prot · G5097 · 1981-12-31 00:00:00 — Det är möjligt att detockså besvärar att vi har fler människor i sysselsättning ändå hade regeringsansvaret. Men tillåt mig påpeka detta. Jag har ändåsagt, , att vi icke alls är till freds med förhållandena. Det ärdärför vi vidtar åtgärder. Det är därför vi ger merpengar. Det är därför vi inriktar den ekonomiska politikei. så, att vistadigvarande skall få säkra jobb i den konkurrensutsatta sektorn. Det ärdärför vi, även om det har lett till ökat budgetunderskott, har ställt pengartill förfogande för att skydda jobben - inte bara via arbetsmarknadspolitikenutan också via industripolitiken. Det har tagit sin tribut i statsbudgeten. Menjag delar uppfattning, att inte har vi fått kritik från er föratt det har satsats för mycket. Vi har fått kritik för att vi har haft förstora budgetunderskott men fått kritik för att vi inte öst påtillräckligt i krisbranscherna. Detråder ingen som helst tvekan om inriktningen av regeringspohtiken. Vi för enkamp mot arbetslösheten. Vi gör särskilda insatser för ungdomarna både påutbildningssidan och i arbetslivet genom att ge bidrag till den som anställerlångtidsarbetslösa och genom att nu också öppna möjligheter tillprovanställning. Tillsist några ord om löntagarfonderna. Oäkta engagemang, säger . Men dethär är ingenting som jag har tagit upp just , beroende på att - som OlofPalme försökte säga - SIFO- eller andra undersökningar ser ut vet mycket väl att det är jag tog upp de härtankarna. OlofPalme säger: Jag har ingenting emot kooperationen. Nej, det hoppas jagverkligen. Men har inte svarat på frågan: Varför tillåter ni intepersonligt ägande när det gäller produktionskapitalet i denna vidare mening närni tillåter det inom kooperationen? Vidareger exempel på vad socialismen står för: Arbete åt alla, vård ochomsorg. Ja, visst står socialdemokraterna för det, men det är inget specifiktför den som är socialist. Vad som är specifikt för den som är socialist är atthan vill överföra produktionskapitalet från enskilt ägande till kollektivtägande - det är vad förslaget innebär. utvecklade mycket vältaligtpå och sedermera på den socialdemokratiska konkressen att vi somenskilda individer inte skall få äga produktionskapitalet. Det skulle varaförenat med risker för att folk skaffade guldjetonger, gjorde resor till m. m. - Det är ju det som är den fundamentala skillnaden mellan den som ärsocialist och den som vill bygga ett samhälle på den sociala marknadsekonominsgrund. Det lär man inte komma ifrån. Det är några viktiga riksdagsveckor som kommer framöver. Regeringen harpresenterat ett ekonomiskt program. Vi har anvisat en konkret väg ur krisen.Några konkreta besked har vi ännu inte fått från oppositionen. De kommer välunder . Regeringens program bygger på nödvändigheten av att fortsattkraftfullt bekämpa pris- och kostnadsstegringarna. Programmet bygger på enfortsatt återhållsamhet när det gäller konsumtionens utveckling - både denprivata och den offentliga -men samfidigt på offensiva satsningar påinvesteringar, export och näringsliv. Dendevalvering som genomförts har vi inte gjort av nödtvång, utan den är ett led ien offensiv ekonomisk politik och en näringspolitik som har som inriktning förframtiden att vi skall klara den internationella konkurrenssituationen. Nugäller det att ta till vara de positiva effekterna. Det gäller att se till attvi åt framtiden räddar de vinster som vi redan har fått. Med gemensamma krafter,med en tillräckhgt långsiktig och konsekvent politik, har vi goda möjligheteratt, på det sätt regeringen har anvisat, föra land ur den ekonomiskakrisen. Jag ber att få tacka för att den överenskomna debattordningen till sistockså medger mig att ta till orda i den här debatten, som har blivit enremissdebatt i ordets egentliga mening. Regeringens förslag till ekonomiskpohtik har just remitterats till utskotten. Motionstiden har ännu inte gått ut.Oppositionen har likväl ganska bestämda omdömen om regeringens politik. Man ärpåfallande kritisk, men hka