prot · G50992 · 1981-12-31 00:00:00 — Knappasi någon förnekar heller allvaret i etl beståendestort budgetunderskott eller ett strukturellt underskott i bytesbalansen. Deflesta ser också med oro på den kraftiga inflationen, det.höga ränteläget ochtendenserna till ökande arbetslöshet. Inte heller råder det några egentliga delade meningar omdel grundläggande mälet för den ekonomiska politiken. De flesta är ocksämedvetna om del besvärliga i att pä en och samma gång hålla lillbaka inhemskkonsumtionsefterfrågan och stimulera den ekonomiska tillväxten. Ändå är detjusl vad som måste åstadkommas. Det är nödvändigt atl få en snabbareproduktionsökning. Men de resurser som därigenom skapas måste användas för attminska underskotten i bytesbalans och statsbudget och inte till snabbt ökandeoffentlig och privat konsumtion. Längre än så sträcker sig dock inte enigheten, i varjefall inte vad gäller socialdemokraterna. En på sitt sätt slagkraftigtformulerad reservation om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politikeninleder socialdemokraterna med alt ganska detaljerat kritisera de senaste sexårens ekonomiska politik. Mer intressant än att konstatera delta är dock att densocialdemokratiska kritiken av den förda politiken på varje kritiserad punktrimligen borde ge upphov till en hård och genomgripande socialdemokratisksjälvkritik av den politik man själv förordal, ty på varje kritikpunkt skulleen socialdemokratisk politik ha förvärrat problemen om den hade fåttgenomföras. För delförsta säger de socialdemokratiska reservanterna; "'Stabiliseringspolitiken under de senaste sex årenhar allvarligt försämrat ekonomins funktionssätt och därmed sänkttillväxttakten." Jag tror helt visst att socialdemokraterna gärna skulle hasett en ännu effektivare slabiliseringspolilik än den som förts. Men jag måstekonstatera att man när del gällt att ta ställning inte alls har förordat ensådan politik. I stället har man rekommenderat en politik som i förhållandetill den förda i väsentliga avseenden skulle ha verkat destabiliserande. Sä görman nu ocksä. Ett exempel kan belysa den saken. Socialdemokraterna anser attdet finns betydanderisk för en svagare konjunkturutveckling än vad regeringen räknademed i finansplanen . I del läget föreslår man en kraftig momshöjning. Socialdemokraterna brukar kritisera regeringarna efter1976 för vad man kallar en slapp ulgiftsprövning. Men då är all märka altsocialdemokraterna konsekvent förordat högre offentliga utgifter än dem somföreslagits av regeringen. Man har gått emot huvuddelen av regeringensbesparingsförslag utan atl föreslå några andra. Man har därutöver ställt kravpä nya stora slalliga utgifter. Del s. k. hundradagarsprogrammel årsval är det kanske mest flagranta exemplet på detta. De ökade utgifterna har socialdemokraterna i stället velatfinansiera med väsentliga skattehöjningar. Om den politiken hade fåttförverkligas skulle budgetunderskottet ha varit åtskilligt högre än det är . Utgifterna skulle ha skjutit i höjden på avsett vis. Däremoi skulle inkomstsidanha försvagats på grund av skattehöjningarnas negativa effekter påsamhällsekonomin. När de socialdemokratiska reservanierna för det andrasäger: "Budgetpolitiken har varil en viklig anledning till alt densvenska ekonomins läge försämrats så påtagligt under senare är", är detbara att tillägga att försämringen i så fall skulle ha blivit väsenfligt slörremed en socialdemokratisk budgetpolitik. Del förslag man nu har lagt framangriper budgetens utgiftssida endasl marginellt. Men alt spara är inle socialdemokratiskpolitik. Del ger inga politiska poäng inför valrörelsen. Att ensocialdemokratisk ekonomisk politik skulle försämra bädebudgelsaldo och bytesbalans ytterligare erkänns f. ö. öppet, t. ex. i den s. k.krisrapporten. Jag tar för det tredje ett citat till frän densocialdemokratiska reservationen. Det lyder: "Resursanvändningen harvarit sädan atl vår välfärd nu hotas". Man exemplifierar med stödet tillförelag och branscher i kris som man anser inte tillfört