prot · G50972 · 1981-12-31 00:00:00 — Qm vi låter den egna plånbokens filosofibreda ut sig, kan vi inte för framtiden garant'.-;, sjukvård och äldreomsorg.Detta är sanningen. Det är hyckleri att låtsas som om vi skulle ha rådmed både en ökad privat konsumtion och en god trygghet i vårgemensamma sektor. Densom menar allvar med talet om solidaritet skall också visa det politiska modetatt erkänna att de besparingar som regeringen föreslagit måste bäras av allaför en tryggare framtid. Jagvill påstå att den som inte är beredd att fa det ansvaret mera sneglar påstundens opinionssiffror än på ansvaret för framtiden. "Plånboksfrågorna"skall göras till centrala frågor i den kommande valrörelsen, har jag hörtsocialdemokrater deklarera. Naturligtvis är det betydelsefullt med materiellgrundtrygghet, men det vore mera klädsamt och framför allt hederligare omomsorgen om dem som verkligen behöver samhällets stöd och hjälp också i andraformer litet mer ställdes i förgrunden. Jag kan nämna långtidssjuka som exempelpå detta. Socialdemokraternahar inlett en intressant löftespolitik - uppbarligen beredda att utanbetänkligheter ytterligare öka på budgetunderskottet. Vad innehåller då dessalöften? Jag vill ta några exempel. Barnfamiljernalovas höjda barnbidrag med . Men vad blir det av den höjningennär man har finansierat sina reformer med en utlovad momshöjning på ? Dentvåbarnsfamilj som köper momsbelagda varor för mer än . kommer attfinna att av den utlovade barnbidragshöjningen återstår inte ett enda öre. Debarnfamiljer som har det kärvaste ekonomiska utgångsläget - vad har de atthämta i de socialdemokratiska förslagen? Det extra barnbidraget, som fr. o. utgår till familjer med fler än två barn, sade socialdemokraternanej fill i , liksom de sade nej till förslaget om ATP-rätt för vård avsmå barn. Införpensionärerna har socialdemokraterna utfört ett illusionsnummer som tycks harföregåtts av stora våndor i det egna partiet. Detär intressant att konstatera hur socialdemokraterna nu ändå på viktiga punkteransluter sig till regeringens politik. Manhar sagt att man skall bibehålla den uppräkningsmetod för pensionerna somregeringen föreslagit och som under socialdemokraternas protesterbeslutat om. Man har alltså sagt ja till att basbeloppet för framfiden skallfastställas en gång . Manhar lovat att höja pensionerna med ett, ännu så länge, opreciseratengångsbelopp. Men föreslår man en höjning av momsen . Vadblir då kvar? Detenda som visar sig återstå av de storslagna löftena fill pensionärerna äromsorgen om att pensionen skall höjas varje gång som t. ex. priserna på sprit,tobak och energi höjs. Tilldetta skall läggas att man nu på socialdemokratiskt håll antytt att pensionernai fortsättningen bör vara reallöneanknufna. Det betyder attsocialdemokraterna är beredda att diskutera en direkt sänkning av pensionerna -en åtgärd som hårdast skulle drabba de pensionärer som bara har folkpension ochlåg ATP. Det vore intressant att i klartext få höra vad detta innebär, och detsvaret borde komma fram före valet. De besparingsåtgärder ochreformer som regeringen föreslår präglas av måttfullhetoch omsorg om människornas trygghet. Det är åtgärder som får bäras och delas avde många människorna. Effekterna av summor som är stora på statsbudgeten blirför enskilda av förhållandevis måttlig storlek. Moderatasamlingspartiet har krävt avsevärt större besparingar i budgeten än vadregeringen ansett rimligt. Moderaternavill t. ex. göra ytterligare besparingar på livsmedelssubventionerna, enåtgärd som skulle slå hårdast mot barnfamiljerna. Ettannat exempel på hur den moderata sparpolitiken slår mot utsatta grupper ärförslaget till ingrepp i det bostadspoHtiska området. Genom att man lägger enbesparing på enbart på flerfamiljshus med statliga lån,drabbar