prot · G5098 · 1981-12-31 00:00:00 — Allt detta har lett till sådana köer till den kommunalabarnomsorgen att många föräldrar som verkligen skulle önska en plats där fårvänta förgäves. Det beräknas att omkring 150 000 småbarnsföräldrar, som intekan utnyttja den kommunala barnomsorgen, måste betala en dagmamma ellerbarnflicka svart för att över huvud taget ha råd eller möjlighet attförvärvsarbeta. Detta är naturligtvis orimligt för de här barnfamiljerna, fördagmammorna och för skattemoralen. Flerbarnsfamiljerna, som mer än andra är hänvisade tillatt leva på en enda inkomst och som har minst möjlighet att använda sig av denkommunala barnomsorgen, är 1970-talets verkliga förlorare. En fyrabarnsfamiljmed en inkomst och genomsnittshyra måste tjäna mer än . för attkravla sig över existensminimum, en fembarnsfamilj mer än . harsom bekant beslutat om flerbarnstillägg. Skulle de tilläggenha gällt skulle det ha "räckt" med en inkomst på 183 000kr. för att fembarnsfamiljen skulle uppnå den låga nivå som existensminimumutgör. Det visar att ytterligare åtgärder måste till om inte flerbarnsfamiljernaskall försvinna helt i vårt land. De har minskat med . Att den erforderliga skattereformen, som förbereds i kanslihuset, inte fårutformas så att det blir svårare för de här familjerna att klara ettsmåhusboende borde vara en självklarhet. Det här visar att den förment så jämlika familjepolitikeni mångt och mycket har blivit en politik för de starka. Är föräldrarna klaramed sin utbildning och har fasta jobb när barnen kommer, får de ut kanske 50000, 60 000, ja ända . Fårde sedan plats på dagis och sedan fritids och har barn som orkar med detta,som de själva har jobb som de trivs med, kan de naturligtvis inteklaga på utformningen av samhällets stöd. Detta kan uppgå till ungefär 400 000kr. eller mer under ett enda barns första men hur går det för ett parsom får barn innan de är färdiga med sin utbildning eller som bor på en platsdär det är svårt för båda att få jobb eller som inte får plats på dagis ellersom har många barn eller som helt enkelt önskar ta hand om barnen själva underdessa få och snabbt flyende år? Vilket stöd ger samhället det paret? 12 protokoll 1981/82:7-8 Allmänpolitisk debatt '>- per barn satsar inte samhället, kanskepå sin höjd . i föräldrapenning och ett förskoleår närbarnet är . Och vilken valfrihet har en reellt ensamstående, om haneller hon med förvärvsarbete inte orkar fungera som både mor och farför barnen? Stora daghemssubventioner eller möjligen på socialbidragär ofta de enda alternativ som bjuds. De borgeliga regeringarna har tyvärr endast förmått företasmärre förändringar i denna föga rättfärdiga familjepolitik, även om jag hållermed om att rätten att räkna ATP-år för vård av eget barnhksom flerbarnstillägget är mycket viktiga reformer. Men ändå är det ettskrämmande föråldrat tänkande som familjepolitiken i sina huvuddrag alltjämtbygger på, nämligen att det är jämlikt bara att vårda andras barn, andrasgamla, andras sjuka, inte sina egna. Grundväsentligt för en livskraftig demokrati är att dessmedborgare reagerar mot alla dirigeringstendenser. Att de skulle vara mindreallvarliga, därför att de berör något så viktigt som vården och fostran avbarnen och hemmens ställning i samhället, är omöjligt att förstå. Människorblir nu en gång inte lyckligare, varmare, mer omtänksamma om varandra, om allatvingas in i samma livsform, vare sig den passar eller inte. Familjepohtiken måste i stället föras i termer avrättvisa, valfrihet och äkta solidaritet, inte utifrån en grumhgjämlikhetsideologi, som gjort det allt svårare för många av dem som främstskulle ha behövt samhällets stöd. Samhället kan göra mycket för en sådan verkligtsolidarisk familjepolitik. Men det kan aldrig ske genom att ensidigt gynnavissa alternativ som andra missgynnas. Förvärvsarbete för båda föräldrarna och daghemsvård förbarnen är i många familjer en bra lösning. Men den passar inte alla och fårdärför inte ensidigt stödjas. Statistik från visar att mer än138 000 