prot · G50972 · 1981-12-31 00:00:00 — Finansplanen pekar på en annan faktor som vi från liberalthåll ser mycket allvarHgt på: att den nuvarande ekonomiska situationen ivästvärlden innebär betydande risker för ökad protektionism. Vi ser exempel pådet inte bara i vårt eget land utan också utomlands. vill kvoterastålimporten, har stora kampanjer för att "köpa franskt"osv. Exemplen kan bli många. Här hemma hörs krav på ökade restriktioner inte bara frånpolitiker och fackföreningar utan ibland också från delar av näringslivet. Dethar sagts tidigare men förtjänar att sägas igen: Vi i med vår öppnaekonomi och av vår totala industriproduktion exporterad kan baraförlora på om de ekonomiska svårigheterna här hemma och ute i världen utlöseren våg av protektionism. Vi måste själva undvika åtgärder som kan startahandelskrig. Frihandeln är en av hörnstenarna i en liberal ekonomi. Ettstort antal livskraftiga mindre och medelstora företag är en annan hörnsten. Enhel del har gjorts för att skapa bättre villkor för småföretagen,men mycket återstår, och kommer ett nytt paket från regeringen.Småföretagarna har rätt att ställa stora förväntningar på det kommandeförslaget. Inte minst måste mindre företag tillförsäkras pengar på kreditmarknadenoch skattereglerna bli sådana att inte fler småföretag, t. ex. på grund avsvårigheter vid generationsskiften, köps upp av näringslivets kedjebyggare. Detär också min förhoppning att regeringsförslaget kommer att innehålla åtgärderbeträffande utbildningen i den riktning som och diskuterade. Vi får alltså anledning att återkomma till det härpaketet. Att skapa bättre generella villkor för mindre ochmedelstora företag är det bästa sättet att bedriva både regionalpolitik ochsysselsättningspolitik. Ett stort antal välskötta småföretag ger liv åtbygder som annars skulle läggas öde. Ett annat från regeringen aviserat förslag påregionalpolitikens område ställer jag mig däremot tveksam till. Det gäller deregionalt differentierade arbetsgivaravgifterna i de s. k. stödområdena. Inomstödområdena kan stödet enligt det här förslaget visserligen sägas bli av mergenereH natur än de nuvarande riktade stöden, men för näringslivet som helhetskulle det bli ett selektivt stöd med stora risker för snedvridning avkonkurrensen i enskilda fall. Det finns goda skäl att med hjälp avregionalpolitiken utjämna avstånds-och klimatkostnader, även om redan dessaåtgärder kan ge fördelar som för 7 protokoU 1981/82:72-74 det enskilda företaget egentligen inte är motiverade. Attgenerellt sänka arbetsgivaravgifterna för alla typer av företag som verkar inomett visst område måste i åtskilliga fall slå fel. Trots att jag har full förståelse för de svårigheter somdelar av näringslivet arbetar under i dessa områden, måste jag alltså erkännaatt jag ställer mig mycket avvaktande inför ett eventuellt förslag med den härinnebörden. Enligt uppfattning kan Sverigesekonomiska problem bara lösas genom åtgärder som stärker marknadsekonomin. Vitror inte på en ytterligare centralisering och byråkratisering av svensktnäringsliv. Löntagarfonder och centraldirigering är ingen lösning. Politikereller statliga tjänstemän är inte bättre än folk ute i företagen på att bedömavilka satsningar som har framtiden för sig. Det borde verkligheten ha lärt ossefter alla misstag! Sysselsättningen har kommit att bli en av deviktigaste frågorna under den här remissdebatten precis som under den i höstas.Det är inte egendomligt. Visserligen har vi i lyckats upprätthållasysselsättningen mycket bättre än man har gjort i de flesta jämförbara länderi världen, men det hindrar inte att vi ändå anser att arbetslösheten är förhög. Också jag har, precis som under höstens remissdebatt,tänkt ta upp sysselsättningsfrågorna, och då naturligtvis särskilt medutgångspunkt i mitt eget ansvarsområde. Det innebär att jag specielltintresserar mig för ungdomsarbetslöshetens olika problem. Ett problem sammanhänger med en långsikfig förändring avarbetsmarknaden. Den typ av hantlangar- och