prot · G50971 · 1981-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1981/82:71 Förhandlingarnaleddes till en början av tredje vice talmannen. 8 § Allmänpolitiskdebatt (forts.) 48 PER (): Inför denna fulltaliga församHng ber jag att få anföra följande. Arbetetmed att återupprätta vårt lands ekonomiska styrka är den allt överskuggandeuppgiften för överskådlig tid. Tvåvägar har anvisats för att ta ur krisen. Budgetproposition och motionerbär tydliga vittnesbörd om det svalg som skiljer dessa vägar åt.Socialdemokraterna satsar på centralismen. Endast genom statliga och kommunalainsatser kan ekonomin vridas rätt och ett gott samhälle garanteras allamänniskor. Vimoderater står för en sådan politiks raka motsats. har redan för mycketav regleringar, krångel och hämskor för att de krafter som skapar välståndskall kunna verka och ge den trygghet som hör ett välutvecklat samhälle somvårt till. Enskilda människor och företag måste åter ges en chans attkonstruktivt få bidra tiH att göra bättre. Skillnadenmellan oss och socialdemokraterna är ideologisk. Jag skall, herr talman,illustrera denna skillnad mellan våra partier genom att diskutera våra resp.energimotioner. Endastgenom att staten och kommunerna styr och reglerar kan energiförsörjningen gesen inriktning som ger jobb och som stämmer överens med våra långsiktigaintressen. Detta är den socialdemokratiska tesen. Besluten omenergiförsörjningen skall centraliseras. Det som sköts av enskilda skallkommunerna ta hand om. skall kommunernas nuvarande ansvarsområdebeskäras till förmån för ett än starkare statligt inflytande.Socialdemokraternas energimotion är en hyllning tiH den offentliga makten. Låtoss granska vad de socialdemokratiska kraven faktiskt innebär. Men först någraord om sysselsättningen. Socialdemokratin har satt sig föreatt framstå som en den fulla sysselsättningens värnare framför alla andra.Också energipolitiken är en del av denna strategi. Insatser på energiområdetskall ge 30 000-40 000 jobb, hävdar man. Det är inte stora krav på sakunderlag socialdemokraternaålägger sig innan löften ställs ut. De nya jobben visar sig vid närmaregranskning vara hämtade ur en kalkyl gjord på basis av ett avsalig energikomissionens energiförsörjningsalternativ. har nästanallting förändrats här hemma och i vår omvärld. Men inte bara kalkylen ärgammal. Den bygger också på att varenda mutter i de nyaenergiproduktionsanläggningarna görs i . Det är en milt sagt orealistiskförutsättning. I den mån socialdemokraterna ordnar mera sysselsättning änandra, gör man det genom att påyrka att också sådana delar av energipolitikensom blivit överbevisade av verkHgheten skall genomföras. Sysselsättning avdetta slag är sysselsättning på skattebetalarnas bekostnad. Av sådana jobb harvårt land redan avsevärt mycket fler än vad ekonomin tål. Socialdemokraternas sysselsättningsskapande energipolitikär alltså ett teoretiskt räknestycke kryddat med ett sedvanligtsubventionsinslag. Inget är nytt under solen. Så till motionens huvuddel, säkert ljuv musik för den somalltjämt tror på centralism och socialism, men oroande för alla som varitberedda att se resultaten av en sådan politik på andra områden. Socialdemokratiskenergipolitik framstår alltmera som en korsning mellan efterkrigstidensmisslyckade bostadspolitik och miljonrullningarnas 80. Så här ser politiken ut. Oljehandeln skall regleras.Oljeförsörjningen skall tryggas genom att importlicenser utfärdas av statentill företag som avstår från spotmarknadshandel till förmån för långa kontrakt.De internationella oljebolagens skatteförhållanden skall ses över. Offentligarepresentanter i oljebolagens styrelser skall sörja för ett ökat statligt inflytande. Det var just långa kontrakt som gav statliga SvenskaPetroleum en förlust i halvmiljardklassen . Flera av deinternationella oljebolagen har dessutom redan dragit ner sin verksamhet iSverige, enligt uppgift därför att man ansett att staten otillbörligtfavoriserar . Oavsett vad man anser om de anförda skälen ärdet