påfallande är bristen på egna samlande alternativ. Regeringensförslag är ett program för en ny ekonomisk offensiv. Det satsar på ekonomiskfillväxt, kamp mot inflation och kamp mot arbetslöshet. Detär de viktigaste komponenterna. Enviktig del i satsningen är devalveringen av den svenska kronan, som redan ärett faktum. Den har - ingen har kunnat bestrida det - förbättrat den svenskaindustrins kostnadsläge . Till detta har kommit justeringar av deeuropeiska valutorna, som på marknader där svenska företag konkurrerar med t.ex. västtyska företag betyder en ytterligare konkurrensförstärkning med . Depositiva omdömena om devalveringen från dem som möter dess effekter ute påfältet har varit många. Order som fidigare syntes ligga utom räckhåll förenskilda företag har kunnat tas hem. Varsel om uppsägningar som annarsskulle ha utiösts har också kunnat inställas. har, somstatsministern redan påmint om, beräknat att näringslivets förbättradekonkurrenssituation genom regeringens ekonomiska politik kan skapa utrymme för30 000 ä 40 000 nya arbetstillfällen. Ingetannat alternativ till hur man skulle kunna förbättra kostnadsläget för densvenska industrin har heller visat sig realistiskt. Inget parti har här ikammaren visat på någon annan möjlighet än den som regeringen till sistvalde, låt vara att litet försiktigt har vädrat sin tanke om ettlöne- och prisstopp, dock utan att tala om hur ett sådant skulle kunnagenomföras. Detandra inslaget i programmet är åtgärder för att dämpa inflationen. Naturligtvishar ingen haft något att invända mot att det förs en hård kamp mot inflationen.Men likväl avvisar socialdemokrater och moderater, bestämt och kategoriskt fastmed helt olika motiv och med helt olika egna alternativ, den viktigaste av de föreslagnaåtgärderna för att föra denna kamp mot inflationen, nämUgen förslaget att sänkamomsen. Fördet tredje innebär programmet att vi håller tillbaka tillväxten i de offentligabudgetarna. Vi måste enligt regeringens bestämda mening bryta den automatik somleder till att de offenfliga utgifterna tar en ständigt växande del av densvenska bruttonationalprodukten. Bara väntas de offentligautgifternas andel stiga från rekordhöga till det nya rekordet avbruttonationalprodukten. Utan de sparpaket som föreslagits hade situationenvarit än allvarligare. Närdet gäller att dämpa de offentliga utgiftsökningarna har regeringenuppenbarligen stöd. De vill enligt vad som antytts t. o. m. gålängre. Socialdemokraterna däremot är som alltid lika ivriga att säga attprutningar är nödvändiga av samhällsekonomiska skäl som de är konsekventa närdet gäller att säga nej till alla konkreta propåer om hur detta skall gå till. OlofPalmes inlägg tyder på,att det inte blir annorlunda den härgången. Han nöjde sig nu som tidigare med att knipa poäng hos den ena ellerandra gruppen genom att tala om vad det är man inte skall spara på men överläti vanlig ordning generöst åt regeringen att på egen hand klara opinionsbildningenför den åtstramningspolitik som alla säger är nödvändig. För det fjärde föreslårregeringen en rad olika åtgärder för att förbättra densvenska ekonomins produktionsförmåga och produktivitet, främst genom särskildainvesteringsbidrag och åtgärder för att få arbetsmarknaden att fungera bättre. Regeringenvill - för att ta några exempel - komma åt den omotiverade sjukfrånvaron ochunderlätta provanställningar, vilket förutsätter ändringar i de s. k.Åmanlagarna. Reformer av det här slaget - det gäller bådesjukförsäkringsreformer och arbetsrättsliga reformer - behöver alltid ses över.Den beredskapen måste finnas hos alla - även hos reformpartier. De resurser vihar för de sjuka förslösas ju om de missbrukas av dem som inte är sjuka.