springgrabbsjobb som förr ofta varinkörsporten till arbetsmarknaden har i stort sett försvunnit. De arbeten somfinns fillgänghga ställer genomgående större krav på arbetstagaren, och isynnerhet en ung människa utan yrkesutbildning kommer därför ofta i en svårsituafion. Undersökningar som har gjorts visar att det också i goda fiderfaktiskt är ganska få arbeten som är öppna för ungdomar mellan 16 och 18 år.Krav på yrkesutbildning, ålderskrav, krav på arbetslivserfarenhet och påkörkort är vanliga hinder som stänger ute många ungdomar mellan 16 och 18 år.Det faktum att man avtalsvägen sett till att ungdomslönerna ofta ligger ganskanära lönerna för erfarna arbetstagare bidrar ytterligare till att ungdomar imånga fall kommer i sista hand, när det skall ske nyanställningar. De härstrukturella problemen har vi oavsett konjunkturläget. Men verkningarna av demförvärras i en lågkonjunktur, när arbetsgivarna har större möjHgheter att väljabland de sökande till ett jobb. De insatser som måste göras och görs för att mötakonjunkturproblemen har diskuterats utförligt här i kammaren tidigare. Jagskall här helt naturligt koncentrera mig kring skolans ansvar, som framför alltär att göra de unga bättre rustade för sitt inträde på arbetsmarknaden. Skolanhar ju ett uppföljningsansvar för alla ungdomar . Det innebär att vigenom insatser av olika slag i resp. skolstyrelses regi försöker se till attalla ungdomar i den åldern tillförsäkras antingen arbete eller utbildning. viktigtansvar men naturligtvis också en svår uppgift i det arbetsmarknadsläge sområder. Skolans ansvar för att hjälpa eleverna in på arbetsmarknaden börjarlångt innan det är dags att sluta . Det är en huvuduppgift för alltarbete i skolan att på olika sätt göra det lättare för de unga att längre framfå sådana arbetsuppgifter som de är intresserade av och lämpade för. Därför ärdet viktigt att skolan strävar efter att bli mer och mer praktiskt orienteradmed mer inslag av vardagskunskap. En annan mycket viktig utvecklingslinje är skolanssträvan att öppna sig mot samhället utanför. Det kan ske på flera olika sätt.SIA-reformen öppnar möjligheter till nya former av kontakter mellan skolan ochsamhället, inkl. arbetslivet. Man kan inom ramen för den friareresursanvändningen anordna mer studiebesök och andra kontakter mednäringslivets parter. Särskih viktiga är naturHgtvis elevernas möjligheter attunder mera sammanhängande perioder få bekanta sig med olika yrken och medarbetslivets villkor. I regeringsförslaget om studie- och yrkesorienteringensom behandlade markeras detta genom en vidareutveckling avden gamla pryon till en praktisk arbetslivsorientering, som skallomfatta . Detnaturliga för de allra flesta unga människor som slutar är att gåöver till någon form av gymnasieutbildning. Det är en viktig och nödvändiginriktning. Arbetslivet kräver den mer kvalificerade utbildning somgymnasieskolan kan ge. är det nödvändigt att gymnasieskolan i högregrad blir yrkesförberedande. Imitt förslag till dimensionering av gymnasieskolan för nästa budgetår, somligger på bord, gör jag också en klar prioritering av sådanautbildningslinjer. Jag föreslår där att antalet intagningsplatser på treårignaturvetenskaplig och fyraårig teknisk linje sammantaget skall öka frånnuvarande 19 800 till 21 200, alltså med 1 400 platser. En ännu kraftigareökning föreslås för de tvååriga yrkesinriktade linjerna och närliggandespecialkurser. Om följer mitt förslag på den punkten, så innebär detatt det nästa läsår kommer att finnas 69 300 platser för sådana kurser mot 60800 f. n., alltså inemot 10 000 nya platser. Ettannat viktigt inslag i gymnasieutbildningen är de förbättradeekonomiska villkor för inbyggd utbildning inom industri, hantverk och handelsamt för lärlingsutbildning som beslutade om . Det ärutbildningsvägar som är väl ägnade att ge de unga en kvalificeradyrkesutbildning och en arbetslivserfarenhet på en gång. frigörsutbildningsresurser i skolan som kan användas för att öka den vanligayrkesutbildningen. Vi