uppenbart, att krav på att staten skall låta sig representeras i dessaföretags styrelserum inte lär öka intresset för dem att verka i vårt land. Ochhur går det då med försörjningstryggheten? Skall det bli ännu fler SvenskaPetroleum? För att ersätta olja behöver använda mer kol. Detmedger också socialdemokraterna. Men kolet skall stat och kommun bestämma över. Kol och inhemska bränslen skall introduceras genom attstaten utformar en plan i vilken det exakt anges i vilka kommuner den ena ellerden andra värme- eller kraftanläggningen skall uppföras. För säkerhets skullskall staten också bestämma hur stor resp. anläggning skall vara. Men också för kol skall det införas importlicenser för attstaten skall kunna kontrollera vem som importerar det kol vårt land behöver.Poängen med denna tanke anges dessutom vara att vi därigenom kantillse att vi inte får in mera kol i landet än vad har angivit. Staten skall alltså, tycker socialdemokraterna, garanterafasta prisrelationer mellan olja och kol och, förefaller det, mellan olja ochförnybara energikällor. Oavsett prisutvecklingen på de internationellaenergimarknaderna och oavsett vilka miljökrav som från tid till annan kankomma att läggas på den ena eller den andra energikällan skall alltså statengarantera att prisrelationerna hålls konstanta. Till slut vill socialdemokraterna säga nej tillkolkondenskraftverk, det enda som - om kärnkraften skall kunna avvecklas, somsocialdemokraterna vill - kan förhindra att inte bara älv behöver byggasut utan också all annan vattenkraft i landet. Den byråkratiska kolpolitik som socialdemokraternaföreslår saknar varje förankring i den verklighet politiken ändå inte kanavskaffa. Regler genom vilka centrala tjänstemän fastställer specifikationerför kol- och flispannor i landets alla kommuner blir till ett byråkrafinsheliga tempel. Räkningen får skattebetalarna stå för. Nya energiproduktionsanläggningar skall nu ernellerfidinte bara detalj-specificeras av staten utan även upphandlas gemensamt, menarsocialdemokraterna. Ett statligt bolag skall ta hand om hanteringen avinhemska bränslen. Skall oljeersättningsmålet kunna nås med förnuftiga medeltill 1990 är det just denna typ av hantering som är så förödande. Antingen görbyråkratin ett rejält jobb - och då lär inte energianläggningarna se dagensljus på denna sidan - eller också slår man av på kvaliteten iprövningen för att hinna . Det är inte av en tillfällighet, herr talman,som beslutsfattandet i alltjämt är något så när decentraliserat. Vattenkraften vill socialdemokraterna bygga ut. Samtidigtskall staten ta över också det som är enskilt på vattenkraftsområdet.Vattenkraftsan-iäggningar av betydelse bör överföras i samhällets ägo,menar socialdemokraterna. Redan nu bör offentlig styrelserepresentation ivattenkraftsbolagen genomföras. S. k. övervinster i vattenkraftsbolagen skall beskattasmera, menar man också. Innan ett system med detta syfte kan införas bör enprovisorisk produktionsavgift på /kWh läggas på all elkraft. Återigen får svenska folket stå för fiolerna. Och vem harsagt att vattnet rinner fortare genom vattenkraftverken bara därför att statentar över äganderätten? På energihushållningsområdet når den socialdemokratiskacentralismen ett mäktigt crescendo. Ett energisparmål skall fastställas av statsmakterna förvarje kommun. Kommunerna skall i sin tur ges starkare styrmedel för att kunnatillse att enskilda människor sparar mera. Obligatorisk besiktning avfastigheters energiförbrukning skall införas. Kommunerna skall ges rätt til)föreläggande om energisparåtgärder. Kommunerna skall också ges möjHgheter attförbjuda direktverkande elvärme. Byggnadslovsprövning skall införas för nyauppvärmningssystem. Så genomförs socialismen på energiområdet. Enpolitik av det här slaget kan kanske ge ett kraftfullt intryck. Men klok ochförnuftig är den inte. Energifrågorna är för allvarliga för att medge den orgiei statsstyrningsexperimenterande som socialdemokraterna inbjuder till. Vi harinte råd att upprepa misslyckandena från