen är ingenfing somär givet av sig självt. Här i kammaren lika väl som i många andra sammanhang ärdet i de flesta fall så att diskussionen tycks förutsätta att den teknologiskautvecklingen är given. Man ser den som någonting som arbetar sig fram utan att mankan göra något åt den. Man kan bara anpassa sig till den eller följa efter den.Den är en vind som blåser och som man bara kan försöka fånga upp i en sortsutvecklingens segel. Så är def ju infe, utan den tekonologiska processeninnehåller bestämda vägskäl. Man har möjlighet att välja bort vissa typer av teknologitill förmån för andra, och det är i väldigt hög grad en politisk och socialfråga. All teknik har ett politiskt och socialt innehåll. Man befrämjar heltolika sociala tendenser, beroende på vilken typ av teknik man väljer. Därför menar vi att fiden är mogen , i detta väldigtbetydelsefulla nydaningsskede. När alla avancerade industriländer måste ge sinfortsatta industrialisering en annan riktning, en mer ekologisk inriktning, sägen mer människovänhg inriktning, också en inriktning som möjhggör en stramarehushållning med råvaror och materier, då är def helt nödvändigt aft i någonsamhällehg form styra de företag som är de ledande i den teknologiskaprocessen. Detta är inget originellt. Det har sagts mycket bättre ochutförligare av president än vad jag och andra företrädare för vpk häri kammaren någonsin kan säga det. Frågan om den industriella reservarmén och möjligheten aftfå hela folket i rafionellt och meningsfyllf arbete är heller infe lösbar medmindre än att någon går in i stället för den privatkapifalism som sviker. Vihar därför i den ena av våra motioner ett mycket utförligt program till förmånför en industrialisering i staflig regi. Det är en industrialisering i statligregi som inte liknar den nuvarande, för den är egentligen enavindusfrialisering i staflig regi, dvs. staten får fa hand om de företag somstorfinansen infe är intresserad av och sköta avvecklingsproceduren, modellvarven. Vi menar däremot att nyindustrialiseringen oundgängligenmåste ske i någon samhällelig form. Vi efterlyser därför ett stort statligtindustrialiseringsprogram med målsättningen att fillskapa 100000 nya industriarbeten. I förbigående kan väl nämnas, eftersom def är såpopulärt att tala om att det nya krigsflygplanet - om def kommer att kallas JASeller om det kommer att förekomma i någon socialdemokrafisk variant är i ochför sig likgilfigf - skulle ha någon sorts sysselsättningspolifisk effekt, aftkrigsrustningar har mycket ringa sådan effekt. Det är ett mycket dyrt sätt attskapa sysselsättning, och det skapar framför allt inte ens någon promille avdef antal arbeten som behövs för aft få den industriella reservarmén i arbete.Däremot skulle ett belopp av ungefär samma storleksordning som är förutsattför JAS innebära flera hundra tusen nya civila arbeten - en jämförelse som ärväl värd att erinra om i det här fallet. Kanske får jag, herr talman, dra över min tid htet grand.Det har ju talats så mycket att def kanske inte gör så mycket omjag stjäl . Det var naturligtvis att förvänta att när i debatten skulle vi med naturnödvändighet under detta ärende somunder en massa andra ärenden få en löntagarfondsdebatt. Det fick vi också. Låtmig bara erinra om att det, ur det perspektiv som vi här har att se det hela -ur den industriellautvecklingens synpunkt och när det gäller makfen över den industriella ochteknologiska utvecklingsprocessen häri landet, makten över bankkapitalet - ärnärmast groteskt när man från moderat håll, ja från borgerligt håll över huvudtaget, utmålar det socialdemokrafiska löntagar-fondsförslagef såsom man gör.Det skapar inte någon som helst realistisk grund för en diskussion om vadförslaget är eller inte är. Moderatledaren står upp- inte här i kammaren,eftersom han inte tillhör den, men utanför den -och säger att omlöntagarfondssystemet i socialdemokratisk tappning införs skall vi få enenpartistat. Def är så groteskt att varje förnuftig diskussion på basis av ettpåstående av def slaget är omöjlig. I anförande i går, som inledde den härdebatten, förekom liknande groteska överdrifter. En stor industriell ochteknologisk process, en multinationahseringsprocess vad avser det svenskakapitalet -som försiggår som en nästan lagbunden och tvångsmässig process i detekonomiska systemet - har pågått , långt innan någon hade börjattala om löntagarfonder. Att den går förbi skyller man på den skräck somföretagarna skulle känna för löntagarfonder! Detta är helt groteskt. När man t. ex. läser Kjell-OlofFeldts brev till förelag finner man att han där talar om för dem hurdet är tänkt att fungera, att fonderna skall köpa aktier på precis sammavillkor som alla andra kapitalplacerare, aft fonderna inte har någratvångsmedel i sin hand för att förmå någon aktieägare eller något företag attsälja aktier till dem. - Du och ditt företag, säger , berörsinte av löntagarfondernas aktieköp såvida du inte själv vill det. Samarbetetmed näringslivet skall bygga på ömsesidigt förtroende. Vad är detta annat än en ny variant av ?Vi vet att inte har förändrat maktstrukturen i det svenskanäringslivet. Detta är inget annat än en ny form av institutionellkapitalbildning, institutionellt sparande, som det finns en mängd exempel påtidigare. Fonderna kommer inte att förskjuta maktstrukturen, de utgör inget somhelst hot mot det privatkapital som och andra värnar om. Jag förstår infe varför man skall diskutera på detta sätt.Om jag vore företagare skulle jag tycka att de socialdemokratiskalöntagarfonderna var riktigt bra. Om jag fick kapitahnsatser från dem skullejag ju få mer kapital ledigt, som jag sedan skulle kunna föra ut till andraländer. Och det är helt i överensstämmelse med den svenska privafkapitalismensbeteende . Ett lönfagarfondssystem i en mer offensiv form, inriktatpå att skapa en mer självständig industrisektor, byggd på en annorlunda och nyteknologi jämfört med den traditionellt kapitalistiska, skulle förändramaktstrukturen. Det skulle göra löntagarfonderna fill ett redskap för samhällsförändring.Och i den varianten vore det naturligtvis ur socialistisk synpunkt bra - menjag tycker inte att herrarna skall tvista så våldsamt om def nuvarandesocialdemokratiska förslaget. Det är särdeles ofarligt för den svenskakapitalismen! Meddessa avslutande synpunkter på vad som i och för sig är en bifråga i Nr 157 debatten yrkar jag bifall fill mofionerna 366 och 1057. 79 () replik: Det är väl ganska naturligt att som kommunist och representant för socialismen och planhushållningen ärstark motståndare till marknadsekonomin och även till vad vi brukar kalla denfria företagsamheten. Det vore underligt annars. säger i sitt inlägg att de stora producenterna avgör vad konsumenternaskall köpa. Jag hävdar, att i marknadsekonomins samhälle är det konsumenten sombestämmer. Om man talar om ett stort företag kan man som exempel ta bilbranschen.Där finns det inga små företag. är t. ex. vårt lands störstatillverkningsföretag. Men om skall köpa en bil har han i deftasamhälle full valfrihet att köpa vilken bil han vill. Det är alltså konsumentensom bestämmer varan, även om det företag som tillverkar bilen är enstorindustri.