det förslaget familjerna i flerbostadshus med en kostnad på upp till400 kr. för en trerumslägenhet. Samtidigtvärnar som bekant om avdragsrätten för de verkligahöginkomsttagarna. Vad är det för slags fördelningspolitik? Jag sade tidigare att vi i vårt land lever i en välfärd som saknarmotstycke i världen. Jämfört med omgivande länder har vi en relativt sett godsysselsättning. Vi har världens kanske bästa socialförsäkringssystem. till vad vi unnar oss i privat konsumtion, kan vi konstatera att visannerligen åker i den här världens lyxklass. Vi tvingas nu att göra vissajusteringar i våra sociala trygghetssystem. Vi gör det från ett utomordentligtgott utgångsläge. Jagär övertygad om att den politik vi nu för kan ligga till grund för vår framtidatrygghet och att den också möter förståelse hos människorna i vårt land. Jagär lika övertygad om att framtidens dom kommer att bli hård över oss, om viunderlåter att göra detta nödvändiga arbete . Jagär dessutom övertygad om att människorna hyser en uppriktig vilja och önskanatt ta ett solidariskt ansvar för varann genom att medverka till en positivutveckling av ekonomin och därmed trygga välfärden och omsorgen, inte bara föross själva utan också för våra barn. Detta är en socialt ansvarsfull poHtik, en politik som tar ansvar intebara för utan också för framtiden. 31 Förste vicetalmannen (): Jag kan i stora delar instämma i socialministerns anförande. I vissadelar skiljer sig dock uppenbarligen våra bedömningar, och jag skall återkommatill dem. Detråder, som socialministern sade, politisk enighet om att social trygghet är enmedborgerlig rättighet. Det var också förhållandevis lätt att föra en politik idet syftet, när vi hade ständigt ökande resurser till vårt förfogande. Nyautgifter lades på gamla, i vällovligt nit men utan någon egentligprioritering eller utan beaktande av de långsiktiga ekonomiska konsekvenserna. Situationenär en helt annan, med en mycket låg ekonomisk tillväxt som deäldsta bland oss ökar mycket kraftigt i antal. Många problem kvarstår också olösta.Trots flerbarnstillägget har många flerbarns- familjer, liksom familjer med små barn, stora svårigheteratt klara sin försörjning, i synnerhet om de bara har en enda inkomst. Alkohol-och narkotikaproblemen har ökat. Många handikappade och äldre uppleverensamhet, isolering och att samhället inte tar till vara vad de har att ge.Till många vårdformer är köerna alljämt långa. Det borde stå klart att nödvändiga förbättringar främstmåste ske genom omprioriteringar och inriktas på de mest behövande gruppernaoch de mest eftersatta behoven. Det är detta, socialministern, som äranledningen till att vi moderater föreslår en minskning av de generellaförmåner som tillfaller oss alla, vare sig vi behöver dem eller inte, t. ex.mat- och bostadssubventionerna. I stället behöver flerbarnsstödet byggas utytterligare och bostadsbidragen omprioriteras till de hushåll som har sämstekonomisk bärkraft. Det står också klart att de sociala problemen inte kanlösas enbart genom insatser från det allmänna. Vi måste i långt störreutsträckning underlätta medborgarnas möjligheter att ta ansvar för sig självaoch varandra. Detsamma gäller enskilda initiativ på olika vårdområden, sommåste stimuleras. Insatserna måste naturligtvis också inriktas på att förebyggasociala problem, sjukdom och ohälsa och på att effektivisera verksamheten såatt den bättre svarar mot olika människors behov och önskemål. Vi vet t. ex. att sociala problem ofta grundläggs i spädålder. Erfarenheten visar också att den materiella standarden i sig inte äravgörande för en harmonisk utveckling hos ett barn. Vad som behövs är i förstahand en fostran som bygger på kärlek, fasthet och konsekvens. Det låter kanskeenkelt, men det förutsätter i sin tur att föräldrarna