prot · G50952 · 1981-12-31 00:00:00 — "har vi ändå rådrum under vilkasocialnämnden får bära ansvaret. Då får vi tänka över vilket som verkligen ärdet bästa." Det tyder alltså på att man skall ta upp en ny diskussion.Jag är glad för att på den punkten har gjort ett klarläggande: därkan det inte bli någon diskussion. Vad vi kan diskutera är hur länsstyrelserna praktisktskall handlägga denna fråga. Då har jag sett det som naturligt attlänsstyrelsens sociala enhet har huvudansvaret. Men på den punkten vill intejag heller binda mig. 18ERIK () replik: Jag var rädd för att jag skulleha varit felciterad i Kommun-Aktuellt. Men så visar sig ju inte vara fallet.Hela tiden är avsikten att vi bättre skall utreda den organisationsform somskall gälla för intagningen . 19 () replik: Nej, det är nog inte så. "() har tidigare i Kommun-Aktuelltuttalat sitt stöd för linje, dvs att socialvården/socialnämndenska ansöka och utreda vård enhgt LVM. Betänkandets resultat betyder att han nuhar tänkt om. Jagförutsåg att hela utgången skulle komma att hänga på någon enstaka röst. En såstor strid ville jag inte ta för något som ändå inte är någon stor fråga.Eftersom min inställning är att den stora principiella frågan gäller om vi skaha tvång för vuxna eller inte. Själva intagningen har jag mera sett som enpraktisk fråga. - har vi rådrum under vilka socialnämnden får bära ansvaret. Då får vi tänkaöver vilket som verkligen är det bästa." För den vanlige läsaren framgår här klart att man skalldiskutera frågan igen. Men jag anser , herr talman, denna fråga utagerad efterdet svar som har gett. 20RUNE (): Det beslut som vi snart skall fatta innebäratt vi tar ett steg närmare den verklighet som råder på missbruksområdet. Dettaär ett framsteg, inte minst i förhållande till den debatt som har förts underett antal år när det gäller frågan om tvång eller inte tvång inom socialvården.Men trots innehållet i betänkandet vågar jag säga att det innebär att detkommande beslutet ligger ett steg efter verkligheten. Det är emellertid bra attvi ändå har kommit därhän att vi i stort sett har nått enighet i den härfrågan. Förslaget är en kompromiss mellan olika uppfattningar ompå vilket sätt samhället skall ingripa i de fall då missbrukare av alkohol ochnarkotika inte själva har förmåga att inse sin egen situation utan håller påatt gå under. I den förda debatten ställde frågan varfördetta har blivit ett så stort debattämne . gavsvaret; han tog upp nykterhetsvårdslagens fillämpning och LSPV. Men jag villsäga att det är litet mer som har givit anledning till denna debatt som förtsunder årens lopp. Diskussionen präglades av den alkohol- ochnarkotikapolifiskt liberala synen . Den har i många styckenvarit förödande - det märker vi . arbetade under , och det såglänge ut som om det skulle bli en bred enighet om vissa tvångsåtgärder motmissbrukare inom socialvårdens ram. När socialutredningen lade fram sittprincipbetänkande , rådde det också parlamentariskenighet om detta. Men tyvärr varade inte denna enighet fram tillutredningens slutskede. Utredningen fick tilläggsdirektiv som innebar attutredningen skulle lägga fram förslag där tvångsmomentet skulle utmönstras.Därmed låstes också positionerna i den här frågan. Uttrycket "historisktmisstag" har förts in i den här debatten. Jag anser att om man skall talaom historiska misstag, så hör det uttrycket hemma just i detta sammanhang. När jag som nybliven socialminister 1976 tillfrågadeutredningens ordförande om möjligheten av att framlägga två alternativ, varavett i enlighet med socialutredningens principbetänkande, då blev det ettramaskri, inte minst från socialdemokratiskt håll och från en dominerande gruppinom den sociala administrationen. Jag och andra centerpartister utmålades somnattsvarta reaktionärer. Jag har emellertid aldrig kunnat förstå att det skullevara reaktionärt om samhället griper in och tar hand om människor som håller påatt gå under. Däremot anser jag att det är inhumant och cyniskt, om samhälletinte ingriper