prot · G509156 · 1981-12-31 00:00:00 — De har klämt åt" de ekonomiskt svaga grupperna,urholkat de sociala rättigheterna, bedrivit social nedrustning - och vänt uppoch ned på alla begrepp om en rättvis fördelningspolitik. Arbetsgivareföreningenfår nu med råge igenom sina krav. Regeringen nöjer sig inte med en karensdag,som SAF begärde, utan tre - och som mest 15 - skall det bli. Ochsom om inte redan det vore illa nog, skall sjukersättningen sänkas. Nära 2miljarder kronor kommer de sjuka att förlora på det här förslaget. Dågår regeringen ut och säger att alla drabbas lika. Det drabbar arbetare ochtjänstemän, fattig och rik, på samma sätt. Ingen får i fortsättningenersättning . Men detta är ju inte sant. Regeringensförslag innebär inte heller att alla sjuka löntagare drabbas av karensdagar, eftersomman bara kan ändra på lagen. Man kan inte ändra i de avtal som reglerarsjuklönen. Förslaget innebär därför attdet bara är de utan sådana avtal, somdrabbas av karensdagar, något som regeringen är väl medveten om men på olikasätt försöker tala sig bort ifrån. Visserhgenhar regeringen uppmanat parterna på arbetsmarknaden att avskaffa dessa avtal,vilket ju i sig är en unik åtgärd. Men löntagarna och dessutom en del avarbetsgivarna - som vi har hört tidigare - har sagt nej till det. De vägrar attdelta i regeringens urholkning av den sociala tryggheten. Detta kännerregeringen till. Det är därför regeringens förslag är en klasslag som drabbarde arbetare som har de tyngsta, smutsigaste och mest enformiga jobben och somockså drabbas mer än andra av sjukdom. Det är de grupperna som regeringenbestraffar med karensdagar. Regeringenförnekar att man går SAF till hända med detta förslag. Man försöker i ställetpå ett rätt häpnadsväckande sätt framställa det hela som en rättvisereform.Längst i det fallet gick egentligen socialministern . När honskulle försöka påvisa regeringens stora sociala insatser gav hon sig in på ettcirkusnummer i den högre skolan som hon ju inte kunde få särskilt högastilpoäng för. Men det var också en omöjlig uppgift som hon gav sig i kast med.Man kan naturligtvis beundra mod men konstatera att honlyckades väldigt dåligt. Att statens ekonomiska insatser ökat är ju ingenting viskall tacka den här regeringen för. De faktiska ökningarna beror på deberäkningsgrunder som använts. De stora ökningarna motsvarar bara den högainflationen. I reella tal är ökningarna inte så gigantiska som socialministernförsökte ge sken av. Dessutom har regeringen försämrat beräkningsgrunderna ochutfärdat en generalorder om nedskärningar över hela området. Visst är sjukfrånvaron för hög. När man säger attsjukfrånvaron är för hög säger man aft det beror på att folk"skolkar" från jobbet utan att egenthgen vara sjuka. Det ärnaturligtvis oacceptabelt att sjukfrånvaron är hög. Det är oacceptabelt att såmånga människor är så sjuka att de inte kan gå till jobbet. Men orsaken tillden höga .sjukfrånvaron är ju att man blir sjuk av jobbet, att man slits ut,att man mår illa av dåliga arbetsmiljöer, att man skadas vid olycksfall och stressas av högt arbetstempo. Regeringen vet att av alla sjukdagar ärföreskrivna av läkare och att läkare som undersökt de sjuka ordinerat dem vilaför att de skall bli friska. Ändå går regeringen ut och sprider dessahalvsanningar. Ett annat skäl som regeringen angivit är att de 2miljarderna behövs på annat håll. Statsministern sade - han harsagt det : "Låt oss ta en ökad självrisk i sjukförsäkringen ochflytta över de resurser som då frigörs, så att de kan stå till förfogande förde helt nödvändiga insatser som kommer att krävas inom långvård ochåldringsvård." Men inte heller detta argument håller för en närmaregranskning. Nästan kan vi i tidningarna läsa om ekonomiskbrottslighet, om skattefuskare som gör miljonvinster. Det avslöjaslagöverträdelser, men de skyldiga går i många fall fria. Miljonärer bor ilyxvillor, roar sig i lyxbåtar, spekulerar i allt som det över huvud taget gåratt spekulera i men