är någorlunda harmoniskaoch har ork och tid att ge barnen den känslomässiga trygghet och det engagemangsom de behöver. Föräldrarna måste därför ges bättre möjlighet att självabestämma hur de skall ordna sin tillvaro under de få men viktiga år när barnenär små. En ändrad inriktning av familjepolitiken är nödvändig,inte bara för att befrämja en sådan valfrihet utan också av solidaritetsskäl.Familjepolitiken är trots förbättringar alltjämt i storutsträckning en politik för de starka, för de familjer där båda föräldrarna hargod utbildning och fasta jobb när barnen kommer och som sedan kan använda sigav den kommunala barnomsorgen, som alltjämt ensidigt gynnas. har i sin levnadsnivåundersökningdelat upp barnfamiljerna efter föräldrarnas yrkestillhörighet. Den visar att ca45 % i SACO-gruppen använder sig av den kommunala barnomsorgen mot endast 24 %i LO-gruppen. Av flerbarnsfamiljerna utnyttjade den kommunalabarnomsorgen mot , eller dubbelt så hög andel, av enbarnsfamil-jerna. Dettabetyder att flerbarnsfamiljer och relativt lågavlönade grupper i långt störreutsträckning får stå för sina barnomsorgskostnader själva, ofta genom attmamman avstår från sin lön. Något annat alternativ, som t. ex. hjälp för attbetala en barnflicka i hemmet, står det allmänna inte till tjänst med - omockså mamman i en flerbarnsfamilj skulle vilja förvärvsarbeta. Ocksåfamiljebeskattningen slår särskilt hårt på dem som bara har en inkomst, där LO-grupper, flerbarnsfamiljer ochglesbygdshushåll är rikt företrädda. Detta är, herr talman, bakgrunden till att vi moderatervill ha ett skattesystem som tar större hänsyn till hur många som skall leva påinkomsten. I avvaktan på detta är det särskilt viktigt att vi får en omläggningav det allmännas stöd till barnomsorgen, så att det blir mer rättvist fördelatmellan föräldrarna. Den vårdnadsersättning eller det vårdnadsbidrag för barnunder som vi i första hand förespråkar, måste naturligtvis främstbetalas inom ramen för nuvarande stöd till barnomsorgen. Väljer man ettskattefritt stöd på . per barn , skulle det ta i anspråk ca6 % av samhällets kostnader för barnomsorgen. Men skulle stat ochkommun spara ca . för varje småbarnsplats, som därigenom inteskulle behöva byggas och drivas. kommer senare i debattenatt ytterligare ta upp de här frågorna. Men valfrihet, herr talman, är inte bara en fråga förbarnfamiljerna. Också gamla, sjuka och handikappade behöver en rimlig valfrihetmellan olika alternativ i fråga om vård, omsorg och boende. Tyvärr har detvisat sig vara mycket svårt att få till stånd en seriös debatt om hur vi skallkunna öka också dessa gruppers valfrihet och om hur vi bättre skall kunnautnyttja enskilda initiativ. Vi har fått en debatt om den s. k. privatiseringensom i mångt och mycket har varit ägnad att vilseleda och t. o. m. skrämma istället för att föra frågan framåt - kampen mot ökad privatisering av hälso-och sjukvården måste vara kompromisslös, om en offensiv hälsopolitiksambitioner skall kunna fullföljas, hävdade t. ex. den socialdemokratiska partistyrelseninför partikongressen . Också från andra håll har den s. k.privatiseringen angripits som orättfärdig eller osolidarisk. Men vad avses då med "privatisering"? Menar system där de välsituerade med plånbokens hjälp kan köpa sig erforderligvård, medan andra vackert får avstå? Då finns det förvisso all anledning attprotestera. Men vilket parti i vårt land förespråkar något sådant? Enprivatisering av den innebörden borde saklöst kunna avföras från debatten. Vad som borde diskuteras är i stället om landsting ochkommuner i praktiken skall få monopol på all vård och omsorg eller om ocksåenskild vård skall ges rimliga arbetsförhållanden på någorlunda lika villkorför den vårdbehövande. När det gäller öppen läkarvård, tandvård ochsjukgymnastisk