förskolebarn saknade plats . har avslagit förslag om 20 000 nyadaghemsplatser . Det visar också att socialdemokraterna också är medvetnaom att man inte löser dessa problem genom att bygga ikapp bristen. Det skulleta och leda till alldeles för stora orättvisor för demsom inte får del av det här stödet. Även för dem som kanske intehar så mycket till övers för valfrihetstänkandet borde väl ändårättvisetänkandet spela en väsentlig roll när det gäller utformningen avfamiljepolitiken . Enligt vår mening måste varje familj själv få söka sigfram till den lösning som passar den bäst, med samhällets stöd men utan dessstyrning. Vi måste få ett skattesystem som också tar hänsyn till hur många somskall leva på en inkomst. Stödet till barnomsorgen måste successivt läggas om,så att det blir rättvisare fördelat mellan föräldrarnas egen vård av barnen ochandra vårdformer. En minimistandardsgaranti, som vi också motionerat , skulle slutligen ge också de ekonomiskt svagaste småbarnshushållenden valfrihet de så länge förmenats. Vi menaratt man på det sättet också skulle kunna minska trycket på daghemmen, till förmån för dem som verkligen föredrar denvårdformen men som oftast får vänta förgäves på sin plats. Det är hög tidatt äntligen myndigförklara barnfamiljerna. En sådan politik skulle vara tillgagn för alla barnfamiljer och därmed också för samhället i dess helhet. 74 (); Det är naturligt att den allmänpolitiskadebatten i i huvudsak handlar om generella problem och uttrycks iallmänna termer och att debatten handlar om utvecklingen i landet som helhet.Men talet om mångmiljardbelopp i budgetunderskott och bytesbalansunderskott harsvårt att få fotfäste hos den enskilde som vrider och vänder på varje krona föratt få inkomster och utgifter att gå ihop. Arbetslösheten kan beskrivas av någon i procent och isexsiffriga tal och bemötas av nästa talare med att aldrig har så många arbetatsom just . Betydelsen av att kronans värde skrivs ner för ökadkonkurrenskraft och bättre samhällsekonomi beskriver inte de problem somenskilda individer och bygder känner igen. Jag har all förståelse för att diskussionen måste föras idessa tekniska termer, men när miljarder och procenttal far genom luften iplenisalen har vi ändå lätt att glömma att siffrorna står för summan avenskilda människors svårigheter och problem. sade i sitt anförande attarbetslöshetssiffrorna belysta i procenttal saknar ett ansikte. Jag skallförsöka att i någon mån ge dem ett ansikte. Vi vet sedan gammalt att i besvärliga tider drabbas deförst och hårdast som är svagast och redan har det sämst ställt. Arbetslöshetenär ett gissel för alla som drabbas av den, men den innebär särskilda svårigheterför ungdomar och kvinnor, som i regel har en svagare ställning påarbetsmarknaden än andra. Jag tror det vore bra om vi oftare beskrev de allmännaproblem vi brottas med utifrån enskilda människors situation. Vi skulle lättareförstå de stora talen och de stora problemen, och människor skulle lättarekänna att det är deras vardag och problem vi diskuterar här i . Vadbetyder attackerna mot kommunernas ekonomi för den hemsamarit i Åre kommun sombhr utan arbete därför att kommunen måste dra in på verksamheten, och vadbetyder de för dem som skulle ha fått hennes hjälp? Jag skall i all korthet ge några exempel påhur den senaste tidens utveckling drabbat kvinnor och ungdomar på olika håll ilandet. Det är exempel hämtade från en bister verklighet. Jag har valt exemplenfrån , och . Dessa exempel belyser problemeni tre län med stora svårigheter, men som situationen tyvärr ser ut hadedet gått att hämta exemplen från praktiskt taget alla delar av vårt land. lades en syfabrik ner i norraVärmland. 