bostadspolitiken eller den s. k.aktiva näringspolitiken. Energikostnaderna har hunnit bli oss övermäktiga innanmisstagen kan repareras. Vimoderater har en annan syn än socialdemokraterna på hur energipo-Htiken bästanpassas till kravet på återställd ekonomisk balans. I vår partimotionframhåller vi: "Dengrundsyn som moderat energipolitik bygger på är att i högre grad än f. n. låtamarknaden bedöma olika energiproduktions- och energihushållningsåtgärdersvärde och förutsättningar. Detta innebär inte att statens roll inomenergipolitiken blir oviktig men väl att dess verksamhet begränsas till sådant,där staten har större förutsättningar än marknaden att göra riktiga bedömningaroch att sätta in angelägna åtgärder. Staten skall ange ramarna, t. ex. imiljöhänseenden, men utnyttja den kunskap som byggts upp inomkommuner och företag för att trygga energiförsörjningen till lägsta kostnad.Ett decentraHserat ansvar för energiförsörjningen medverkar dessutom bäst tillden flexibilitet som osäkerheten om kommande förutsättningar förenergiförsörjningen kräver." Manhör redan de socialdemokratiska invändningarna. Vi måste handla. Osäkerhet fårinte bli en ursäkt för uteblivna åtgärder. Argumentenär verklighetsfrämmande, herr talman. De utgår från tron att gör inte statenoch kommunerna något så gör ingen annan det heller. Det är ur dennamisstroendets föreställning som tanken om den offentliga maktens hegemonispringer. Nufinns det emellertid andra som gör något när staten eller kommunerna avstår.Miljoner människor och företag gör sina egna bedömningar utifrån sina egnakunskaper och informationer. Helt visst gör enskilda och företag ibland fel.Det får man stå ut med. Att en del enskilda människor och enskilda företagfattar felaktiga beslut är ändå oändligt mycket lättare att fördra än när denoffentliga makten gör det å hela samhällets vägnar. Energiområdet har varit det politiska tyckerietstummelplats. Energiförsörjningen är så viktig, har det hetat, att det allmänna,och i synnerhet staten, måste ta ansvaret. Andra är inte förutseende nog. Tydligatecken pekar hän mot att denna poHtik är på väg att misslyckas. Denoffentiiga regleringen av energiförsörjningen har inte ökat förutseendet utanhar i stället skapat osäkerhet och rådvillhet hos dem som skall bära deekonomiska riskerna för investeringar i nya energiproduktionsanläggningar. Dennaturliga förändring av energisystemet som oljeprisstegringarna 1973 och 1979automatiskt skulle ha stimulerat fram har brutits sönder. Denpolitik socialdemokraterna nu presenterar skulle göra misslyckandet definitivt. Låt mig gärna tillägga, herr talman, att vi hellerinte gagnar en ändamålsenlig energiförsörjning genom att lägga ner aH möda påatt utröna vilka energislag vi inte vill använda eller genom att driva framenergislag som inte är konkurrenskraffiga. Åtgärder och ansträngningar av dettaslag undergräver det svenska samhällets konkurrenskraft ytterligare. De val viofta inbillar oss att vi har på energiområdet existerar inte i praktiken. Attpremiera ännu inte färdigutvecklade energiformer förefaller att vara ettviktigt motiv till den nya kompromiss som ingåtts på skattepolitikens områdemellan mittenpartierna och socialdemokratin, en kompromiss som utöver illaöverlagda styreffekter också kommer att drastiskt höja uppvärmningskostnadernaför landets villaägare och hyresgäster. Medskattepolitikens hjälp, har man tänkt sig, skall energislag som man tycker bästom, t. ex. sådana som finns i och sådana som anses ha miljöfördelar,ges favörer. Andra skall straffbeskattas. Riskernamed ett sådant energiskattesystem är uppenbara. I praktiken dyrare inhemskaenergislag kan komma att premieras på bekostnad av bHlig importenergi. Heltskilda miljöeffekter kan komma att jämföras, även om sådana jämförelser inte låtersig göras på ett rättvisande sätt. Den ekonomiska återhämtningen kan inte fullföljas om staten tvingarfram energiinvesteringar som ekonomin inte kan bära eller om byråkratisktkrångel hämmar aH initiativkraft. De socialdemokratiska