svensk ekonomi ny,ekonomiskt livsduglig produktionskapacitet. Här är inle platsen, herr lalman, för mig alt fördjupa migi frågan om huruvida den kritiken till någon del är berättigad. Jag kan dockkonstalera att socialdemokraterna praktiskt laget alltid velal ge mer i krisstöd,velat hålla problemföretag under armarna i högre grad än regeringen och häftigtkritiserat regeringen för bristande vilja atl, som del brukar uttryckas,"rädda jobb" pä än den ena, än den andra orten. Det är väl egentligenbara i fräga om slöd lill vissa bondeägda företag i kris som socialdemokraternai praktiken visat större kallsinnighet än regeringen. Den fjärdekritikpunkten, slutligen, är alt "fördelningspolitiken ökal klyftornamellan olika grupper". Del är litet klent med exemplen på detta. Främsltalar reservanierna om atl de icke-socialistiska partierna pä olika sättattackerat arbetarrörelsen. Men detta är ju pä gränsen till hyckleri! Vad väntar mansig? Självfallet angriper vi socialdemokraterna, och därmed en del avarbetarrörelsen, när vi anser att de förordar en felaktig politik. Men visamarbetar gärna kring konkreta reformer, om vi kan finna någon som helstsamarbetsvilja hos socialdemokraterna.Och vi har ingen anledning alt söka sak med fackföreningsrörelsen. Men vad som slår i reservationen på den här punkien kanskeär en olycklig och illa genomtänkt formulering. Ser man till vadsocialdemokraterna i sak längre fram i reservaiionen kritiserar frånfördelningspolitiska utgångspunkter, finner man att del är dels de genomfördalättnaderna i den lidigare orimligt hårda dubbelbeskattningen av riskvilligtkapital, dels en stor del av besparingarna i statsbudgeten, dels risken förförsämrad sysselsättning. Lål mig kommentera beskattningen av riskvilligt kapitalförst. Alla vel att kapilal som får produktiv användning i näringslivet längebeskattats härdare än åtskilliga mer spekulativa placeringar och attinvesteringar i industrin länge gett sämre avkastning än bl. a. finansiellaplaceringar. För ett företag som velat och haft råd atl expandera har det oftavarit billigare alt köpa upp en konkurrent än att själv bygga ut. Utländska förelagbetalar inle sällan åtskilligt mer för etl svenskt förelag än vad enbörsinlroduktion skulle ge ägarna vid dagens aktiekurser - i densocialdemokratiska propagandan betecknade som alltför höga. Det måste löna sig atl arbeta. Därför sänker vi marginalskatterna.Mendet måsle också löna sig att driva företag. Därför har beskattningen avföretagande ändrats. Det kritiserar socialdemokraterna. Men det gär inle altkomma ifrån all den som placerar i riskvilligt kapital i näringslivet måste,sett över en konjunkturcykel, kunna räkna med en något högre avkastning efterskall, om företaget går bra, än vad fastighetsinnehav och finansiellaplaceringar ger. Om vi inte skapar förutsättningar för detta, så är elt enskiltägt näringsliv omöjligt . Jag har svårt alt se de bärande fördelningspoliliskainvändningarna mot principen att förelag bör tillåtas gå bra och ge godavkastning, både för dem som arbelar där och för dem som satsat pengar i dem. Den osäkra anställningen i förlustförelag och i företagsom snöps på sina vinstmedel är på intet sätt all föredra fränfördelningspoliliska utgångspunkter. En slor del av de offentliga utgifterna ärfördelningspolitiskt motiverade eller har åtminstone utjämnande effekter. Avden anledningen är det näst intill oundvikligt atl besparingar, om de behövergöras i större omfattning, påverkar fördelningspolitiskt angelägna anslag. Isynnerhet gäller detta besparingar i transfereringssyslemen. Men del är viktigt att erinra sig atl regeringens syftemed den alll härdare budgetprövningen är atl återställa svensk ekonomi i balansoch tillväxt. Därmed är den också fördelningspolitiskt motiverad. Inget fårnämligen så förödande fördelningspolitiska effekter på litet sikl som obalanseri ekonomin. En samhällsekonomi i obalans drabbar med oundviklig kraft desvagast ställda - någol atl tänka på för dem som i kortsiktiga fördelningspolitiskasyften