behandling har vi ett system, om vilket man kan sägaatt "vårdpengen" från sjukförsäkringen följer patienten. Den avgiftman själv betalar är i stort sett densamma, vare sig man besöker enprivatpraktiserande vårdgivare eller en landstingsanställd. Avskaffades ocksånyetableringsförbudet för tandläkare, som man fick en vettigtaxesätfning, skulle vi kunna få en ganska förnämlig valfrihet på det härområdet runt om i landet. Från vårt håll menar vi att det också är önskvärt att fåen rimlig valfrihet på t. ex. sjukhemssidan, där det behövs ungefär 10 000 nyaplatser , enbart på grund av den kraftiga ökningen när detgäller de allra äldsta ibland oss. Även långvarigt sjuka - och kanske inteminst de - har ju olikaönskemål och behov som gör en mångfald i vårdutbudet motiverad. Ett sätt attåstadkomma en sådan valfrihet vore att - som vi för fram i den moderatapartimotionen - låta en större del av kostnaden också för den slutna vårdenbetalas via sjukförsäkringen i stället för, som är fallet, medelst landstingsskatt.Kunde vårdpengen också i det avseendet följa patienten, skulle han få en störrevalfrihet. Alternativa vård- och boendeformer skulle lättare kunna prövas.Landstingen skulle avlastas till förmån för den högkvalificerade vård ochrehabilitering som med nödvändighet främst måste ske i landsfingens regi. Envalfrihet på för patienten lika villkor skulle också vara den utan jämförelsebästa garantin för en hög kvalitet på vården. Om en patient av olika skäl infeär nöjd med vården hos en vårdgivare, skulle han ha möjlighet att välja vårdenvid t. ex. ett annat hem, som kanske drivs på ett sätt som bättre svarar motjust hans speciella behov och önskemål. Nuär det naturligtvis så att inte alla vårdbehövande är ratioi konsumenter,som den socialdemokratiska partistyrelsen så riktigt p nekade. Alla kan intevälja eller ge uttryck för sin önskan. Men grundinställningen måste ändå varaatt människor inte får omyndigförklaras bara därför att de är "svaga"i den bemärkelsen att de är gamla, sjuka eller handikappade eller att de harbarn som behöver vård och omsorg. Tvärtom är det så gott som alltid denenskilde eller familjen som bäst känner de egna behoven. Med ett rättvistutformat stöd från samhällets sida skulle man också få större möjlighet att tillgodosede här behoven på ett ur den enskildes synpunkt så bra sätt som möjligt.Samtidigt skulle vi få en effektivare användning av knappa ekonomiska resurser. 32 (vpk): Den siffran redovisades av redan under deförsta minuterna av den här långa debatten. Siffran står för , ochjag finner anledning att ta fram den även i denna del av debatten, somförutsätts i huvudsak bli ägnad åt socialpolitik. För det finns, som LarsWerner uttryckte det i debatten i går, en verklighet bakom siffrorna. Enverklighet som utan vidare kan ges sociala aspekter. En verklighet som kort ochenkelt kan illustreras med ett citat av en som själv upplever det somarbetsmarknadsmyndigheterna uttrycker i kalla siffror. En byggnadsarbetare iNorrbotten, som gått arbetslös så länge att han nu riskerar att bliutförsäkrad, säger: "Jag är frisk. Jag kan mitt yrke. Jag har kapacitet.Ändå får jag inget jobb. kanske jag tvingas gå till socialen". Iradions nyhetsmorgon i går redovisade en representant för elevovgjni-safionerna att en undersökning kommit fram till att ingen enda flicka iKirunas gymnasieskolor tror sig ha ett arbete att gå till efter skolan. Kan ett samhälle utsättas för en hårdare social krifik än med just denmörka bilden - unga människor går i skolan utan hopp om ett arbete där de fåranvända sina kunskaper? Vad för slags stimulans i skolarbetet kan sådant ge?Och tyvärr är Kirunaflickornas uppgifter inte utslag av någon överdriven Ungdom har länge varit en av Kirunasexportvaror. upplever de unga en