betalar noll i skatt. Påståendena om att regeringen måste ta ut 2 miljarderkronor ur sjukförsäkringen för att klara långtidsvården och åldringsvården ärosanna. Det är i stället ett medvetet val som regeringen har gjort. Det är enmedveten fördelningspolitik som den bedriver. Statsministern har också jämfört sjukförsäkringen medandra försäkringar, t. ex. bilförsäkringar, båt- och husförsäkringar. Mantrodde knappt att det var sant när man hörde honom göra den jämförelsen. Attlikställa människor med kapitalplaceringar, att jämföra vår sociallagstiffningmed bilförsäkringar visar, menar jag, kanske mer än något annat hur cynisktregeringen och de borgerliga partierna numera ser på människors rätt tillsocial trygghet. Som vanligt är värst. De nöjer sig infe medregeringens väl tilltagna försämringar utan vill gå ännu längre. De har lagtfram ett förslag som, om det genomfördes, skulle resultera i åtta karensdagaroch mycket stora nedskärningar av sjukersättningen. Med det borde äntligenhögerns exempellösa cynism vara avslöjad. De som möjligen trodde annat omhögern borde veta bättre och vara på det klara med dess verkligaståndpunkter i dessa frågor. Det ärlöntagarna som förlorar på regeringens förslag. Och det är inte de Ändringar i sjukförsäkringen m. m. Ändringari sjukförsäkringen m. m. bästställda löntagarna utan det är de som har sämst betalt som drabbas avkarensdagarna. Det är de som blir av med tusenlappen när de får influensa ellernär de skadar sig på jobbet. Dethär förslaget har rivit upp en protestsform på arbetsplatser landet runt. Inomsjukvården, inom industrin, på byggen och på kontor har protesterna varitmycket starka mot regeringens förslag. Och det är inga protester som harorganiserats uppe i förbundsledningar eller på ohka fackliga expeditioner! Desom tror det känner stämningarna dåligt. En flod av brev har kommit till ossriksdagsledamöter och jag förmodar också till regeringen. Man har vädjat om attdet här förslaget skall dras tillbaka därför att det så hårt och orättvistdrabbar redan hårt pressade grupper. Men det är regeringen fullständigt okänsHgför. Centernoch sätter sig t. o. m. över den starka opinion mot förslaget somfinns i de egna parfierna. Man har inte lyssnat på kritiken mot förslaget, intevarit villig att diskutera andra lösningar, andra sätt att spara in dessa 2miljarder kronor. Låtmig erinra om att 1966, när vi slopade karensdagarna, skrev i enbroschyr: "Det är fel att beskylla folkparfiet för att driva högerpolitik.Vi har t. ex. gått emot högerns besparingsförslag inom sjukförsäkringen. "Det skrev i polemik mot högern, som var emot slopandet avkarensdagarna. Men är det helt annorlunda. står man upp bakom ettförslag som medför stora nedskärningar inom sjukförsäkringen. Man införkarensdagar och sänker sjukersättningen. skall man fillsammans med högerndriva igenom ett beslut om detta här i . Jagkan mycket väl förstå ordsvall här i kammaren. Det gäller ju atttill varje pris dölja omsvängningen och glidningen till höger. Men hur mycketoch hur högt än talar här i kammaren räcker det ändå inte;människorna har avslöjat högervridning, de är klara över den. OlaUllstens nye partivän - kraftkornet i , P. G. -har uttalatsig om karensdagarna och påståendet om den allvarligt höga sjukfrånvaron. Jagvill ge rådet aft tala med honom, därför att han tycker inte allsom regeringens förslag. Han känner infe till den höga sjukfrånvaro .iom OlaUllsten och andra talar om. har gHdit så långt ut fill höger att hanredan har passerat sina nuvarande partivänner i storfinansens krets. Det sägeren del om och dess högervridning. Meddet föreliggande förslaget river regeringen upp nya och stora hål i löntagarnasplånböcker och ekonomi. Till sänkta reallöner, pris- och hyreshöjningcir, ökadarbetslöshet och urholkade sociala rättigheter lägger nu regeringen som kronanpå verket detta utmanande förslag. Man gör det, mycket medveten om att mansamtidigt försvårar höstens avtalsrörelse. LO och TCO har i brev