50 kvinnor blev utan arbete. Enligt uppgift går samtliga 50fortfarande utan arbete - detta iett län där det finns 7 000 arbetslösa, varav mer än hälften kvinnor. Från har ca 200 unga flickor i åldern 18-20 årfått flytta och söka jobb i . De hade ingetannat val. med sitt järnverk har övervägande manliga arbetsplatser.De inbrytningar i de tunga industrierna som kvinnorna gjort under högkonjunkturenhar numera avstannat helt. I järnverket har det varit anställningsstopp sedan1977. har mer än 800 jobb försvunnit. efterfrågas inte ens detidigare så attraktiva unga männen, än mindre kvinnorna. I , mitt eget hemlän, är situationen lika svår menkanske av litet annat slag. Där har den offentliga sektorn dominerat framförindustrin. Där har och kommunernas utbyggnad skapat de flestajobben. Inom den offentliga sektorn har många kvinnor och ungdomar fått chansentill eget arbete. Men är det slut med det. utbyggnadsplaner harväsentligt fått inskränkas, bl. a. som en följd av den urholkning av denkommunala ekonomin som skett. Bakom detta konstaterande döljer sig en bister verklighet.För vad är det för jobb som försvinner vid landstingens och kommunernasneddragningar? Jo, det är arbetsuppgifter som vård av gamla, sjuka och barn.Det handlar om arbeten som måste utföras ändå. Skillnaden blir bara atthemsamariten i Åre, som jag tidigare talade om, inte längre får lön för sittarbete. Hon kan inte längre bygga upp sin ATP för äldre dagar, och hennessociala förmåner försämras. Och än viktigare: hon får inte delta i dengemenskap som tillgången till ett arbete innebär. Hon blir arbetslös samtidigtsom hennes arbetskraft är upptagen av oavlönat arbete. Ungdomarnas situation är också svårare än på mycket länge.Så många som 1 200 av de arbetslösa i är . Vad skallhända med dem? Var skall de få en vettig start i livet? kom ett ängsligt föräldrapar tillLänstidningens redaktion och sökte arbete åt sin dotter, som hade gåttarbetslös sedan hon slutade skolan . Hon hade baraerbjudits en eller två dagars jobb. Föräldrarna bad redaktören om vilket arbetesom helst på tidningen, t. o. m. oavlönat, bara hon fick någonstans att gå pådagarna och kom in i en arbetsgemenskap. De var rädda för vad som annars kundehända henne. Vid arbetsmarknadsutskottets resa i iförrgår fick vi höra av en personalchef vid ett större företag i , hurmycket svårare det var för ungdomar som varit arbetslösa attklara jobbet och anpassa sig till ett arbete än för ungdomar som inte har någonarbetslöshetsperiod bakom sig. Personalchefen vände sig till oss politiker och sade;Därför ett gott råd -klipp till direkt och gör beredskapsarbeten för ungdomar.Vänta inte, ungdomarna tar alltför snabbt skada av arbetslöshet. Arbetslösheten är en tragedi för den enskilda individenoch familjen. Men den är också ett samhällsekonomiskt slöseri och dålig hushållningmed mänskliga resurser. RudolfMéidner har sagt att det är fåfängt att tro att vi skall ta oss ur våra svårigheter genom att fleroch fler undanhålls möjligheterna att arbeta. Alla måste ha sin försörjning.Det är både humant och ekonomiskt klokt att förvandla arbetslöshetsunderstödtill arbetsinkomst. Häromkvällensade i ett TV-program att han inte kunde förstå, hur någon kundetro på att vi tar oss ur krisen genom att låta bli att arbeta och genom attlåta folk bli arbetslösa. Dessutom är det i första hand kvinnorna som drabbas,tillade han. Detär underligt att dessa två personer, och , kommittill samma resultat. Det vore intressant att veta vad regeringen har föruppfattning om detta. Om regeringen delar de bådas uppfattning, vad tänker dendå göra för att de kvinnor och ungdomar, vilkas situation jag har redovisat,skall få glädjas åt ett arbete igen? De åtgärder som vidtagits har juvisat sig otillräckliga. Det har bl. a. också AMS konstaterat. Detmåste bli ett slut på den ekonomiska politik som förts alltför . Den baraförvärrar arbetslösheten och ekonomi. Arbetslösheten drabbar bådekvinnor och män. Den drabbar jämställdheten och konserverar traditionellrollfördelning. I det krisprogram som vi antog på vår kongress fastslogsföljande: "Vikan inte lösa en kris som berör hela vårt samhälle genom att utnyttja bara enahalvan av befolkningen i förvärvslivet, medan den andra hänvisas till uppgifteri hem- och familjelivet. En sådan uppdelning innebär att vi på båda områdenagår miste om erfarenheter och kunskaper, som den begränsar depersonliga utvecklingsmöjligheterna för både män och kvinnor." Vi har fortfarande råd att arbeta i . Låt oss inte förstöradenna möjlighet. 