får också ett mer varierat utbud av utbildningslinjersom kan upplevas som mer attraktiva av ungdomar som annars känner sig ganskaskoltrötta. En viktig möjlighet som man bör ta vara på, i synnerhet iglesbygdskommuner, är att anordna utbildning också i småorter utanförgymnasieorten genom att samarbeta med befintHga arbetsplatser. På det sättetfår man möjHghet att fånga upp ungdomar som kanske annars skulle avstå frånyrkesutbildning, heh enkelt därför att resorna till och från gymnasieorteneller en inackordering verkar alltför avskräckande. Den nya gymnasialalärHngsutbHdningen har inte nått den avsedda Antalet elever i sådan utbildning uppgårtill omkring 1 200. Syftet är att vi skall nå upp till 3 000. Men intressetökar successivt. Det är viktigt att vi ordentligt informerar både arbetsgivareoch elever om vilka möjligheter lärHngsutbildningen ger. En undersökning som genomfördes av visar också på mycket posifiva erfarenheter bland deföretag som ställt upp med lärlingsplatser. I den undersökningen hävdas det medbestämdhet att om möjligheterna till provanställning skulle förbättras, såskulle detta också klart förbättra möjligheterna att ta in flera lärlingar. F.n. håller på att behandla ett förslag från regeringen som justinnebär en sådan här förbättrad möjlighet fill provanställning. Sammantaget serjag med ganska stor optimism fram mot utvecklingen när det gäller lärlingsutbildning.Jag har ingen anledning att betvivla att vi skall nå upp till siffran 3 000elever innan den treåriga försöksperioden löper ut . När det gäller de ungdomar som inte direkt går vidare tillgymnasieutbildning och som inte heller hittar ett arbete med detsamma eftergrundskolan har vi numera särskilda möjligheter att vidta åtgärder. Jag tänkerpå den möjlighet som kommunerna har /81 att ordna delsintroduktionsprogram för utbildning, dels yrkesintroduktion. Introduktionsprogrammen syftar framför allt till att fångaupp ungdomar som inte har fått plats i gymnasieskolan och som hotas avarbetslöshet. Syftet är att försöka slussa in dem till en lämplig utbildningeller arbete på arbetsmarknaden. Fr. o. m. innevarande läsår har antalet platserför introduktionsprogram ökat från ursprungligen 10 000 till 16 000 elever. Yrkesintroduktionen är ju ett slags företagsförlagdutbildning som omfattar . Jag har i budgetpropositionenräknat med 7 000 årselevplatser, vilket är 2 000 mer än i förrabudgetpropositionen. Det här är ingen övre gräns, utan elevplatser föryrkesintroduktion får inrättas i mån av behov. Genom yrkesintroduktionen har vi kunnat fånga upp en stordel av de ungdomar som annars skulle hotas av arbetslöshet. På några håll harman inte lyckats lika bra, t. ex. därför att arbetsgivare och fack haft svårtatt komma överens. a. har det förekommit att facket har krävt att enarbetsgivare skall garantera anställning för dem som undergåryrkesinfroduktion. Eftersom arbetsgivaren inte har sett någon möjlighet atfutfärda några sådana garantier har rekryteringen av elever tillyrkesintroduktion upphört. Det här tycker jag är mycket beklagHgt och jag villframhålla att yrkesintroduktionen inte är ett anställningsförhållande. De somgenomgår yrkesinfroduktion måste alltså betraktas som elever. Det innebär också att skolan, både när det gälleryrkesintroduktionen och annan företagsförlagd utbildning, har ett ansvar förhur verksamheten ser ut också ute på arbetsplatsen. Det måste alltså finnas enständig kontakt mellan skolan, arbetsplatsen och eleverna. Skolan måste se tillatt utbildningen ute på arbetsplatsen utformas på ett sätt som är meningsfulltför eleven. Även om vi kan redovisa många positiva erfarenheter frånyrkesintroduktionen är det viktigt att den inte framstår som ett alternativtill annan I första hand måste vi alltså uppmuntraeleverna att välja en mera komplett yrkesutbildning, i form av läroplansbundenundervisning eller lärlingsutbildning. Det framhölls i propositionen om studie-och yrkesorientering . Där föreslogs att man borde utformayrkesintroduktionen