tillriksdagens ledamöter varnat för regeringens förslag om karensdagar som detstörsta hotet mot en lugn och balanserad avtalsrörelse. Med all rätt kallar mandetta förslag för en utmaning mot löntagarna. Avtalsrörelsen blir svår nog även utan detta förslag.Löntagarna har naturiigtvis stora krav på kompensation för pris- ochhyreshöjningar som redan har skett och som man vet kommer. Dessutom skallavtalsrörelsen klara ut den omöjliga uppgiften att kompensera barnfamiljernaoch de lägst avlönade för den skatteomläggning som kommer aft genomföras. Med det här förslaget ställer sig regeringen och de treborgerliga partierna än en gång på sida mot löntagarnai avtalsrörelsen. Hand i hand med drar man ut i stridmot landets löntagare, mot arbetare och tjänstemän. Man bäddar för en nystorkonflikt i , t. o. m. större än den man framprovocerade . Det föreliggande förslaget, om vilket vi skall fatta besluti dag, är bara det senaste i en lång rad som har passerat förbi här iriksdagen, förslag som den borgerliga regeringen med en enda rösts övervikt hartvingat igenom. Det är förslag som bit för bit har urholkat den socialagrundtryggheten. Med dessa sina förslag har man tvingat igenom försämringar förden ena gruppen efter den andra. Man har urholkat pensionerna, bromsatutbyggnaden av barnomsorgen, försämrat barnbidragen, tagit ifrån 250 000barnfamiljer bostadsbidragen, och på skolans och kulturens område har mantvingat igenom nedskärningar. Än en gång: Detta har varit en medveten politik, en rentborgerlig politik, en högerpolitik. Till de många grupper som redan tidigarehar drabbats lägger man nu ytterligare en grupp, nämligen de sjuka. Om syftet bara är att stärka statskassan med 2 miljarderkronor, som regeringen påstår, finns det, anser vi från vpk, andra och bättresätt. har gett socialministerntre konkreta alternativ som visar varifrån man kan ta pengarna. har det naturligtvis varit en besvärlig debattför , så hon orkade inte stanna kvar här. Men jag skall upprepa deförslag som ställde. Ta in bara en femtedel av de sammanlagt 10 miljarderkronor som finns i obetalda skatteskulder. Avskaffaförmånerna för aktiespekulanterna. Avstå från femav de tänkta 140 JAS-planen. Välj något av dessa tre konkreta förslag och ni har tvåmiljarder kronor och slipper införa karensdagar. Kan någon be socialministernkomma in här och förklara för oss varför ni inte har valt att spara pengar pådessa områden i stället för att angripa och försämra sjukförsäkringen? Varförär det omöjligt för regeringen att diskutera andra sparåtgärder? Varför måsteni införa karensdagar? Under de gångna sex åren har de borgerliga partiernaförsökt aft knäcka solidariteten mellan människorna. Ni har hetsat den enagruppen mot den andra. Med en enda rösts övervikt har ni borgerliga ledamötersom bildar underlag för den nuvarande regeringen vunnit alla viktiga omröstningarhär i , men ni har inte kunnat bryta solidariteten mellan människorna.Det visar de många protesterna på arbetsplatserna landet runt. Ändringar i sjukförsäkringen m. m. Ändringar i sjukförsäkringen-m. ifrån löntagarna , men ni har infe kunnatknäcka solidariteten. skall vi rösta om det här förslaget. Nivinner troligen omröstningen här i , men ni förlorar i förtroende utebland de vanliga människorna, vilka drabbas av detta orättfärdiga, orättvisaoch utmanande förslag. är det val i , och direkt efter envänsterseger i valet och före avtalsrörelsen måste det här beslutetrivas upp tillsammans med många andra Hknande beslut som ni har tvingat igenomhär i . Efter er högerpolitik är det då dags för en radikalvänsterpolifik, som bygger ut den sociala omsorgen och tryggheten, som återvärdesäkrar pensionerna, som garanterar alla barn en dagisplats, som river deonödiga hindren för de handikappade och som, kort sagt, bygger påarbetarrörelsens solidaritet mellan människorna i detta land. Får jag avsluta med att i all korthetvidarebefordra vad en grupp byggnadsarbetare bad mig framföra i debatten här om karensdagarna. De sade så här: "får det banne oss varanog." Jag håller med denna grupp byggnadsarbetare och alla andra som protesterarmot detta förslag. I detta anförande instämde , AlexanderChrisopoulos, Per , , , iHallstahammar, , , , , , , , , och (alla vpk). 