utan enbart står som passiv åskådare i sådana situationer. När utredningen lade fram sitt betänkandeanslöt sig socialdemokraternas och representanter i utredningentill uppfattningen att tvångsåtgärder inom socialvårdens ram inte skullefinnas. Det gällde då att hitta kompromisslösningar för att man så småningomskulle kunna komma fram till ett beslut i . Det är bara att beklagaatt det har dröjt så länge som det har gjort. Jag vill dock än en gångframhålla att jag Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. är gladför att frågan nu äntligen kommit så långt att ett beslut kan fattas. Den debatt som sedan följde koncentrerade sig under ettpar år på frågan om tvång eller inte tvång inom socialvården. Den fördes iförsta hand av en liten högljudd grupp inom den sociala administrationen och aven liten grupp professionella tyckare inom massmedia. I den debatten hävdadesatt en kompakt majoritet inom socialarbetarkåren var emot varje slag av tvånginom socialvården. Dessa påståenden var mera högljudda än representativa. Jag blev mycket förvånad när jag på resor runt om i landetmötte socialchefer, socialarbetare som stod mitt i vårdarbetet och konsulenterinom kriminalvården som sade: Du har rätt - det måste vara ett vissttvångsinslag inom socialvården för att vi skall kunna arbeta effektivt. Jagfick brev från socialarbetare, där man gav uttryck för samma uppfattning menframhöll att man inte vågade sätta sina namn under skrivelsen. Denna debattledde till att det blev bara tvångsfrågan som diskuterades. Man glömde heltbort diskussionen om vårdens innehåll och det förebyggande arbetet. växte det fram en balanserad debatt i den härfrågan och ett nyanserat sätt att se på socialvårdens uppgifter och ansvarbeträffande missbruksproblemen. Inom alla poHtiska partier råder insikten omalkohol-och narkotikamissbrukets förödande skadeverkningar på enskilda människoroch samhället som helhet. Det är ingenting annat än en social katastrof närtonåringar går ner sig i alkohol- och narkofikamissbruk och därmed riskerar attaldrig kunna resa sig. Tvång är i vissa fall ett instrument, men det vore - somframhållits tidigare i denna debatt - felaktigt att fokusera problemställningenhelt på det. Vårdresursernas innehåll och kvantitet är en väsentlig del iarbetet. Det gäller också att använda vårdresurserna på det rätta sättet. Jagär övertygad om att den nya , när den träder i fillämpning, ochdet nya huvudmannaskapet för vården skall ge möjligheter att betydligt bättreutnyttja de vårdresurser som vi har. Men vi klarar aldrig vårdbehovet, om detta ständigt ökar.De förebyggande insatserna måste få en central roll i kampen mot missbruket. Vi klarar heller aldrig dessa problem enbart genom attropa på samhällets insatser. Det är här inte bara frågan om att stifta lagaroch att satsa mera pengar. Vi måste också som enskilda människor ta ett personligtansvar för att hjälpa dem som har det svårt liksom för att delta i detförebyggande arbetet. Solidariteten får inte vara något som vi enbart visarvarandra över skattsedeln. Till solidariteten hör också att kunna räcka enhjälpande hand utan att få betalt för det, att ställa upp i olika situationerför medmänniskorna. I det förebyggande arbetet är hemmens roll oerhörtväsentlig. Även skolans roll är väsentlig, liksotn en samverkan mellan hemmen,skolan, de sociala myndigheterna osv. är nödvändig för att vi skall komma tillrätta med de problem som det gäller. Jag har sagt att detinte kostar några pengar att påverka attityder och visa medmänsklighet men att det ändåbetyder så oerhört mycket. Jag inledde mitt anförande med att säga att vi med dagensbeslut tar ett steg närmare den verklighet som råder på missbruksområdet. Denideologi som under lång fid låg fill grund för den förlamande debatt som fördesi vårt land har verkligheten skjufit i sank. Men dess skuldkonto är hårtbelastat. På det kontot finns ett stort antal människor som hamnat ikriminalitet, åtskilliga familjetragedier och många ungdomar som fallit offerför överdoser av narkofika. Det beslut som vi skall fatta är, som sagt, ett steg motverkligheten, mén jag är övertygad om att verkligheten kommer att visa att viframöver måste ta ett nästa steg. Jag yrkar bifall till utskottets hemställan. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. 21 () replik: Jag skall bara ta upp en enda punkt. talar om att det nu äntiigen men väl sent har kommit till ett besluti denna krångliga fråga. Det som gjorde det så besvärligt på slutet, inte baraför oss som arbetat med den i utan också för dem som verkar ute påfältet, var att propositionen innehöll ett annat förslag i handläggningsfråganän det som hade framlagts av socialberedningen. I övrigt följde regeringen istort sett socialberedningens förslag. Det uppkom då en oro för hurhandläggningen skulle komma att gestalta sig framöver. Det var socialministernsoch regeringens stora misstag att man inte följde socialberedningen på denpunkten. Därför, , är det regeringen som harskulden till att ärendet kom upp så sent till ett definitivt beslut. Jagbeklagar denna fördröjning, å deras vägnar som ute i landet har att handläggade svåra frågor som det gäller. får vi på denna punkt ett beslut vilketkommer, som någon sade i 12. Även om riksdagsbehandlingen kanske intehade hunnit komma så mycket tidigare, skulle ett besked från början frånregeringen ha varit mycket välgörande. Anf 22 () repHk: Jag syftade inteenbart på den fråga som vi nu har diskuterat utan ända tillbaka fill den dagför fem ä när tilläggsdirektiven gavs. Ända hardebatten varit inflammerad, och det har varit oerhört svårt att komma fram tillett beslut. Det är den långa diskussionen och den utdragna processen som hargjort att beslutet har dröjt så . 23ANITA (): kommer vi att fatta beslut om att istället för nykterhetsvårdslagen, som upphör , införa en nytvångslag, som omfattar både alkohol- och narkotikamissbrukare. Lagensomfattning har till stor del berörts av föregående talare, varför jag kommeratt begränsa mitt inlägg. Den nya lagen, som blir en kompletterande lag tillsocialtjänstlagen, skall 9 protokoll 1981/82:51-52 Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. förhoppningsvisbara behöva utnyttjas i ringa omfattning. Att omhänderta en person för vård med tvång är ettallvarligt ingrepp i den personliga integriteten. Tyvärr är verkligheten sådan, med ett ökat missbruk avbåde alkohol och narkotika, att vi måste ha kvar en lagstiftning som möjliggören sådan tvångsvård. Det nya lagförslaget innebär, som vi tidigare hört, atttvångsvården, jämfört med nuvarande nykterhetsvårdslag, skall kunna pågå med möjlighet till förlängning med ytterligare , omhälsotillståndet ger anledning därtill eller om andra synnerliga skälföreligger. Huvudregeln skall dock vara att tvångsvården så snart sommöjligt skall övergå till frivillig vård i enlighet med mål ochriktlinjer. Detta är en viktig viljeinriktning. Skall en människakomma ifrån sitt missbruk, måste personen i fråga ha en egen vilja till detta.Tvångsvården skall endast pågå tills motivation till frivillig vård uppnåtts. Den nya lagen kommer även att omfattanarkotikamissbrukare. finns ingen tvångsvård av dessa och således inteheller några institutioner för bedrivande av sådan vård. Detta har föranlettoro ute i kommuner och landsting vid upprättande av institutionsplaneringen.Kommunerna och landstingen kommer ju att överta ansvaret för institutionsvårdenfr. o. m. . Problemet med att kunna bereda narkotikamissbrukareerforderlig vård har jag tagit upp i min motion 1981/82:28, där jag påpekat attdet inte finns institutionsresurser, som fyller de krav som anges ilagförslaget. Jag har hemställt att vård enligt LVM under enövergångsperiod skall få bedrivas vid erkända och enskilda vårdanstalter somupptagits i institutionsplaneringen och som godkänts av . Mitt motionsyrkande innebär inte att jag önskar någon utökningav antalet platser för tvångsvård utan endast att erforderliga vårdplatserskall finnas. Att jag väckte motionen sammanhängde