1detta anförande instämde , och Ing-MarieHansson (alla s). 75 (): Även jag skall tala om arbetsmarknadspolitik, men låt mig börja mednågra andra ord. Efteratt ha lyssnat till förste vice talmannen kan jag inte låtabli att berätta vad jag upplevde på ett valmöte i , där LarsTobisson var min motståndare. Jag var ganska rund om magen , förjag väntade barn . tog upp detta förhållande i debatten och sade; Men , voredet inte för dig personligen väldigt skönt om vi moderater vann valet, så attvi kunde bilda en borgerlig regering? Då skulle ju du själv kunna få ettvårdnadsbidrag på . Du skulle i lugn och ro väl kunna ta hand om dittbarn. Detvar närmast ett personligt löfte jag fick av den gången. Men detlöftet, som så många andra, infriades inte. Jag tycker att det är något 13 protokoll 1981/82:7-8 att besinna när man här hör allavackra uttalanden om mångbarnsfamiljer och andra som behöver stöd. Därmed, herr talman, skall jag gå över till det som jaghuvudsakligen skall tala om, nämligen om de problem som så många andra, senastMarianne , har diskuterat från denna talarstol, dvs. I går fick de sista sömmerskorna vid besked om attde inte får fortsätta att jobba där. Många som har trott att det allmännas kakaskulle vara trygg och säker vet att det är så. Arbetslösheten blandde kommunalanställda ökar snabbare än bland de flesta andra yrkeskategorier. I norr är en fjärdedel av byggnadsarbetarna utan jobb. Därär det också bara en av fem unga människor som kan räkna med att på hemmaplanfå ett jobb efter att ha gått ut skolan. Från , den starkastearbetsmarknaden i detta land, rapporteras nu en allt snabbare ökningav de arbetslösa ungdomarnas antal. Tonåringar skall i sysslolöshet tvingasmöta alla de problem, frestelser och faror som storstaden bjuder. Arbetslösheten är ett ont för människorna som drabbas avden, men den är också ett ont för samhället som helhet. Vi får inte i förledas tro att vi kan lösa denekonomiska krisens problem med arbetslöshet, som man har trott på en del hållute i världen. Och vi får inte i förledas till att accepteraarbetslösheten, som man har gjort på så många andra ställen. Arbetslöshetenföder få revolutionärer - det är sant - och på ytan kan det tyckas attsamhällena fungerar ganska bra trots arbetslösheten. Men man behöver baraskrapa litet grand på den glättade yta som kommersialismen breder ut över vårasamhällen för att finna vilka tragedier som döljer sig där arbetslöshetenstegras och sprider sig. Om inte ungdomarna i får vara med och med sinegen arbetsinsats medverka till att ta det här landet ur den ekonomiska krisen,så kommer verkningarna av krisen att drabba oss framöver genomskadade, vingklippta människobarn. Det är många härda ord som vi ifrånsocialdemokratiskt håll har fällt över de borgerliga regeringarnas politik, ochtyvärr tror jag att regeringarna är väl värda de här hårda orden. Vi har sagtdet förr och jag upprepar det : Enligt vår mening har de borgerligaregeringarna med öppna ögon fört en arbetslöshetsskapande politik. Och ärcenterfolkpartiregeringen på väg att riva i det sista skyddet mot den öppnaarbetslösheten. håller man på att bryta sönder den arbetsmarknadspolitik somvarit ett för det här landet och som har gett oss en chans att hävda ossbättre när det gäller sysselsättningen än man har kunnat göra på andra ställen. sade man från den borgerliga majoriteten här iriksdagen nej till de för beredskapsarbeten somarbetsmarknadsstyrelsen begärde för att kunna klara av den värstaarbetslösheten . En del av de borgerliga företrädarna iarbetsmarknadsutskottet, och även en del på övriga håll i , försöktevifta undan våra krav på mera pengarmed att hänvisa till formalia. Man sade att det ju inte var någon brådska attfatta de här besluten, och man sade att i själva verket var det naturligtvis såatt regeringen skulle komma