Åmanlagarna kom fill för att ge skydd mot obefogade uppsägningar. När de nuvisat sig delvis vara till hinder för företagens möjligheter att nyanställaunga människor måste man naturligtvis vara beredd att ändra dessa lagar. Det ärockså det regeringen vill göra. Detinslag i krispaketet som diskuterats mest , momssänkningen, är somstatsministern redan utvecklat motiverat av i huvudsak två omständigheter. Utanmomsänkning kommer för det första det s. k. pristaket i löneavtalet att brytasigenom med 1 1/2 å . Det kommer i sin tur att leda till extra lönepåslag omknappt . Löneökningen ger sedan i nästa varv upphov till nya prisstegringar,osv. i en sannolikt länge snurrande spiral. Därmed skulle vi få en automatiskurholkning av en del av den konkurrensförbättring som devalveringen faktisktgivit - jag utvecklade det tidigare. Via budgetautomatiken skulle vi också fåen ytterligare uppgång i de offentliga utgifterna. Det resulterar alltså i enpolitik motsatt den vi önskar. Man kan tycka att åtminstone bordeinse att detta vore en olycklig omväg. Fördet andra sänker vi momsen för att undvika att den totala efterfrågan sjunkeralltför kraftigt. Resultatetav en för hård åtstramningspolitik brukar bli ökad arbetslöshet. I det härfallet skulle vi dessutom, om vi avstod från momssänkningsförsla-get, ha avhäntoss en viktig åtgärd mot prishöjningarna. Att använda arbetslöshet som medelför att nå ekonomisk balans är inte bara slöseri med resurser och mänskhgavärden, det är också en ineffektiv ekonomisk politik. 1 regel uteblir dånämligen den tillväxt i ekonomin som var meningen med {wlitiken. Resultatet blir i själva verket fortsatt stagnation eller snarare en nedgång. Åtminstone socialdemokraterna borde inse det rimliga i denna uppläggning. Samtidigtkan vi inte försvaga budgeten alltför mycket. Det är därför som vi föreslår attmomssänkningen skall kompletteras med tidigarelagda besparingar, och vipreciserar vari de skall bestå. Detär också nödvändigt att på ett rimligt sätt fördela bördorna av anpassningen avden svenska ekonomin mellan olika grupper i samhället. avtal ger enreallöneminskning för löntagarna och ca De nuföreslagna och de kommande besparingarna i offentliga utgifter medför att det inte bara är de aktiva löntagarna som drabbas. Även andra får vara med och betala. Jag är alldeles säker på, , att de allra flesta pensionärer accepterar detta rättviseresonemang. Kanske inser både socialdemokrater och moderaterockså allt detta. Men både socialdemokrater och moderater inser genom att gå emot den här viktiga delen i regeringens ekonomiska programkan spela regeringen ett spratt. Den frestelsen har man inte kunnat motstå,vilket kanske är bra för det egna partifolket och för en och annanSIFO-mätning, men det är inte särskilt bra för landet, och det borde varaviktigare. Hurär det då med alternativen? vill, som de utförligt har utvecklatbåde i den här debatten och tidigare, i stället sänka marginalskatterna redanfrån . Detär viktigt att marginalskatterna sänks. En stor skattereform med början 1983,som bl. a. innefattar en mycket kraftig sänkning av marginalskatterna,förbereds f. n. också i kanslihuset i förhandlingar med socialdemokraterna. OmGösta känner sig litet utanför i den processen skall han inte klaga hososs. Det handlar förvisso om en självvald isolering. Menhögre marginalskatter sänker inte priserna, varken eller nästaår. En sådan åtgärd kan därför inte ta över den funktion i krisprogrammet somden föreslagna momssänkningen har. Momssänkning och marginalskattesänkning ärvar för sig önskvärda åtgärder, men de är i det här sammanhanget inteutbytbara. Inteheller är sänkt ränta utbytbar mot en ekonomisk politik för att klaraobalanserna i ekonomin. Ändå är det detta som tycks ha föresvävatsocialdemokraterna alltsedan regeringen lade fram sitt program för en nyekonomisk offensiv. Regeringenhar litgått från att skulle sänka räntan så snart denöver huvud taget fann detta möjligt. Alla har insett att det höga ränteläge somvi har haft har varit ett allvarligt hinder för investeringar och harfördyrat boendet på ett sätt som vi har sett mycket allvarligt på. Menden svenska räntenivån är ju beroende inte bara av vad vi vill i den här kammarenutan i första hand av den internationella räntenivån och dessutom av attregeringen för en