med den oro som jag mött ikommunerna över att man inte skall kunna bereda framför allt den nytillkomnagruppen narkotikamissbrukare erforderlig vård. Utskottets behandling av motionen har lett till enskrivning, som enligt min uppfattning i betydande utsträckning skingrar dennaoro. Utskottet hänvisar således fill 15 § i lagen, där det föreskrivs att densom vårdas med stöd av lagen "så snart det ske kan med hänsyn till denplanerade vården skall beredas tillfälle att lämna den ansvariga på försök vårdas i annan form eUer vistas i egethem". Jag anser att detta möjliggör att klienten, efter den inledandesjukhusvården och efter bedömning av föreståndaren för den kommunalainstitutionen, kan placeras på enskild vårdinstitution, medan den kommunalahuvudmannen behåller det formella vårdansvaret. Med den tolkningen är syftetmed min motion uppnått. Positivt är också att denna lösning kan medföra att denefterföljande frivilliga vården kan fortsätta på samma institution och att somen följd därav tvångsintagningen blir så begränsad i tiden som möjligt. Lag om vård av missbrukare är en komplettering av socialtjänstlagen.Denna skall vara vägledande för missbrukarvården. Socialtjänstlageninnebär att kommunerna måste försöka få de vårdbehövande att på ett tidigtstadium gå med på frivillig behandling. Framför allt måste kommunerna, efterdet att klienterna har genomgått vårdperioden, kunna erbjuda ett bra utbyggteftervårdsprogram. Deträcker inte med att en person genomgår en tvångsmässig och/eller frivilligbehandling med anledning av sitt missbruk, om vederbörande därefter fåråtervända till den miljö där missbruket uppstod. Kommunernamåste därför ha sådana resurser att de kan stödja en klient med en ordentligeftervård. Detsom först och främst skall kunna erbjudas den rehabiliterade är arbete ochbostad. Här har både den offentliga och den privata sektorn ett stort ansvar. Ettarbete får en människa att känna ett egenvärde. Det innebär att hon fårfotfäste i tillvaron och oftast att hon kommer med i en värdefull gemenskap.Får en klient inte stöd med en väl planerad eftervård, är risken stor att dennesnart är tillbaka i den destruktiva tillvaro han levde i före vårdbehandlingen. Skallvi över huvud taget kunna komma till rätta med missbruk av alkohol ochnarkotika, måste vi göra insatserna på ett tidigt stadium. Medden stora ungdomsarbetslöshet som vi har finns det risk för att vi kommeratt få en ökning av drogmissbruket. I ungdomsarbetslöshetens spår följersysslolöshet, håglöshet och missbruk. Därförär det djupt olyckligt att regeringens åtgärder i så hög gradhar riktat sig mot kommunerna och berövat dem resurser för behövliga insatser.Ytterligare åtstramningar, som signalerats av regeringen, kommer att tvingakommunerna att ytterligare dra in på resurser som skulle ha behövts för attskapa positiva alternativ till den samhällsmiljö i vilken missbruket frodas.Jag hoppas att regeringen inser sitt ansvar, så att kommunerna får resurser förförebyggande, vårdande och eftervårdande insatser. Jag har inget annat yrkande än bifall till utskottets hemställan. Lagom vård av missbrukare i vissa fall, m. m. 24 (); LVM-lagen om vård av missbrukare i vissa fall har såsom den sistabyggstenen i den stora socialtjänstreformen lagts fill rätta. Det har intevarit något lätt byggnadsarbete att få den på plats och att få den att passatill de övriga stenarna. Under dagens debatt har svårigheterna belysts. GunhildBolander och jag har i ett särskilt yttrande till socialutskottets betänkandepekat på värdet av att lagen tillkommit i enighet. Det finns dock en storskillnad i de synsätt på missbrukarvården vilka på detta sätt har jämkatssamman. Vi ställer oss bakom utskottets förslag, men viU i vårt yttrandebeskriva den tveksamhet som vi känner inför en liten del av utskottsförslaget,nämligen handläggningsförfarandet. De krav som rent Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. praktisktställs på länsstyrelserna för att ta över ansöknings- och utredningsförfarandetkan