förordar en ytterligare försvagning av statsfinanser och utrikesbalans. Det är dock inte statsbudgetens utgiftssida som ensambestämmer inkomst- och förmögenhelsfördelningen. Löne- och skattepolitiken ärminst På skattepolitikens område har en hel del gjorts. Realisationsvinstbeskattningenhar kraftigt skärpts. Kampen mot skattefusk och skatteflykt har intensifierats.Avdragsbegränsningen i den framtida inkomstbeskattningen begränsarlåneekonomins lönsamhet för höginkomsttagare. På del område jag nu diskuterar finns de störstaskillnaderna mellan regeringspartierna och moderalerna. De senare är av alltatl döma beredda alt bedriva besparingsarbetet så, att allvarligafördelningspoliliska konsekvenser uppstår och arbetslösheten riskerar altdrivas upp till närheten av den nivå som råder i vår omvärld. är manbestämt motståndare lill kompenserande fördelningspolitiska åtgärder päinkomstbeskattningens område. Jag länker i första hand på inställningen tillden föreslagna avdragsbegränsningen. Inget har sannolikt sä negaliva fördelningspolitiskakonsekvenser som en hög arbetslöshet. Den svenska arbetslösheten har undersenare år- i motsats lill vad som exempelvis var fallet i början av 1970-talet- hållits på en väsentligt lägre nivå än i de flesta andra länder. Ändå är desenaste månadernas stigande arbetslöshet oroande. Men denoron bör inte tillåtas skymma några väsentliga fakta: Dagensarbetslöshet är inte särskilt mycket högre än den arbetslöshet som rådde åren1972 och 1973 pä den dåvarande socialdemokratiska regeringens tid, dä de yttreekonomiska förutsättningarna var ojämförligt mycket gynnsammare än de som nuråder. Den öppnaarbetslösheten i är väsentligt lägre än motsvarande arbelslöshel iOECD-omrädet i övrigt. Genom enbalans- och lillväxtskapande ekonomisk polilik av ungefär del slag somregeringen förordar kan den fulla sysselsättningen bäst försvaras på både kortoch lång sikt. Den polilik som förordar skapar å ena sidan risk fören oacceptabelt hög arbetslöshet i det korta perspektivel. Den polilik somsocialdemokraterna förordar skapar å andra sidan risk för en hög och beståendearbetslöshet i det långa perspektivet. I går offentliggjordes avstämningen av 1980 årslångtidsutredning. I sinom tid kommer regeringen att redovisa hur den ser päkonsekvenserna för den ekonomiska politikens uppläggning. Lät mig dock avsluta detta anförande med alt ange vad jagtycker är nägra av de viktigaste slutsatser man kan dra av utredningen. För del första visar långtidsutredningen alt vi kan klaraden fulla sysselsättningen pä sikl endast genom atl den utlandskonkurrerandesekiorn, i första hand industrin, expanderar. Vi kan inte ersätta en för lågutländsk efterfrågan på svenska varor med en ökad inhemsk efterfrågan. Detskulle medföra ökande underskott i bytesbalans och statsbudget. För det andra måste konjunkturpolitiken anpassas så atlden ligger i linje med - inte går på tvärs mot - den strukturomvandling somkrävs i den svenska ekonomin. För det tredje måste vi få återhållsamma uppgörelser påarbetsmarknaden. Ty för all kunna exportera tillräckligt mycket måste vi sänkavåra relativa priser. 5 protokoll 1981/82:92-93 Den tillväxtpotential som finns i den svenska ekonominmåste i alll väsentligt reserveras för ökad export och ökade investeringar. Det är en svår uppgift som ligger framför oss. Men den äringalunda omöjlig. Del finns ingen naturlag som säger att inte kanvinna marknadsandelar, om vi för en för detta ändamål anpassad ekonomiskpolitik. Några av de trendbrott som efterlystes i den förralångtidsutredningen har åstadkommits genom de åtgärder som vidtagits sedan denlades fram. Marginalskattereformen ändrar de grundläggande spelreglernai hela ekonomin. Del kommer att löna sig bättre alt arbeta och sämre alt lånaoch spekulera. Reformen har en bred politisk förankring. Det är positivtbl. a. därför atl det visar att det i viktiga avseenden finns samsyn på deekonomiska problemen, på sambanden mellan skaller, avtal och inflation. Marginalskatlereformen får verkningar över hela fältet.Därutöver har också en rad åtgärder vidtagits för atl fä kapitalmarknaden,arbetsmarknaden och råvarumarknaden alt fungera smidigare. Dessutom har vi tagit itu med den offentligautgiftsexpansionen. 