förslagen urholkarenskilda människors och företags självbestämmande på ett sätt som ärprincipiellt oacceptabelt och effektivitetsmässigt oklokt. Den kommunalasjälvstyrelsen undergrävs. Det är, herr talman, inte bra politik att tabeslutanderätten från dem som kan och ge den till dem som tror att de kan. 49 Ekonomi- ochbudgetministern : Ett av de stora glädjeämnena i svensk ekonomi var denmycket positiva utvecklingen på aktiebörsen. Den är ett resultat bl. a. av deåtgärder som beslutade om för att stimuleraaktiesparandet. Jag har förstått att effekterna av dessa åtgärder för mångakommit som en överraskning - för vissa som en ganska obehaglig överraskning. Socialdemokraternasmissnöje med det som skett beror naturligtvis på att utvecklingen utgör enalldeles klar dementi av att det skulle behövas kollektiva löntagarfonder föratt få fram riskvilligt kapital. söker de sprida uppfattningen attstimulansåtgärderna skulle vara orättfärdiga, och de har motionsvägenföreslagit att de skall avskaffas. De drar sig inte ens för att i den allmännaupphetsningen tala om börskrasch. Någon saklig grund för sådant ansvarslöst talfinns naturligtvis inte. Aktiesparandethar varit skattemässigt missgynnat. Dubbelbeskattningen avaktieutdelningar och den förmånliga beskattningen av t. ex. småhus ochpremieobligationer har lett till att hushållen minskat sitt aktieinnehav tillförmån för andra sparalternativ. Genom de åtgärder som har vidtagits - ochjag tänker då inte bara på lättnaderna i dubbelbeskatt- ningen och skattefondssparandet, utan också på den skärptareavinstskatten på fastigheter och på begränsningen av rätten att kvitta bortreaförluster på premieobligationer - har en del av snedvridningen påkapitalmarknaden tagits bort. planerar vi att gå vidare på den vägen. Jag räknar bl.a. med att senare i vår återkomma till kammaren med förslag om lindraddubbelbeskattning på aktier i icke börsnoterade aktiebolag. Uppgången på aktiekurserna innebär att flertaletbörsföretag nu har fått en i förhållande till substansvärdet rimligarevärdering . värderades ju företagen till ca60 % av sitt substansvärde. hade börsvärdet sjunkit till35 % av substansvärdet. Kursuppgången innebär att vi nu är tillbaka vid detförhållande mellan börs-och substansvärde som rådde . När man säger att nuvarande kurser är våldsamt uppdrivna,tycks man mena att förhållandena senare hälft i någon rimligmening skulle vara normala. Det innebär att man tycker att det är normalt attföretag som , SKF, och får varje investerad kronanedvärderad till 30 ä . Det kan inte överraska någon att jag har en helt annanuppfattning. Det ökade intresset för aktier har också mottagits väl utei företagen. Flera företag ser nu en möjlighet att förstärka sitt riskvilligakapital och därmed möjligheter att göra djärvare framtidssatsningar och attskapa tryggare jobb. Nyemissionsvolymen uppgick till över 1,6 miljarder,och mycket tyder på att den kan bli än större. och har redanaviserat nyemissioner av betydande omfattning. Skattefondssparandet har utpekats som den väsentligaorsaken till det ökade intresset för aktier, och det har helt säkert bidragit.Men man bör inte underskatta betydelsen av de övriga åtgärder som vidtagits föratt styra kapitalmarknaden rätt. Jag vill också påminna om den manifestationsom gjordes , där lindringen i dubbelbeskattningen, den30-procentiga skattereduktionen på utdelningar, höjningen av schablonavdragetvid aktieförsäljningar och tillskottet av medel till fjärde AP-fondenkompletterade åtgärderna inom ramen för skattefondssparandet. Det senare hadedå funnits , men satte fart först när dessa övriga åtgärdervidtogs. Den manifestationen övertygade många om att det åter var idé att satsapå aktier. Vi visade genom alla dessa åtgärder att vi ville satsa på enskiltaktieägande. Vad är det då som gör socialdemokraterna så rasande överden här framgångsrika utvecklingen? Jo, naturligtvis att den väsentligtförsvagar hela propagandan för löntagarfonder. Ökningen av enskiltaktiesparande innebär helt