att ta fram dessa 1,5 miljarder, men man ville integöra det . Man hade ju sin finansfullmakt som man skulleanvända för att ta fram pengarna. Varför skulle vi socialdemokrater då bråka?Varför skulle vi inte lita på att den borgerliga regeringen tog fram de härpengarna, när man ändå sade det? Mennu visade det sig att regeringen inte alls hade för avsikt att ge AMS de pengarsom begärts. Det visar sig att man i stället hade för avsikt att dra ner påberedskapsarbetena, på ambitionerna i förhållande till de bedömningar somarbetsmarknadsstyrelsen gör. Och den här gången lär det väl knappast varamöjligt ens för de troskyldigaste ledamöterna av de borgerliga partierna atttro på sina partiledares löften om kampen mot arbetslöshet. Föratt visa hur många som inte får plats på den reguljära arbetsmarknaden eller idet reguljära skolväsendet, så brukar man ibland räkna samman dem som är arbetslösamed dem som går i arbetsmarknadsutbildning och beredskapsarbeten. Somliga görden här sammanräkningen och kallar sedan alla för arbetslösa. Det räknestyckethar vi socialdemokrater alltid tagit avstånd från. Men för att visa depåfrestningar som vi totalt har på arbetsmarknaden kan man naturligtvis göraden här sammanläggningen. Och jag skulle vilja göra den för att belysaskillnaderna i den politik som den borgerliga regeringen för nu och den som mansjälv förde . 1september 1978 var det 80 000 unga som stod utanför den reguljäraarbetsmarknaden och skolväsendet. 46 000 av dem var arbetslösa, resten av de 80000 gick i beredskapsarbeten eller i arbetsmarknadsutbildning. Nui år är 79 000 ungdomar, alltså i stort sett lika många som iseptember 1978, utanför den reguljära arbetsmarknaden och skolväsendet. Men nuhar vi 61 000 arbetslösa ungdomar, alltså 15 000 fler än i september 1978.Varför? Jo, därför att regeringen, trots enträgen begäran inte bara från ossutan från en rad ungdomsorganisationer, från LO och TCO och många andra håll,t. o. m. från arbetsgivare, som berättade här alldeles ,vägrar att sätta in de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. På den vanligaarbetsmarknaden finns det knappast något jobb över huvud taget förtonåringarna. Och skolväsendet förmår inte att klara av alla ungdomarna. Jagskulle vilja påstå att det är en oändlig skillnad i livssituationen mellan denungdom som är arbetslös och den som har ett beredskapsarbete eller enutbildning att gå till. Vi har inte råd att förlora ytterligare tiotusentalsungdomar till passiviseringen som arbetslösheten innebär. Ivåras hette det att mittenpartierna, och , egentligen villege AMS pengar men att det var som satte sig emot. Men visar detsig att det inte bara var fel. Den politik som ochfolkpartiet för är precis likadan som den styrde och ställde mednär de satt med i regeringen. Det skulle inte behövavara 61 000 arbetslösa ungdomar här i landet . Om bara regeringen ansträngde sig att nu föra denarbetsmarknadspolitik som man själv förde 1978, skulle arbetslösheten bland deunga kunna vara 15 000 personer lägre. berömde sig regeringen för attföra en bra arbetsmarknadspolitik. Varför har man glömt det? Man skulle kunnagöra om det här. AMS har förutsättningarna, AMS ber och bonar att få sätta inåtgärderna. Det är med en blandning av förtvivlan och raseri som manser det här. Och samma känslor rider en när man läser andra delar av denproposition med det gröna omslaget som regeringen nu har lagt fram och ser påvilka andra områden inom arbetsmarknadspolitikens ram regeringen tänker sig attspara pengar. Detta år är det internationella . Det bliringet märkesår att glädjas över i för de handikappade. Med sin nyaproposition lägger regeringen ytterligare sten på bördan för de människor somhar det allra svårast att hävda sig på arbetsmarknaden. Många av dem som har s.k. lönebidrag kommer inte att kunna få det förlängt efter den 1 januari 1982.För en mycket stor del finns det inget annat alternativ än att kastas ut iarbetslöshet. Samhällsföretag, som är till för människor med handikapp,människor