40GUNNAR (): Förslaget till försämringar avsjukförsäkringen, och framför allt återinförandet av karensdagar, har blivitregeringens kanske mest omdiskuterade förslag. har man från borgerligthåll visat en förvånad oförståelse inför den negativa effekten av ochreaktionen på detta förslag, som uppges endast syfta till att förbättrastatsfinanserna. I ett fidigare skede uppgavs också att det skulle vara ettmedel att bekämpa missbruk av sjukförmånerna. Möjligen kan det vara så aft de borgerliga statsråden ochtidningsredaktörerna befinner sig för långt borta från den arbetsplatsernasverklighet som vi såsom fackligt aktiva själva möter, eller får rapporter om,var dag. Därför förtjänar kritiken att förklaras litet utförligare. Jag är övertygad om att det finns stöd för kravet attbekämpa missbruk av sjukförsäkringen, även om detta missbruk är mycket litet.Jag tror också att det finns förståelse för behovet att förbättrastatsfinanserna. Men när t. ex. medlemmar redan harfått reallönesänkningar på är det självklart att de blir milt sagtupprörda då de ser att regeringens förslag dels inte bara drabbar det lillamissbruket utan framför allt slår hårt mot alla som verkligen är sjuka, delsundantar tjänstemän, akademiker och offentligt anställda. Det innebär att barade privatanställdaarbetare som redan har lägre löner, som har sämre arbetsmiljö och störresjukdomsrisker än andra drabbas av detta förslag. Extra upprörd blir man när man ser helheten i regeringenspolifik, som innebär att arbetslösa och sjuka drabbas av försämringar, medanregeringen spenderar villkorslösa miljarder fill företag, aktieägare osv. Detblir inte bättre av att regeringen avvisar förslag efter förslag frånoppositionen för att bekämpa ekonomisk brottslighet och skaftefiffel, vilkafill statskassan hade kunnat dra in mångdubbelt större belopp än de som man nuförsöker spara in genom försämringarna av sjukförsäkringen. I det läget upprepar regeringen, med statsministern ispetsen, att detta är en rättvis reform, som skyddar de sämst ställda ochsjukaste. Trots avslöjanden om interna kanslihusutredningar som bevisarmotsatsen försöker man slå i svenska folket att regeringen har bedrivit enrättvis, samlad fördelningspolitik. Ja, statsministern försöker t. o. m. denoperationen att skjuta över ansvaret för att sjukförsäkringen skall bli rättvispå arbetsmarknadens parter. Om de bara går med på att låta försämringen drabbaäven offentliganställda och tjänstmän bhr reformen rättvis, enligt statsministernssätt att tolka förslaget. Men jag måste fråga: Tror verkligen regeringen att någonskall svälja den argumentafionen? För hur kan förslaget vara rättvist när allavet att de friska inte drabbas alls, att sjuka tjänstemän och offentligtanställda drabbas endast om de fackliga organisationerna sviker sina medlemmarskrav, medan det är helt säkert att rader av LO-medlemmar kommer att drabbas avett inkomstbortfall på ? Och hur kan man begära attfackliga organisationer frivilligt skall hjälpa till att genomdriva enförändring som de anser i grunden dålig, orättvis och undermåligt motiverad? Därför är det en verklighetsfrämmande förhoppning somutskottet uttalar på s. 16 och 17 i betänkandet. Man rekommenderar parterna attträffa försämrade avtal. Hur naivt får man uttrycka sig i ett beslutsunderlagsom skall ligga till grund för beslut? Nej, ni kommer att blibesvikna! är ett starkt och enigt fackligt försvar för löntagarnasrätfigheter viktigare . Därför kommer ingen facklig organisation attställa upp på regeringens förslag - och flera arbetsgivarorganisationer har juockså motsatt sig förslaget. Nej, skall försämringen genomdrivas -- det ärtydligt att så skall ske - får regeringen själv ta hela ansvaret, mot