enkelt ett allvarligt hot mot hela löntagarfondsidén. Hur allvarligt de ser på saken demonstreras med allönskvärd tydlighet av att de vill avskaffa skattefondssparandet ochskattereduktionen på utdelningar av bl. a. statsfinansiella skäl. Samtidigtförordar de emellertid löntagarfonder, vilkas statsfinansiella kostnader förvarje sparad krona är ungefär dubbelt så höga. Det finns alltså ingen som helststatsfinansiell grund för den socialdemokratiska hållningen. Det är uppenbartatt den inte heller kan motiveras av behovet att få fram riskvilligt kapital.Skälen är i verkHgheten helt andra. Syftet med löntagarfonderna är nämligen att radikalt ändramaktförhållandena i svenskt näringsliv. Som , efter att ha gåttigenom de förslag som framlagts under det senaste årtiondet, konstaterar i sinsenaste bok. Om löntagarfonder: "Rörelsens strävan att via ett fondsystemundan för undan förvärva äganderätten till produktionsmedlen och därmed övertaden traditionella arbetsgivarrollen kvarstår." Liknande uttalanden hartidigare gjorts av dem som utarbetat det senaste förslaget från LO och SAP. Enligt det förslaget skulle löntagarfonderna - kanske ännu snabbare - ha i ägarandel eller mer i samtligabörsföretag. Man kan ha kritiska synpunkter på maktkoncentrationen i svensktnäringsliv. Men med kollektiva löntagarfonder sprider man inte makten. Manbyter bara ut en maktkoncentration mot en annan och värre. Vare sig det blirfackens ombudsmän eller några politiskt valda, blir det i praktiken fråga om enstörre anhopning av ekonomisk och politisk makt hos ett fåtal personer. Samhällsstrukturen kommer att ändras på ett väsentligtsätt och enligt min uppfattning till det sämre. Mångfalden i samhället riskerasnär en enda organisation, uppbyggd på ideologiska värderingar, blir dendominerande ägaren, arbetsgivaren och den fackliga organisationen i samhället.Vem vågar egentligen opponera sig mot en sådan maktfaktor? Detta att mångfalden går förlorad får konsekvenser påmånga områden, inte bara ekonomiska utan även t. ex. kulturella. Oberoende av om det blir fackföreningsägda löntagarfondereller politiskt ägda, länsvisa fonder, kommer de att verka återhållande påstrukturomvandlingen i ekonomin. Fackföreningarna är ju uppbyggda för attskydda och slå vakt om existerande arbetstillfällen för redan sysselsattapersoner. Och en av de viktigaste saker som svensk ekonomi behöver f. n. är merav flexibilitet och möjligheter till omvandling inom näringslivet, från de s.k. krisbranscherna till andra sektorer inom näringslivet som har bättreframtidsutsikter och större expansionsmöjligheter. Fonderna skulle alltså få en konserverande effekt. Det ärlätt att bilda intressegrupper för jobb som finns, medan det knappast går attskapa några för de jobb som ännu inte finns men som kan komma . Socialdemokraternas agerande här i kammaren ger talrikabelägg för vad jag just har sagt. Hur ofta ställs inte frågan: Vad avserregeringen att göra för att rädda sysselsättningen i företaget X eller i kommunen Y? Det måste varanärmast omöjligt för en länsfond att inte gå in med stödinsatser för att räddasysselsättningen i nedläggningshotade företag. Qm man sedan tänker sig 24länsfonder, som alla resonerar på samma sätt, inser man snabbt att det inteblir mycket investeringsmedel kvar till eventuella expansiva företag och änmindre till något nyföretagande. Den omvandling från skyddad tillkonkur-rensutsatt sektor som svensk ekonomi behöver och som påbörjats skulledå avstanna och sannolikt förvandlas till sin motsats. Det finns också stor risk för attfackföreningsägda fonder skulle bli starkt protektionistiska. Genom att manäger importföretagen kan man lätt strypa konkurrensen från andra länder föratt, som det skuHe heta, värna om den egna sysselsättningen. Det harsannerligen inte saknats sådana inslag hos socialdemokratin . Förmodligen skulle man inom löntagarfonderna i sittagerande ta större hänsyn till producentintresset än till konsumenternasintressen. Fackföreningsrörelsen har ju som organisation