så att skolstyrelsen efter en tioveckorsperiod, om elevendå inte fått en fast anställning, bör överväga om yrkesintrodukfionen kanutbytas mot eller varieras med någon annan form av yrkesutbildning. Det här ärviktigt för att yrkesintroduktionen verkligen skall bli en sluss antingen fillen mera fullständig yrkesutbildning eller fill ett fast arbete. står alltför många ungdomar utan möjlighet attfå arbete när den yrkesintroduktionen är avslutad. Därför föreslog regeringen ihöstas att en s. k. arbetspraktik för ungdomar skall införas.Enkelt uttryckt kan man säga att arbetspraktiken syftar fill att återskapanågot av de enklare och för all del också lägre betalda arbetsuppgifter somtidigare fungerat som inkörsport i arbetslivet. Staten bidrar med . perdag för att sådana arbeten skall komma till stånd. Jag konstaterar medtillfredsställelse att avtal nu har träffats mellan arbetsmarknadens parter somgör att idén om arbetspraktik kan förverkligas. Jag tror och hoppas attarbetspraktiken kan bli den brygga mellan utbildning och arbete som vi så väl behöveroch länge har saknat. Vi måste ständigt fortsätta att finna nya vägar att bättreanpassa gymnasieutbildningen till elevernas behov och arbetsmarknadens krav.Bl. a. anser jag att det finns anledning att överväga alternativa former förhantverksutbildning som komplement till lärlingsutbildningen. Vi ser f. n. hurmånga gamla fina hantverksyrken, som kanske länge gått i arv från föräldrartill barn, hotar att dö ut. har vi i vårt samhälle ett växandekvalitetsmedvefande och ett växande medvetande om att vi måste vårda oss omtingen och vara beredda att reparera snarare än att slita och slänga. Det göratt många av de gamla hantverkens roller i samhället kan komma att växa. Därförär det viktigt att vi förbättrar möjligheterna för ungdomar som vill lära sigett hantverk. Mycket talar för att vi inte helt kan lösa det behovet genomvanlig lärlingsutbildning. En gymnasial hantverkslinje där de praktiskamomenten i utbildningen förläggs ute på hantverksföretagen tror jag skullekunna bli ett mycket värdefullt komplement. En ökad satsning på yrkesinriktad utbildning kommer attställa stora krav på kommunerna, eftersom yrkesinriktad utbildning ofta krävermer dyrbar utrustning. Till en del måste den här ökade kapaciteten åstadkommasgenom att befintliga resurser utnyttjas bättre, t. ex. genom ändradschemaläggning och samarbete med företag på orten. Ändå måste vi räkna med attbehovet av att skaffa ny utrustning för yrkesinriktad utbildning kommer att blistort. F. n. utgår ett bidrag för undervisningsmateriel i yrkesinriktadutbildning inkl. 4-årig teknisk linje , i vissa fall , av ett visstbidragsunderlag. Bidraget gäller nyanskaffning av utrustning och enbart denförsta uppsättningen. Jag tror att det är nödvändigt att vi får ett bättre fungerandebidragssystem. Det skall bestå av två delar. Ett bidrag skall utgå tillskolornas återanskaff- ningför att göra det möjligt att successivt förnya den utrustning man har. Under denärmaste åren, då gymnasieskolan måste byggas ut för att kunna ta emot de storaungdomskullarna, bör det dessutom övergångsvis finnas ett bidrag till nyundervisningsmateriel. Det bör precis som det nuvarande gälla en förstauppsättning av undervisningsmateriel. Det bidraget bör kunna utgå med upp till100 % av bidragsunderlaget, dvs. normalkostnaden för den undervisningsmaterieldet är fråga om. Sammantagetkommer det här anslaget till undervisningsmateriel för yrkesinriktad utbildningatt uppgå till ungefär 100 milj. kr. för detta budgetår. Det är min förhoppningatt vi på det här sättet skall hjälpa kommunerna att ge flera ungdomar dengrund för sin yrkesverksamhet som de så väl behöver. Jag vet att intresset förjust den här utbildningen är stort i många kommuner. Inom skolväsendet har vi skaffat oss ett antal nya instrument för attge de unga en god bas för ett yrkesverksamt liv. Men självfallet får vi intevara nöjda med det vi har. Debatten om hur vi skall kunna bli bättre, hur viskall kunna motsvara de krav som de unga har rätt att ställa, måste gå vidare.Vi måste naturligtvis också föra kravet vidare fill arbetsmarknaden. Det är nödvändigtatt såväl arbetsgivare som fackföreningsrörelse gör sitt yttersta för attunderlätta för unga människor att komma in på arbetsmarknaden. Det gäHer attta fram utbildningsplatser och praktikplatser på företagen. Det gäller attundvika olika byråkratiska regler som kan försvåra för de unga. Vi måste varaberedda att tänka nytt och även att acceptera okonventionella lösningar. 