inte tillgodoses utan att ekonomiska resurser ställs till förfogande. Enfördröjning av handläggningen och en byråkratisering av ansöknings- ochutredningsarbetet kommer, enligt vår åsikt, att bU följden. Av de remissinstanser som har yttrat sig i frågan har avnio länsstyrelser sex föreslagit att uppdragen skall åvila socialnämnden. JK,RÅ, , JO m. fl. Detta gör att rättsaspekternatorde vara väl tillgodosedda. I vårt särskilda yttrande vill vi peka på att socialberedningenförhoppningsvis skall komma till samma slutsatser som justdenna del av lagens tillämpning följs. skall ju enligtsocialtjänstlagen ha den bästa kännedomen om individens personliga förhållandenoch dennes totala livssituation. Den rättssäkerhet som skall tillförsäkras denvårdbehövande är väl tillgodosedd genom politiskt förtroendevalda och juristeri länsrätten. Socialberedningens uppgift att nu följasocialtjänstreformen, och då också LVM, ställer även i fortsättningen storakrav på beredningens arbetskapacitet. kommer underövergångstiden att få många praktiska problem att lösa. Den korta tid som vidslutbehandlingen har stått till förfogande för att få LVM till stånd kanbefaras medföra oklarheter vid lagens tillämpning. Trots min tveksamhet när detgäller just ansöknings- och utredningsförfarandet, anser jag det vara såvärdefullt att socialutskottet blivit enigt om lagens huvudlinjer att jag beratt få yrka bifall till hemställan i socialutskottets betänkande nr 22. 25 () replik: Jag måste faktiskt begära replik. Menar fruIsraelsson allvar med vad hon skrivit under som utskottsledamot? Tillhör hon de14 eller ställer hon sig nu bakom reservation? Jag tycker attdet råder oklarhet på den punkten. Här blir det ungefär samma resonemang somdet jag förde, när jag diskuterade med . Enligt min mening är detviktigt att det blir klart på vilken sida vederbörande står. 26 () repHk: Jag delar utskottetsuppfattning när det gäller de stora huvudlinjerna. Det är viktigt att denna lagkommer till stånd. Och jag ser det som en möjlighet att få prövat om det ärlänsstyrelsen som är den rätta instansen. Jag tycker att socialberedningenskall ges det tillfället. Men därmed utesluter jag inte att även socialnämndenkan vara den rätta instansen. Det bör alltså prövas, och det är viktigt attdessa får ge det beskedet. 27EVERT () replik: Vi vet inte hur omröstningen slutar, men allttalar för att det blir en överväldigande majoritet för utskottets förslag.Därmed, herr talman. anser jag att denna frågaär utagerad. Det skall inte göras några nya Nr 52 utredningar om vem som skall ha huvudansvaret för utredning och ansökan Tjsdaeen den enligt LVM, Anf.28 (): Egentligen är det en skam att vi i riksdag missbrukare i vis 1981 diskuterar införandet av en långtgående tvångslag mot endel av våra fjr medmänniskor. Vi har alltså misslyckats med att stödjaoch hjälpa och med att forma samhället så, att ingen far illa. Hurmånga förskönande ord vi än använder, kan vi inte komma ifrån att det förslagvi nu diskuterar inrymmer möjligheten att tvångsvårda människor i fyra månader.I praktiken är det dubbelt så länge som den nu genomsnittliga vårdtiden påvårdanstalterna. Förslaget innebär dessutom en utvidgning av tvånget, så attdet förutom alkoholmissbruk också avser narkotikamissbruk. Förslagetsträcker sig längre än reservationen i socialutredningens principbetänkande,vilket under remissbehandlingen blev utsatt för förödande kritik, som sedanledde till total omsvängning i direktiven. Men det har svängt igen, mångagånger om. Och jag skall inte så här i slutet av debatten upprepa helahistoriebeskrivningen, men det handlar om kompromiss på kompromiss påkompromiss, utan att man har gjort en helhetsbedömning av resultatet. Detfinns nämligen olika uppfattningar om värdet och angelägenheten av tvångsvård.Det finns de som på allvar tror att man kan lösa problem på detta sätt. Andradäremot menar att tvångsvård leder till passivitet och inte i något fall bättre situation för människorna. Vi borde lyssna på dem som