ett starkt intresseav att slå vakt om producenterna. Konsumenterna utgör inte heller någon stark,organiserad grupp som lika lätt kan göra sin röst hörd. Det är inte svårt attt. ex. föresfälla sig hur man genom etableringskontroll, utövad av starkaproducentintressen, skulle hålla nya produkt- och affärsidéer på mattan. Även på andra sätt skulle löntagarfonderna leda tillmindre konkurrens i ekonomin. Det måste framstå som omotiverat att ett företagskall konkurrera ut ett annat, när företagen har samma ägare. I stället blirdet ju sannolikt samarbete, marknadsuppdelning och olika former av kartellereller andra exempel på konkurrensbegränsningar. Om vi får 24 länsfonder uppkommer sannolikt en mycketmärklig form av länsprotektionism. Det är svårt att föreställa sig attfondstyrelsen it. ex. eller skulle satsa sina medel itillväxande och expansiva företag i eller , när det samtidigtfinns nedläggningshotade företag i det egna länet. Många av konsekvenserna av ett löntagarfondssystem hängersamman med att det inte finns någon intressent som bevakar kapitalavkastningen.Ingen har något personligt intresse av att medlen placeras där avkastningenblir högst. I förslagen står tvärtom att de inte skall investeras bara efteravkastningskrav. Detta är en allvarlig invändning mot förslaget omlöntagarfonder. Det innebär i själva verket att fondernas införande kommer attbetyda att grundvalen för marknadsekonomin rycks undan. säger man visserligen här och var att "vi villbevara marknadsekonomin". Men det räcker inte, marknadsekonomin bevarasinte bara för att man viU behålla den. Den bevaras endast om man skapar systemoch regler som gör att den kan överleva inom systemet, så som systemetfungerar. Det finns f. ö. ett flertal andra förespråkare förlöntagarfonderna som rent ut säger att fonderna är till just för att avskaffamarknadshushållningen som system. Sådana propåer har i varje fall den meritenatt orden överensstämmer med förslagets innebörd. Vilket man än säger, så spelar det ju mindre roll. Det ärinte orden som räknas, utan hur fonderna fakfiskt kommer att fungera. Och i fondsystemets konstrukfion finns ingen garanti föreffektiviteten i kapitalanvändningen. Fonderna skall inte konkurrera omkapitalet. I realiteten kommer de att få en automatisk tilldelning, merparten iform av skattemedel. Medelstilldelningen blir inte alls beroende av hur väleller dåligt kapitalet förvaltas och placeras. Då blir naturligtvis intressetav att placera, där lönsamheten kan förväntas vara högst, ytterst ringa. sikt ett hot mot dynamiken i ekonomin och ett hot motframtida tillväxt och välståndsökning. Sammanfattningsvis, herr talman, blir effekterna av ettinförande av kollektivt ägda löntagarfonder sådana, att de inte går att placerain i en biandekonomi som den svenska med stora inslag av marknadsekonomi ochkonkurrens. Konkurrens på de olika marknaderna för varor och produktionsfaktorer,inte minst på kapitalmarknaden, och priser och vinster som fungerar somsignaler till konsumenter och företagare är nödvändiga inslag i en sådanekonomi. I ett litet land som vårt är också konkurrensen från utlandet genom enfri internationell handel och förhållandevis fria kapitalrörelser över gränsernanågot oundgängligt. Om konkurrensen och signalerna inte längre fungerar blirhela systemet ineffektivt och odugligt. Det finns naturligtvis de som menar att marknadernassignaler kan eller rent av bör ersättas av politiska signaler. Då har manlämnat marknadshushållningen och gått över till ett annat ekonomiskt system. Det säger vi nej till. Genom de åtgärder som vidtagitsunder senare år och de effekter vi nu kan avläsa har vi visat attmarknadsekonomin alltjämt är livskraftig. Den vägen vill vi vandra vidare påockså . 50ANNA-GRETA (): Det blir kanske så att arbetslösheten här iSverige ökar till 150 000, kanske 160 000 eller 170 000 människor. Men det fårinte blir så au vi tycker att 100 000 arbetslösa är en hygglig siffra baradärför att arbetslösheten hotar aU stiga till 150 000 eller 160 000.