80 (): Under lång fid har den svenska skolan utsatts för en omfattandesvartmålning. Avsikten med detta har snarare varit att angripa desocialdemokratiska reformsträvandena än att föra en konstrukfiv debatt om vilkaförändringar som behövs. Dennasituation är olycklig, eftersom vi alla i dagens skola kan konstatera problemoch brister, som vi måste ta itu med. Skolan behöver därför vårt stöd i sittutvecklingsarbete. Isnart har de borgerliga regeringarna styrt och ställt över skolan. Nuhar man haft möjlighet att omsätta sin kritik av skolan i prakfisk handlingunder två regeringsperioder. Det är alltså dags att summera de borgerligasskolpolitik i regeringsställning. Först några ord omresurserna. Självfalletär det så att enbart resurser aldrig kan skapa en bra skola. De borgerligapartierna framförde dock så länge de var i opposition att mindre klasser skulleavhjälpa de flesta av skolans problem. Tilltron till resurser var tydligen dåmycket stark inom borgerligheten. När de borgerliga partierna fick regeringsmaktenblev det annat ljud i skällan. påstår man t. o. m. att skolan blir bättre avminskade resurser. Deborgerliga företrädarna är dock ganska ensamma om att anse att skolan skullebli bättre av större klasser, lärarlösa lektioner samt färre lärare och mindreav annan personal som kan hjälpa svaga elever. Protesternabland personal, elever och föräldrar över denna nedskärningspolitik ärnaturligtvis kraftiga. Många som tidigare lyssnade till propagandan och löftenafrån den borgerliga sidan känner sig svikna och förda bakom ljuset. Deborgerhga partierna har gjort det till en dygd att löften är till föratt svikas. Parollen om mindre klasser är bara ett av många svikna löften. Innanborgarna fick regeringsmakten var löftet alltså mindre klasser. I borgerligregeringspolitik har detta löfte funnits med bara t. o. m. regeringsförklaringenår . efter det att denna förklaring högtidligen avgivitsförkunnade skolminister att begreppet "mindre klasser" var etttryckfel. Ochsedan vallöftet omvandlats till ett tryckfel var det ju ganska självklart attlöftet skulle svikas. Och inte nog med det. Man kunde utan större svårighet år1980 få med alla borgerliga riksdagsledamöter på att besluta om större klasser.Detta beslut är dess värre bara en av många åtgärder som inneburitresursindragningar för skolan, åtgärder som försämrat för skolans personal attklara sitt jobb och för eleverna att få den undervisning de har rätt till. Listanpå åtgärder av det här slaget är lång. Låt mig göra ett litet axplock. Statsbidragettill lärarlöner har generellt sänkts . Avsikten är att samma verksamheti skolan får bedrivas med mindre resurser och med lägre kvaHtet. Statsbidragettill nya skollokaler har avvecklats. Resultatet blir då att kommunerna hållertillbaka skolbyggandet. Det blir knappast lättare att få de mångomtalade småskolorna. UllaTilländer sade här att det , dägymnasieskolan måste byggas ut, var så viktigt med det ena och det andra. Detär bara det att årskullarna i gymnasiet är som störst just , och man bordetidigare ha sett om sitt hus, t. ex. låtit bli att avskaffa statsbidrag tilllokaler och nybyggande. Statsbidragettill särskilda handikappinsatser, som personell assistans och tekniskahjälpmedel, har avvecklats. Det leder till att handikappade elever får svårareatt få den hjälp de självklart borde ha rätt till. Bidragentill hemspråksundervisning har minskats. Därigenom får invandrarbarn sämremöjligheter att få sina behov av