situation där arbetsförmedlarna inte enskan anvisa en biljett söderut. Detta får sociala konsekvenser på ännu ett håll,nämligen bland dem som har till yrke att hjälpa andra till arbete. De kan intehjälpa. De upplever sin situafion så hopplös att någon redan tagitkonsekvenserna och planerar för ett annat yrkesliv. Exemplen kunde kompletteras med en mängd andra, t. ex. medtelefonsamtal från förtvivlade föräldrar som upplever hur tillvaron gått snettför deras ungdomar när de ryckts loss ur sin egen miljö för arbete istorstäderna. Sådant är svårt när man möter det som politiker, och jag är säkerpå att de flesta av oss då och då gör det, inte minst socialministern. Och detär inte så värst mycket lättare att möta ungdomars logiska frågor när vipolitiker redovisar våra program och idéer: "Om ni nu vill så mycket, varförblir det då inga jobb? Om nu alla med buller och bång presenteradeNorrbottenspaket haft ett så bra innehåll, varför ökar då arbetslösheten? "Bra frågor. Och avslöjande frågor. Och det bästa av allt: frågor som visar attde unga tänker, att de trots allt inte gett upp. Den optimismen är ändå det somdet finns anledning att knyta an till och som vi också knyter an till iNorrbotten. Men optimismen får inte spelas bort som så tidigare. Att förutsättningarna för en god utveckling finns har slagitsfast otaliga gånger, ja faktiskt tröttsamt . Ändå har jag intevarit med som gått sedan utgivningen av en skrift medtiteln . Där finns följande skrivning: "Detekonomiska livet fillfrisk-nar , liksom annat liv i regel gör efteren sjukdomsprocess. Och man vet, att de värden äger, åter en gångskola locka företagsamheten hit för att bringa länet till den utveckling, varpådet har rätt Man vet också av erfarenhet att har rätt till anspråk påstatsmakternas intresse. är icke under normala år en parasit på densvenska statskroppen. Det är en landsända som gör fullt rätt för sig ochdärtill hjälper det övriga landet att bära dess statsutgifter." Det var år1921. Men det kunde ha sagts . Det är gruppen bakom projektet utvecklingsplaneringi som i sin rapport hänvisar till den skrift som jag har nämnt.I samma rapport anges också planeringsmål för olika delar av Norrbottensframtid: arbete och arbetsmiljö, boende och boendemiljö, utbildning ochutbildningsmiljö, trygghet och service, fritid och rekreation,kommunikationer, makt och ansvar, barnens villkor - det är de rubriker som jaghoppas att regeringens ledamöter hittar i rapporten och verkligen tar till sig.Jag har pekat på denna viktiga bit i en interpellation somarbetsmarknadsministern skall besvara , men kanskesocialministern redan nu kan ge besked om vilka speciella socialt motiveradeinsatser regeringen kan tänka sig för del. Regeringens regionalpolitik i allmänhet ochdess sätt att förhålla sig till de speciella problemen i i synnerhetkan utan svårighet betecknas som en rad löften utan verkligt innehåll ochförankring i verkligheten. Ser vi till det socialpolitiska området som helhetblir bilden en Fr. o. m. nu kanske mitt anförande kommer att låtasom socialministerns - fast tvärtom. För mig framstår nämligen bilden avsocialpolitiken direkt som en bild av en mycket medveten och framgångsrikborgerlig politik. De som har dragit vinsterna av denna politik är kapitalägareoch höginkomsttagare. Förlorarna är de många löntagarna i de lägre skikten ochmellanskikten, pensionärer, handikappade, alla de som går arbetslösa, skolbarni arbetarområden, alla de som står i daghemskö - listan kan göras lång. De borgerliga regeringarna har genomfört enomfattande omfördelning av samhällets resurser. Steg för steg har man försökturholka och rasera de sociala reformer som arbetarrörelsen har tillkämpat sigunder efterkrigstiden. Det kommer att ta tid att reparera de skador som deborgerliga