som inte kan hävda sig och inte får plats på den öppnaarbetsmarknaden, är för dyrt, tycker den borgerliga regeringen. Vi kan hållamed om att man i inledningsskedet har haft problem som också har kostat en heldel. Därför har också Samhällsföretag självt dragit i gång ett eget arbete föratt pressa sina kostnader. Men det sätt som regeringen nu föreslår för attpressa Samhällsföretag innebär att man slår ut och stänger ute de svårasthandikappade från en möjlighet att få jobb ens inom den skyddade sektorn. är ett land som länge har klarat påfrestningarnapå arbetsmarknaden bättre än de allra flesta länder. Vi har klarat att hållaoss undan den stora arbetslösheten. Och det är en kombination av åtgärder, därmånga människor har bidragit, som har gjort detta möjligt. Vi har haft en rättså blomstrande industri, som har varit villig att göra satsningar förframtiden. Vi har haft en offentlig sektor som har inneburit att det harfunnits bra vägar för att pröva sina tunga lastvagnar på, som harinneburit att företagen har kunnat använda telefoner för kontakter med kunderbåde hemmavid och utomlands och som dessutom har inneburit att samhället harställt upp för de människor som har haft det svårast att klara sig själva. Denhar inneburit att samhället har ryckt in och ordnat omsorgen för de människorsom slagits ut av, ett hårt arbetsliv. Vi har byggt upp en arbetsmarknadspolitik som har varit enav de mest framstående i världen. Den har använts för att riva förvärvshinderför kvinnor som saknat yrkesutbildning, för att med hjälp av bidrag anpassaarbetsplatser till människor som har handikapp och för att i konjunkturnedgångaroch vid struktursvårigheter med hjälp av beredskapsarbeten ochutbildningsinsatser möta problemen. Men de svenska framgångarna berornaturligtvis inte bara på allt detta. De beror också på att vi har haft en tradition där vi har sattarbetets värde och arbetets glädje i högsätet både för enskilda människor ochför samhällsutvecklingen. Somliga har sagt att vi har varit för puritanska idet här avseendet, men att arbetet har betytt oerhört mycket för människor idet här landet och att det för oss i arbetarrörelsen alltid varit denviktigaste uppgiften är helt klart. Denborgerliga politiken är på väg att rasera väldigt mycket av det som har gjortatt vi i har kunnat hålla sysselsäftningen hög. Den är på väg att rivai den offentliga sektorn och arbetsmarknadspolitiken. Den borgeriiga politikenförmår inte att hålla uppe industriinvesteringarna, och det kanske allraallvarligaste är att den är på väg att utestänga en hel generation ungamänniskor från att få uppleva arbetets glädje. Vi socialdemokrater vet att det finns väldigt många på den borgerligakanten som vill föra en annan politik än den som den borgerliga regeringen nuför. Jag hoppas att de har kurage och mod nog att medverka i kampen för enbättre arbetsmarknadspolitik. Vifick från vår partikongress ett uppdrag, uppdraget att framför allt försöka setill att vi inte får en generation förlorad ungdom i det här landet, och vikommer att kämpa för det. Vi kommer att kämpa för en arbetsmarknadspolitik sominte kastar ut ungdom i den öppna arbetslösheten. Idetta anförande instämde , , ochIng-Marie (alla s). 76 (): Får jag först till säga att selektiva stödåtgärderoch statlig styrning i sig inte innebär några möjligheter till förändrademarknadsförutsättningar. Stöd till olönsam verksamhet kan aldrig bli någothållbart alternativ till vare sig sysselsättning inom arbetsmarknadspolitikensram eller utslagning ur arbetslivet. Den bästa och riktigaste lösningen är attåstadkomma en högre dynamik och expansionskraft i det reguljära näringslivet,och det är där den första försvarslinjen går mot arbetslösheten. Om målet "Arbete åt alla" råder total politisk enighet i vårtland. För att klara detta mål krävs betydande insatser inom främst denekonomiska politiken - men också inom arbetsmarknads- och näringspolitiken.Från den utgångspunkten bör därvid regionalpolitiken framstå som enkompletterande politik.