1982 växer den konsoliderade offentliga sektorns utgifterbara med en dryg proceni i fasta priser. Det är ett dramatiskt trendbrott mot1970-lalets . Ökningstakten ligger lägre än den möjliga BNP-ökningen,vilkel skapar utrymme för andra aktiviteter än dem som finansieras över detallmännas budgetar. Tillsammans med devalveringen har därmed förutsättningarskapats för att vi skall kunna arbeta oss ur krisen. Vi måste nu gå vidare på den inslagna vägen. Det ärhuvudbudskapet, dvs. atl arbeta och spara oss ut ur krisen - detta dubblagrepp. Sammanfattningsvis skall den fråga som ställs ilångtidsutredningens rubrik Men då måste vi skapa gynnsamma betingelser för industrielllillväxt. Det är nödvändigt för att klara den fulla sysselsättningen, men detär också nödvändigt av fördelningspolitiska och sociala skäl. Slagnationskulle, herr lalman, drabba de mest utsatta grupperna hårdast och leda till enlångt ojämnare fördelning av välståndet än en utveckling i balans. Anf, 32 () replik: Ekonomi- och budgelminislern sade i går altdet är nödvändigt för det första att fä till stånd en kraftigökning av industrins vinster och för det andra att löntagarna accepterar ensänkning av reallönerna. Det här är, såvitt jag vel, första gången en borgerligpolitiker anlägger ell perspektiv som sträcker sig bortom valet. Därför bordeRolf Wirléns besked vara viktigt. Det räcker alltså inte med reallönesänkningen pä 10 %under de senaste åren - reallönerna måste fortsätta att sjunka. Budgelministernvänder sig nu till löntagarorganisationerna och kräver att de lojallskall sluta upp kring den här politiken. Jag mäste fråga : Medvilken rätl kan en borgerlig budgetminister kräva lönlagarnas lojalitet när detgäller atl sänka reallönerna och höja vinsterna? Vill man hänvisa tillprestationer i det förflutna? har ju lönlagarna idel här landet i två omgångar tagit på sig en sänkning av reallönerna ochaccepterat en höjning av vinsterna, detta i förhoppning om att exportföretagenskulle utnyttja silualionen för atl sänka priserna och sälja mera, sä attindustrin skulle kunna använda vinslerna för en ökning av investeringen.Varför? Jo, man ville värna sina jobb. Man ville fä en utbyggnad av industrin,som kunde ge fler jobb och bättre reallöner. Jo,vinslerna har realt stigit , men invesieringarna har sjunkitmed . Sysselsättningen har gäll ned, arbetslösheten har tredubblats. Istället har vi fåll en blomstrande spekulations- och fastighetsekonomi och engrå kredilmarknad med en mängd penningtransaktioner. Jag sade i mitt tidigareanförande att jag hoppades att budgetministern skulle lämna besked om vad hanmot bakgrund av de krav som han reser anser sig kunna säga till löntagarna.Eftersom han inte sade någonling i sitt anförande måste jag fråga: Vilkagaranlier har för all det här inle upprepas? Vad har säga landets löntagare, när han avkräver dem ytterligarereallönesänkningar? Kan han lova att vinsterna nu går till produktivainvesteringar och inte lill spekulation och investeringar i ullandel? Vad harhan alt säga om dem som ijänar på det här, om rättvisan i att några lusensvenska hushåll kommer alt ta hand om hälften av börsbolagens vinster? Och vadhar han atl säga om effekterna pä sysselsättningen och den induslriellautvecklingen av det program som han utlovat? Har han över huvud laget någonlingalt erbjuda landets löntagare i utbyte mol de krav som han ställer på dem? 33NILS (vpk) replik; Budgelminislern gjorde slora ansträngningarför all framställa regeringspolitiken som framgångsrik, dock utan att lyckas.Hur realistisk är den förda politiken? Nästan varje prognos har slagit fel. Denavstämning av långtidsutredningen som budgelministern talar om är ju en domöver den förda politiken. Denna politik har misslyckats, och det måsle dengöra. När kapitalismens