hemspråksundervisning fillgodosedda. Lärarlösalektioner i gymnasieskolan resulterar i lägre utbildningskvalitet. Främstdrabbas de humanistiska ämnena. Statenavvecklar sitt ansvar att ta hand om lärare som behöver omplaceras. Det ledertill ökad press på lärarkåren. En utebliven omplacering kan medföra storaproblem såväl för den som är direkt berörd som för elever och övrig personal. Att en sådan nedskärningspolitik sammantaget leder till avsevärda svårigheterför skolan inser alla som har kunskap om dagens skola. Det borgerligaregeringsinnehavet har gjort det svårare att klara skolans problem trots allafagra löften om kvalitetsförstärkningar. Hurhar det då blivit med förändringarna av innehåll och arbetsformer? Mycket kanju åstadkommas av skolförändringar som inte kostar pengar. Riksdagenbeslutade om en ny läroplan för . I den hade alltså deborgerliga partierna möjlighet att införa de förändringar av innehåll ocharbetsformer som man länge allmänt hade talat om. Ändå innehåller inte den nyaläroplanen något som i grunden avviker mot tidigare läroplaner. Förändringarnautgör mest uppföljning av tidigare skolpolitik, alltså den politik som visocialdemokrater dragit upp riktlinjerna för. Låtmig exemplifiera med två områden som ofta nämns i debatten: det lokala ansvaretför skolan och kontakterna mellan skola och arbetsliv. Omsvängningenmot ökad decentralisering inom skolans område inleddes genom de skolutredningarsom den socialdemokratiska regeringen tillsatte . Den viktigastemilstolpen i det arbetet var då biträdde våra förslag tillförändringar om skolans inre arbete, SIA-propositionen. Ombehovet av ökat lokalt ansvar är vi alltså överens, och det var ensocialdemokratisk regering som lade grunden för de förändringar som sedanföljdes upp i den nya läroplanen. Vihar dock noterat att borgerliga skolpolitiker ibland handskas ganska ovarsamtmed argumenten om decentralisering. 1 höstas fick vi höra hur regeringenanförde decentraliseringsskäl för att avveckla samhällsinflytandet ochinformationen på läromedelsområdet. Likasåfår ibland decentraliseringsargument utgöra hinder för borgerliga skolpolitikeratt vidta helt nödvändiga åtgärder för att förverkliga den behovsinriktaderesursfördelningen. Ojämlikheten i skolan får befästas och breda ut sig.Regeringen och riksdagsmajoriteten förhåller sig passiva - idecentraliseringens namn. Idessa fall måste vi kritisera det borgerliga handlandet. Det är fegt att skylasig bakom begreppet decentralisering när det handlar om helt andra ting. Idet första fallet: en vilja att rasera samhällsinflytandet på läromedelsområdetför att ge ökat spelrum åt läromedelsföretagen på konsumenternas, dvs.skolornas, lärarnas och elevernas, bekostnad. Idet andra fallet handlar det om att faktiskt inte vilja eller våga stå upp förmålet att skolan skall sträva mot ökad jämHkhet. Ocksåfrågan om ökat samarbete mellan skola och arbetsliv har sin upprinnelse i1970-talets början, inte minst genom LQ:s och TCO:s arbete med dessa frågor.Frågan ägnades stor uppmärksamhet i SIA-propositionen. Den har sedan följts uppi den nya läroplanen med t. ex. nya bestämmelser om praktiskarbetslivsorientering. Praktikute på arbetsplatser är något positivt för eleverna och för skolarbetet, det ärden gemensamma synen. Jag hoppas detta temaskall föras vidare men är bekymrad över att de borgerliga partierna inte vill inse att denna verksamhetkommer att kräva resurser. I sitt anförande här talar om detta samarbete, men hon säger inte ett ord om att det kostarpengar. Det har varit litet si och så med de borgerligas vilja att vidtaåtgärder så att den del av skolarbetet som förläggs till arbetslivet verkligenär fråga om utbildning och har acceptabel kvalitet. Visst skiljer det mellan partierna hur vivill att skolan skall utvecklas. Ändå har de borgerliga partierna iregeringsställning inte förmått att på något avgörande sätt ändra skolansinnehåll och arbetssätt. Och man har inte på långa vägar levt upp till denkritik som man riktade mot skolan.