enfullkomligt enad fackföreningsrörelse! Personligen tycker jag - i likhet med många andra - attdet är ett oblygt försök att ställa grupp mot grupp, arbetare mot tjänstemän,offentliganställda mot privatanställda osv. Men den splittringstaktiken kommeratt avvisas. De fackliga organisationerna kommer att hålla ihop! Därmed har regeringen försatt sig i en situation somskapar en rad komplikationer. Driver man igenom försämringarna, finns det baraett för löntagarna acceptabelt sätt att skapa rättvisa. Det är att LO för sinaprivatanställda medlemmar kräver samma avtalsmässiga sjuklön som övriga grupperredan har och som de med stor sannolikhet kommer att få behålla. Ändringar i sjukförsäkringen m. m. Ändringari sjukförsäkringen m. m. Därmed har regeringen, trots otaliga varningar igod tid, skapat ytterhgt svåra förutsättningar för nästa avtalsrörelse. I ettläge då mer skulle behöva ett snabbt och försiktigt avtal,är regeringen beredd att i ett slag rycka undan förutsättningarna för en sådanavtalsrörelse. Dessakomphkationer - både orättvisorna och de svårigheter förslaget skapar inför denkommande avtalsrörelsen - insåg uppenbarligen de borgerhga parfierna, effesomman länge diskuterade aft införa avtalsförbud på detta område. Men det ärfortfarande lika oroande att åtminstone två av de borgerliga partiernauppenbarligen var beredda att lagsfifta mot arbetsmarknadsparternas frihet attteckna avtal. Det är tydligen så att principen om friheten att teckna avtal påarbetsmarknaden inte är så fast förankrad sorn vi trodde. Detär sannolikt lätt att bekänna sig fill den principen i goda tider, när detfinns ett snabbt växande utrymme aft fördela. Men var står ochmoderaterna i förhållande fill avtalsfriheten i kärvare tider? Har de fackhgaorganisationerna rätt att försöka försvara sina medlemmars standard också idessa sämre tider - eller är man beredd att inskränka våra möjligheter attträffa avtal till skydd för våra medlemmar nu när de verkligen behöver oss? Denhär gången blev det inget förslag om avtalsförbud, eftersom man inte kunde enasinom borgerligheten. Men någon klar deklarafion till förmån för avtalsfriheteni det här läget har vi inte fått från vare sig eller . Nej,den sakhga krifiken mot detta förslag är så förödande att det bara finnsen vetfig väg ur dilemmat: att röstar ner regeringens förslag. För omman inte gör det - och mycket talar för det alternativet -genomför man ettförslag som innebär följande: Fördet första är förslaget ett oerhört hot mot en lugn och balanseradavtalsrörelse. Skulle arbetsgivarna försöka försämra förmånerna för tjänstemänoch offentliganställda, kommer de att mötas av ett hårdnackat motstånd. Skulledessa grupper få behålla sina förmåner - och mycket talar för det - är detuppenbart att LO måste kräva motsvarande förmåner. Därmed ökar regeringen i ettslag konfliktrisken och skapar direkt konfrontation medlöntagarorganisationerna. Fördet andra har man genom de resonemang som föregick förslaget skapat allvarligoro för att principen om avtalsfrihet inte är så fast förankrad hos allapartier som vi hade anledning att tro. Här kräver vi att alla politiska partiererkänner arbetsmarknadens parters rätt att fritt teckna avtal på olika områden. Fördet tredje har man, om förslaget genomförs och aUa andra förhållanden kvarståroförändrade, skapat en oerhörd orättvisa till nackdel för de grupper som löperstörst risk för skador och sjukdomar i arbetet. Fördet fjärde medför förslaget, som redan sagts, ett kännbart ekonomiskt avbräck,ofta på . för dem som är sjuka, medan de friska såledeshålls skadeslösa. För det femte riskerar manmed defta förslag att pressa människor att gå till sittarbete trots att de är sjuka och borde stanna hemma - för sin egen ocharbetskamraternas hälsas skull. För det sjätte är förslaget formellt bristfälligt i och med att det uppenbarligen strider mot den av ratificeradeILO-konventionen 121 om ersättning vid arbetsskada. Jag är förvånad över medvilket lättsinne