ekonomisk politik som skapar förtroende för den svenskavalutan. Den ökade statliga upplåning som skulle bli följden av densocialdemokratiska finanspolitiken - i den mån en sådan existerar - skullesnarare vara ett hinder mot en räntesänkning än ett stöd för en sådan, både denenprocentiga sänkning som riksbanksfullmäkfige har beslutatom och givetvis i än högre grad för en fortsättning på räntesänkningens vägden dag då bedömer detta vara möjligt. Nuhar det visat sig att regeringen utanför fått starkt stöd för sinekonomiska politik, och det är ingen tvekan om att detta också har starktbidragit fill att har kunnat fatta det glädjande beslut sombudgetminister kunde meddela kammaren innan den här debattenbörjade. Trots det menar regeringen att en momssänkning ändå är nödvändig. Mätti konsumentprisindexeffekt, dvs. effekt på priserna, motsvarar räntesäkningenenligt de uppgifter jag har fått momssänkning. Iövrigt tycker jag att den socialdemokratiska krispolitiken fortsätter att varamotsägelsefull. Anledningen är uppenbar. Om man har som övergri- pandestrategi att i varje fråga och i varje konjuktur och till varje regering säganej till allt som föreslås, är risken stor att det enda konsekventa blirnejsägandet som sådant. Man hävdar således - för att ta några exempel - attbudgetunderskottet måste minskas, Man vill rentav göra sken av att man är meroroad än regeringen över underskottets storlek. leder den egnapolitiken tack vare alla nej till föreslagna besparingar till ett ännu störreunderskott i det egna budgetalternativet. Det är kanske därför manförsiktigtvis avstår från att presentera någon sammanräknad socialdemokratiskkriskalkyl. Man säger sig vidare vara en svuren vän till frihandel.Samtidigt kan man inte, i brist på andra åtgärder, låta bli att vifta meddiverse smygprotektionistiska förslag, t. ex. för att lösa tekoindustrinsproblem, som man likväl -vilket man naturligtvis vet - inte alls skulle kunnalösa den vägen. Löntagarnas reallöner måste bevaras, säger rnan. Men förstskall den offenthga sektorn fortsätta att expandera. Eftersom man samtidigtsäger sig inse att skattehöjningar inte är någon lösning på budgetkrisen - mankan inte skatta sig till budgetbalans - betyder det ju att den enda återståendemöjligheten att nå den eftersträvade balansen i så fall är en ytterligaresänkning av reallönerna. Även inställningen till den i den här debatten såomdiskuterade prisklausulen i löneavtalen är förvisso motsägelsefull. Syftetmed klausulen måste rimligen vara att statsmakterna skall göra sitt ytterstaför att hålla inflationen i schack. kritiserades regeringen också ganska våldsamt iartiklar och från talarstolar för att den, som det hette, inte lade två strån ikors för att klara avtalen. Konsekvenserna borde då kräva att man såg positivt pååtgärder från regeringens sida för att hindra den ytterligare urholkning avavtalens köpkraft som en utlösning av prisklausulen innebär. Löntagarnakompenseras ju inte, som statsministern just sade, för hela prisgenomslagetutan bara för två tredjedelar av det. Men vanlig logik är nu en sak, socialdemokratiskoppositionspolitik en helt annan. Därför anser man nu att en momssänkning för atträdda avtalen är ett ofillbörligt manipulerande. Med samma skärpa vände man sigi fjol mot momshöjningen med argumentet att denna innebar en urgröpning av detdå gällande avtalets köpkraft. Det bästa man kan säga om det socialdemokratiskakrisprogrammet är att det finns, men så länge det uppvisar så storaluckorsonrdet gör och så länge man inte vågar stå för det, om det på någon endapunkt skulle råka sammanfalla med regeringens politik, är det ju inte så mycketvärt. Manöverutrymmet för att lösa de ekonomiska svårigheterSverige står inför är i själva verket ganska litet. Den här nejsägartaktikenblir därför ofrånkomligen ett allvarligt hot mot socialdemokraternastrovärdighet när det gäller att anvisa egna vägar ur krisen. I en annan fråga tycks man inte tveka att gå egna vägar:när det gäller löntagarfonderna. Visserligen