marknadskrafter försätter landet i kris, blir ju intekrisen mindre av alt dessa krafter släpps ännu friare. Faran är väl alt bådelångtidsulredarna och regeringen av den här avstämningen drar slutsatsen attregeringspolitiken har misslyckats, därför atl den inle har varil tillräckligthård mot de arbetande. Jag tycker alt man kan utläsa della av tonläget ibudgeiministerns anförande. De tror tydligen atl en ännu värrenedskärningspolilik och ännu slörre försämringar är den väg man skall gå föratl förbättra landets ställning. Men del förhåller sig ju precis tvärtom. Detkrävs atl den förda politiken bryts, del krävs medvetna insatser för att skapaarbele och för atl trygga de utsatta gruppernas köpförmåga, om man skall fåökad produktion. Jag tyckeratl ulvecklingen visar atl regeringspolitiken är orealistisk och all den förlandet närmare en ekonomisk katastrof. Det underskoll i statsbudgeten som dettalas myckel om har vuxit därför atl del är kris i ekonomin, för låg aktivitetoch för låg sysselsättning, med minskade inkomster som följd. Men det är ocksåen följd av olika favörer som regeringen har beviljat de redan förutbärkraftiga grupperna i samhällel; sänkta marginalskatter, aktiesparfonder,skattesparfonder osv. Den här vägen kan man inte fortsätta pä, utan vägen urkrisen och därmed till minskat budgetunderskott måsle vara en arbetsskapandepolitik, en politik där man inte har nedpressning av efterfrågan som riktpunkt.Jag anser all den slutsats man kan dra bäde av ekonomi- och budgeiministernsanförande och av annat material är all regeringspolitiken har misslyckats. 34 Ekonomi-och budgelministern ; ställde frågan med vilkenrätl jag försöker teckna perspektiven bortom valet i den svenska ekonomin. Jagtycker alt del är elt ganska självklart krav som man kan slälla pä ekonomi- ochbudgelministern atl han försöker göra det när man jusl fält in en avstämning avlångtidsutredningen, som tar in perspektivet fram emot mitten av 1980-talet.Därtill kommer ju all vi - inle minst och jag -under senaretid har resonerat rätt myckel om hur skattepolitiken skall utformas under entreårsperiod från . Det är i detta sammanhang som jag tillåtit mig att angevissa förutsättningar för atl ekvationen skall gå atl lösa. Jag tror inte all kan bestrida vad jag säger i kommentaren till långtidsutredningen,nämligen alt det inte finns utrymme för några reallönehöjningar under denärmaste åren, om vi vill ha en bibehållen eller - del är ju egentligen delsaken gäller - förstärkt konkurrenskraft för den svenska industrin. Alla kurvoroch siffror som presenterats gör det hell klart för oss alla altden enda chans har att värna om välfärdsstaten och atl flytta frampositionerna är atl :Få en exportledd uppgång av vår ekonomi. Därför är detta av fundamental betydelse. om 1970-talels milt och framhöll alt man dä förlorademarknadsandelar-jag tror att han sade att man gjorde en förlusl pä avmarknadsandelarna. Del finns då anledning all rikta den frågan lillsocialdemokralin och : Vad var orsaken till detta? Det är klartatl man inte kan förenkla och säga atl det bara finns etl svar. Men etlväsentligt svar på den frågan är att man fick en kostnadsexplosion i millen av1970-lalel, som vi har fått kämpa med under hela andra halvan av 1970-talel ochsom är myckel besvärande i den svenska ekonomin. Denöverbryggningspolilik som i och för sig i teorin väl kan diskuteras ochförsvaras slog fel. Vi fick en kostnadsexplosion som föranledde myckelallvarliga föriusler pä exportmarknaden för svensk industri. Det är detta, , som jag menar all vi måsteundvika atl göra om igen. Därför har jag försökt atl sätta in ävenlöneperspeklivet i de olika faktorer som påverkar ekonomin under de närmasteåren. Då frågar : Med vilken rätl kan regeringenoch jag förvänta lönlagarnas lojalitet för en sådan här inställning? Först och främsl skulle jag vilja säga altsom tidigare fackligt aktiv känner jag väl lill att löntagarorganisationernasätter sig väl in i de samhällsekonomiska sammanhangen. Det är inte så atl