har erfarenhet,klientorganisafionerna. Viborde kanske också lyfta blicken en smula och titta på hur man bedömer frågan iandra länder. I säger man att all erfarenhet visar att det skall varafrivillighet, dvs. motivation i behandlingssituationen, om behandHngen skalllyckas. Enda lagregleringen beträffande tvång finns i sjukvårds-lagsfiftningen. INorge kan personer som befinner sig i akuta kris- eller förvirringstillståndläggas in på sjukhus för observation . Ihela västvärlden är det endast och som använder sig av socialtvångsvård av alkoholmissbrukare. Varförskall vi då ha tvångsvård i ? Vilka kan komma i fråga? Vad vill manuppnå? Vilken rätt.har den enskilde i sammanhanget? Detberor i grunden på hur man ser på människor med missbruksproblem. Omman ser missbruk som ett moraliskt problem, då vill man förmana, uppfostra,kontrollera och straffa. Omman ser missbruk som ett medicinskt problem -1, ex. att det föreliggerärftlighet, beroende, någon typ av epidemisk smitta eller liknande - då medicinera och ta hand om dem det gäller. Om man ser missbruk somett socialt problem - som ett utslag av känslan Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. att intebehövas, bristande inflytande och ensamhet - då vill man skapa medbestämmande,gemenskap och vardagssolidaritet. Om man ser missbruk som ett politiskt problem - som teckenpå ojämlikhet och resultatet av dolt förtryck och kommersialism - då vill manavslöja förtrycket och kämpa för jämlikhet. Det handlar enligt min uppfattning inte om innehållet iflaskor, utan om innehållet i människors tillvaro. Man kan hjälpa, stödja ochförändra, om man närmar sig sina medmänniskor med förtroende och respekt.Vilket förtroende får man för en myndighet som har en omfattande tvångslag ibakfickan? En rehabilitering tar , men för att den skalllyckas skall vi genomföra den tillsammans. Lång vårdtid behövs ibland, men föratt den skall vara meningsfull krävs att den enskilde vill ta emot och självmedverka. Ingen har väl kommit på tanken att låsa in folk för att få dem attsluta röka, trots att människor dör av rökning. Nej, här tror man påupplysning och informationskampanjer, som skall motivera en förändring. Att inte vilja ha långtgående tvångsåtgärder innebär inteatt man passivt åser att människor går under. Det ställer desto större krav pådem som skall arbeta med frågorna. Och det finns som sagt många sätt att närmasig sina medmänniskor på, även utan en tvångsbestämmelse bakom ryggen. Regeringsförslaget är ändå begränsat så till vidaatt det endast är avsett att avhjälpa ett akut vårdbehov. Det är skönt att alldiskussion om att behandlingsprogram kan genomföras med tvång har avförts fråndagordningen. Tvånget skall alltså endast avse akuta situationer och vara ettskydd för den enskilde. Jag accepterar självfallet inte att man låter människorligga och dö på gatan. Men vi saknar ingalunda bestämmelser som kan förhindradetta. Vi har LTO, LOB, polisinstruktionen 2 § om skydd och hjälp och LSPV. Ochvi har alla en moralisk skyldighet att ingripa till skydd och stöd för andra.Någon brist på lagbestämmelser är det alltså inte fråga om - möjligen bristerdet i tillämpningen av dem. Vi har ett lagförslag att ta ställning till, vilketbygger på ett enigt förslag från socialberedningen. I motion 31 har jagtillsammans med några partikamrater uttalat att vi i stort kan ansluta oss tilldetta eniga förslag. Vissa brister finns dock. Exempelvis kan vårdtidens längdi vissa fall medföra risk för att vården blir passiv och därmed destruktiv. Manborde i förslaget starkare ha markerat den enskildes rätt till ändamålsenligvård och särskilt stöd i den fortsatta rehabiliteringen. Särskilda regler omtillsyn borde också ha funnits med. Regeringsförslaget innebär dock på mycket avgörandepunkter avsteg från socialberedningens förslag, och det har tidigare belysts idebatten. Beträffande de brister som vi har pekat på i motionen,utgår vi från att de blir föremål för fortsatt uppmärksamhet i samband meduppföljningen av lagen.