försöker man även här att sittaett tag på två stolar , marknadsekonomins och de kollektivalöntagarfondernas, men jag tror inte att det i längden är möjligt. Enligt dehittills skissade idéerna skulle fonderna ju på fem ä kunna kontrollerastörre delen av de börsnoterade svenska företagen. Det kan inte vara ett sättatt stärka den marknadsekonomi som för att fungera bra kräver konkurrens. Några raka rör mellan fonderna och den enskildes plånbokskall det inte heller längre vara, möjligen en extra semestervecka, säger man -som om nu ett fondsystem skulle öka det svenska näringslivets slagkraft så tillden grad att detta vore ekonomiskt försvarbart. Sanningen är ju att det över huvud taget inte finns någragarantier alls för att fondernas placering skall ske efter principer som harmed långsiktig ekonomisk lönsamhet att göra. Den länsvisa uppbyggnaden medlokala intressen, väl förankrade i fondstyrelserna, talar för att det snarareär regional- än nationalekonomiska motiv som blir vägledande. I övrigt får vi försöka gissa oss till hur det skall bli.1976 års Meidnerfonder var det bara Fabriks ordförande som påminde om vid åretsLO-kongress. Och vem vet, kanske är högsta kongressvisdom om några årbara en pliktskyldig markering från en överkörd fackförbundsordförande. Men säkra kan vi ju inte vara, snarare tvärtom. Tåget harkommit i rullning och är nog inte så lätt att stoppa. Nästa station skalltydligen vara förhandlingar mellan en eventuellt kommande socialdemokratiskregering och näringslivet om t. ex. den för hela vårt ekonomiska systemavgörande frågan om hur dessa kapitaljättar skall förvaltas, dvs. i praktikenom vem som skall äga svenskt näringsliv. Blir man inte överens, såär det socialdemokraterna som bestämmer. T. v., fru talman, är det dess bättre väljarna sombestämmer, och råd till väljarna blir ett klart och entydigt nejtill kollektivt ägda löntagarfonder. Frågan om värt framtida ekonomiska system är ingenförhandlingsfråga mellan SAP och SAF. Det är den viktigaste politiska frågavåra väljare någonsin kan ställas inför. kan diskutera det mesta, och vi har självatillsammans med fört fram förslag för att motverka ekonomiskmaktkoncentration och för att stimulera till ökat företagssparande, men när detgäller grundvalarna för den liberala marknadsekonomin är vi inteförhandlingsbara. Det är rimligt att i debatter om den svenskaekonomin försöka se våra egna problem_Lett internationellt perspektiv. Inte föratt fly vårt ansvar men för att påminna om att är ett rikt och lyckligtlottat land med små problem i jämförelse med de flesta andra länders. Och föratt påminna om det självklara i att vårt ansvar också sträcker sig utanför våraegna problem och utanför våra egna gränser. Egna tillfälliga ekonomiska svårigheter gör inte dettaansvar mindre. Även om vi sänkte våra reallöner dubbelt så mycket som detnuvarande avtalet innebär och sparade 24 i stället för de 12 miljarder viföresatt oss i nästa års budget, skulle vårt välstånd ändå komma att te sigsvindlande högt för en majoritet av jordens befolkning. Det ligger dessutom iindustriländernas välförstådda självintresse att känna ansvar förutvecklingsländernas situation och vilka insatser som behövs för att främjaderas ekonomiska utveckling. Det ömsesidiga beroendet mellan nord och syd är stort, ochdet fortsätter att växa. är det ett beroende som innebär attflertalet utvecklingsländer befinner sig i ett underläge. Det är dessa frågor - världsinflationen, energi- ochlivsmedelsfrågorna, de globala finansiella och monetära problemen - som kommeratt behandlas på det toppmöte som äger rum i Canciin i nästa vecka.Sverige har aktivt deltagit i förberedelserna för detta möte och är en av de 22nationer som kommer att delta. Det vore naturligtvis, fru talman, naivt att tro att etttoppmöte, om än aldrig så välbesökt, i ett slag skulle kunna förändragrundläggande attityder och värderingar i synen på det internationellaekonomiska samarbetet. Men det här mötet erbjuder ändå en möjlighet till enuppriktig