man Åndrinear i iiuk har diskuterat just den biten. Ettgodkännande av proposifionen kommer försäkrineen nämligen att föranleda enanmälan fill , en mindre smickrande åtgärd, . som främst brukarriktas mot en helt annan kategori länder än dem som vill räkna sigfill. Men det är ett obestridligt faktum att en anmälan kommer att göras redanunder junikonferensen. Därtill kommer att förslagets besparingseffekt förefallerstarkt överdriven, att missbruket är ytterst marginellt och att förslagetläggs fram i ett läge då sjukfrånvaron redan har minskat stadigt under fleraår. Jag trodde uppriktigt sagt att regeringen,efter att ha fått ta del av den förödande krifiken från nästan allaremissinstanser, unika gemensamma uttalanden från alla stora fackligaorganisafioner, allmänhetens protester, som fortfarande strömmar in - i kanskeallra har jag fått ett mycket omfattandeprotestuttalande från i -, och den hårda kritiken från egnatidningar och parfivänner, skulle visa kuraget att dra tillbaka förslaget ocherkänna sitt misstag. Det hade skapat respekt, om man hade tagit intryck av densakliga krifik som har riktats mot förslaget. Det hade säkert t. o. m. skapatökad förståelse för andra vägar att åstadkomma besparingar. Men debatten har gett klart besked om att regeringenframhärdar och att detta förslag skall gå fill omröstning. I det läget återstårdet bara för mig att vädja direkt till i vart fall de av ledamötersom är medlemmar av de fackliga organisationer som har motsatt sig dettaförslag och markerat det i brev fill ledamöter: regeringensförslag fill försämringar av sjukförsäkringen! I detta anförande instämde , , , , i , OlleÖstrand, , , , , , , i , ,, , , , ,, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och (alla s). Skall du också gå upp och försvarakarensdagarna? Den frågan fick jag här ute i kammarfoajén, och jag kansvara här i kammaren: Ja, Ändringar i sjukförsäkringen m. m. Jag gör det för att försvara våra barns ekonomi. Jag känner mig nämligenskyldig aft göra allt jag kan för att förhindra att de som är unga skallbehöva ägna hela sitt yrkesverksamma liv åt aft betala skulder som vi som nufinns i riksdag och regering har ådragit oss. Jag skall försöka att förklaravad jag menar. När utgifterna för någon - det må vara en familj, ettföretag eller staten -blir högre än inkomsterna uppstår det brist i kassan. Mantvingas låna till en del av alla de utgifter som måste betalas, därför att deär nödvändiga. Men var och en som kommer i den situafionen - det må varastaten, en enskild eller ett företag - måste fakfiskt också ställasig själv några frågor; Hur skall jag undvika den här situafionen i framfiden?Hur skall jag betala tillbaka lånen? Finns det något sätt att skaffa merinkomster, och finns det några utgifter som jag kan dra in på? Om det dessutom är på det sättet, som det är i , att utgifterna är 75 miljarder högre än inkomsterna behöver man inte varaså särskilt duktig i matematik för att inse, att om vi skall undvika en evigskuld - som våra barn i så fall måste använda sina pengar till att betalaräntor och amorteringar på -och om vi själva skall betala tillbaka lånen, måstevi försöka att både öka inkomsterna och minska utgifterna. talar vi om en möjlighet att minska utgifterna.Teoretiskt sett kan vi naturligtvis pröva på att dra in på bara en eller två avstatens alla utgifter. Vårt försvar, vårt utbildningsväsende, vår socialatrygghet för pensionärer -det är bara tre exempel på sådana områden där statenhar stora utgifter. Men är det ju faktiskt så att ingen vill eller vågarlägga ner försvaret, vår internationelli: sett mycket höga levnadsstandard harvi därför att vi faktiskt har en god utbildning i och alla är ense omatt vi är skyldiga dem som i går byggde upp vårt välstånd men som ärpensionärer en trygg ålderdom. Vi måste då konstatera att det infe går att draned på dessa utgifter. Vi kan inte heller dra ned på bara ett stort område,utan vi måste söka vägar ati: dra in något på många områden.