manbara går ul och begär någonling hell i det blå, utan man försöker bedöma: Vadfinns det för produktionsresultat all fördela? Vad är del för kaka vi kan ätaupp? Finns del över huvud laget någonting alt dela? har detta gäll snett- det har jag redan pekat pä. Men jag vel alt löntagarorganisationerna försökersälla sig in i vad del är för uirymme man kan förhandla om. Jag tror därför påförnuft och förståelse i dessa frågor. Jag tycker inle heller alt vi på den poliliska sidan haranledning att ifrågasätta ett sådant här förtroende lill arbetsmarknadensparter, när vi tittar avtalsrörelse, som ju innebär enreallönesänkning pä . Det har man väl inle skrivit under för att man tyckerdel är bra! Självfallet skulle bäde LO och TCO önska sig reallönehöjningar. Menman har varil beredd atl la denna reducering i reala resurser, därför att manhar insett att man får en ännu värre situation längre fram, om man lar ul merän vad produktionen kan bära. Del kan väl vara på sin plats alt något pekapä en av de mänga intressanta kurvorna i långtidsutredningen, som jusl visar påhur industriproduktionen har utvecklats under 1970-lalet i jämförelse medOECD-länderna i övrigt. har där i stort sett pendlat kring ell index pä110, medan totalt har legal uppemot 130-140. Det är givet atl om man harhalkat efter på det här sättet, så är det en allvarlig fråga, som man inte barakan skjuta ifrån sig utan måsle la hänsyn till i avtalsrörelserna inför1980-talet. Jag tror som sagl att den insikten finns. Så har ocksä ställt denna fråga irelation till ett annat uttalande som jag har tillåtit mig att göra, nämligenalt det är nödvändigt atl tillåta en högre vinstnivå i företagen om man troratl del skall bli fart på invesieringarna och bli en tillväxt i näringslivet.Jag har noterat , både från socialdemokratiskt håll och frånfackföreningshåll, all man medger all vi nu har kommii ner på en vinstnivå somär orimlig om det skall bli en satsning på industriinvesteringar. Det är ju delvi vill! Jag noterar ocksä alt sade just detta i sitt tal.Detta är huvudpunkten i dagens ekonomiska debatt; Hur skall vi förbällrakonkurrenskraften och förstärka industrin? Del var ju så självformulerade sig. Dä måste man ju på något säll försöka vidta åtgärder som ledertill della huvudmål i den ekonomiska politiken. Milt antagande om en vinstnivå som ligger ungefär kringvad fallet var , då socialdemokraterna regerade landet,kan väl inte vara mera orimligl i fördelningspolitiskt sammanhang än vadden var när och hade hand om ekonomin? Kunde ni,för alt fä igång investeringar och sköta det hela, acceptera dessa"orättvisor", som ni eventuellt hävdar att del skulle innebära atl haen sädan vinstnivå, är del väl inle konstigare än all vi försöker lyfta uppvinsterna till denna nivå i dag också.Jag tror all del är en nödvändighet om vi skall fä fart på industrin. Regeringen har vidtagit många åtgärder för all förstärkasvensk ekonomisk konkurrenskraft. Devalveringen möjliggjorde en räntesänkning,och jag hoppas att vi skall bädda för en miljö som kan ge fler räntesänkningar.Vi får se hur de internationella räntorna utvecklas framöver. Jag sade i milt huvudanförande all man nu kanaliserarsparandel till riskvilligt kapilal i induslri och näringsliv i stället för denspekulations- och mygelekonomi som man hade dä vi tog över, var då vi hade en klar tendens till investeringar i en rad onyitigheler.Det är försl , genom de åtgärder som vidtagits, som börsen och sparandel iaktier återigen har blivit intressanta för de många. Jag är ingalunda för någonspekulationsekonomi, , tvärtom. Jag vill göra allt för attförhindra den. Vi behöver våra resurser där de stärker välfärden, tryggarulvecklingen och ger jobb ål människorna. Får jag allra sist, herr lalman, eftersom jag ser attliden lider mot sitt slut för denna omgång, säga all del är en ganska orimligdebatt tidigare fört med och försöker ta upp pånytl. Han talar om atl vi skulle ha fört en sämre arbetsmarknadspolitik än socialdemokraternagjorde i början av 1970-talel.