diskussion kring världens ekonomiska problem. Vår förhoppning är attmötet skall skapa ökad förståelse hos de stora industriländerna för behovet avgemensamma åtaganden mot världsfattigdomen och mot den ekonomiska krisen. Inflationen och arbetslösheten, fatfigdomen och svälten,energiproblemen och de växande finansiella obalanserna - allt detta medför intebara en bromsad ekonomisk utveckling utan också risker för fred och säkerhet. Det finns, fru talman, ett samband mellan ekonomiskutveckling, stabilitet och fred. De reUgiösa, nationella och politiskamotsättningarna fördjupas och förvärras av ekonomiska intressekonflikter.Samtidigt innebär de enorma rustningarna att knappa resurser förslösas, vilketillustreras på ett brutalt men mycket övertygande och välgenomfört sätt i enFN-studie under ledning av . Karakterisfiskt för dagens situation är den ökandemisstron mellan och , den stegrande spänningen i och mellan många avtredje världens länder och stormakternas försök att pressa in de små nationernai sina egna maktpolitiska spel. Allt detta i förening med stormakternasoerhörda vapenarsenaler upplevs med rätta som ett växande hot mot fred ochöverlevnad. Därför är det inte förvånande om denna oro tar sig uttrycki protester mot upprustning. Det är i själva verket mer förvånande att dessaprotester på sina håll möts med ett så kompakt misstroende och ogillande. Alla idéer och krav som lyfts fram av proteströrelserna ärkanske inte i alla avseenden genomtänkta och realistiska. Men vem kan påstå attmotiven bakom den pågående upprustningen skulle vara höjden av rationalitet ocheftertanke? De båda supermakterna förfogar över enormastrategiska kärnvapenstyrkor, där de minsta stridsspetsarna harHiroshimabombens spräng-styrka och de största är domedagsvapen av ofattbartmycket större styrka. Det ärkärnladdningar som med stor precision kan nå sina mål och som hålls i högsta beredskap för att med kortvarsel kunna användas från robotsilos i marken, från ubåtar på världshaven ochfrån bombflygplan i luften. Båda stormakterna söker febrilt efter svagheter hos sinaegna militära apparater och efter nya teknologier som skall täppa till dessaförmenta svagheter. I en atmosfär av ökande misstänksamhet och med hjälp av enalltför sofisfikerad teknologi bygger man besinningslöst vidare, i en fåfängoch farlig jakt efter "överlägsenhet". Den utomstående kan konstatera - och supermakterna bordegöra det själva- att både och har tillräckligt medkärnvapen både för att förgöra varandra och resten av världen. En ömsesidigkraftig minskning av de strategiska kärnvapenstyrkorna är fullt möjlig attgenomföra utan att det skulle behöva uppstå några som helst risker för enderasidans säkerhet. Stormakterna borde nu äntligen också kunna gå med på ettfullständigt provstoppsavtal. Det går inte att hävda att det behövs någraytterligare kvaUtafiva förstärkningar av kärnvapen. Till de enorma strategiska arsenalerna kommer de regionalakärnvapnen, stationerade i och avsedda för . NATO-sidan har länge kompenserat sin underlägsenhet på detkonven-fionella området i med kärnvapen och med hot om att användakärnvapen vid en eventuell konflikt. har haftkärnstridsladdade massför-störelsevapen riktade mot europeiska mål.Utplacerandet av de nya robotarna SS 20 innebär en ytterligare förstärkning avden sovjetiska kärnvapenpotentialen. NATO har som motdrag beslutat utplaceramedeldistansrobotar och s. k. kryssningsmissiler. Denna upptrappning av den potentiella förstörelseförmågantill nya ofattbara och menigslösa nivåer ökar inte säkerheten på någon sida. De förhandlingar som skall inledas mellan ochSovjet om de s. k. eurostrategiska kärnvapnen får därför icke misslyckas.Världen och har rätt att kräva att båda parter uppträder realistiskt ochinte för fram förhandlingskrav, som man från början vet är omöjliga förmotparten att acceptera och som blockerar fortsatta samtal. Det borde i självaverket inte vara svårt för parterna att genomföra en radikal minskning avkärnvapenarsenalerna i .