partierna lyckats förorsaka. I en ideologisk offensiv, ledd av SAF och moderatasamlingspartiet, har de borgerliga parfierna försökt skapa en motsättningmellan den gemensamma sektorn och dess utbyggnad å ena sidan och individensvalfrihet och ekonomi å den andra. Denna offensiv syftar längre än till attbryta ner de framsteg på det sociala området som arbetarrörelsen skapat. Densyftar till att angripa själva grunden för en i verklig mening social politik -till att underminera solidariteten mellan lönarbetarna och undandrakapitalägare och höginkomsttagare från deras ansvar i samhället. De materiella klyftorna mellan samhällsklasserna har ökati det borgerligt styrda . Under förespeglingar om att alla gemensamtmåste vara med och bära bördorna av krisen har löntagarna tvingats accepterakraftiga reallönesänkningar. Livsmedelssubventionerna har skurits ner i ett paromgångar så att momseffekten slagit igenom allt hårdare på matvarorna.Värdesäkringen av pensionerna har försämrats genom att beräkningsgrunderna förbasbeloppet har ändrats och genom att justering som följd av prisstegringar ifortsättningen skall ske bara en gång . Miljarder har dragits bort frånkommunerna, med en försämrad service som följd. Det har kommit att innebära idet närmaste ett stopp för utbyggnaden av barnomsorgen. Reglerna förstatsbidrag till barnomsorgen har dessutom ändrats så att ytnormerna tagitsbort, och man vägrar alltjämt att införa personaltäthetsnormer. Det behövsstörre flexibilitet, säger man från regeringen. Vad man menar är att om manvill ha in fler barn i barnomsorgen, så tryck in dem, men på samma ytor och medsamma personal som . Bortdragningen av resurser från kommunerna har slagit hårtmot hela den kommunala servicen, och det har inte minst drabbat dehandikappade. Försämringar och höjda avgifter inom färdtjänsten är ettresultat. Höjda avgifter och ny avgiftsbeläggning av andra delar av personligservice är ett annat. Många handikappade, som är hänvisade till en ofta lågpension för sin försörjning, ser sitt handlingsutrymme krympa dag för dag,därför att pengarna inte räcker till. Men, säger regeringen, och här också ,detta har kompenserats genom höjda pensioner och pensionstillskott.Pensionärerna har dock inte den uppfattningen. hade jag etttelefonsamtal med enförtidspensionär som efter den senaste höjningen får . mindre i ''" ' pension . Jag har fått många sådana samtal . den Tidningarnas insändarspalter har ju också visat hur pensionärerna reage- 4februari 1982 rar. mindre , det är en dålig kompensation förhöjda matpriser, höjda hyror och minskade bostadssubventioner, dyrare resor,höjda fotvårdsavgifter och hemtjänstavgifter och höjda avgifter för medicin ochläkarvård. Någon ändring blir det inte . Många pensionärerfrågar sig hur de skall klara det här året. Naturligtvis är det marginalskatternas fel att det blir pådetta sätt, att vad som borde vara en höjning av pensionerna i själva verketblir en sänkning. Jag har hört företrädare för de borgerligapartierna bruka många och målande ord i sin kritik av marginalskatterna. Menjag har aldrig hört dem ägna ens ett förstrött intresse åt marginalskatterna ide inkomstskikt där majoriteten av pensionärer finns. Den skattereform somregeringspartierna har kommit överens med socialdemokraterna om visar ju ocksådetta. Den blir ett klipp för höginkomsttagarna men innebär oförändradeförhållanden för dem som har små inkomster. Hur man inom socialdemokratin kanbetrakta denna överenskommelse som en framgång är för mig en gåta. På punkt efter punkt har de borgerliga partiernaundergrävt ekonomin för det stora flertalet människor och urholkat det socialatrygghetssystemet. Vi kommunister delar inte uppfattningen att detta är ennödvändig konsekvens av de kristendenser som finns i den svenska ekonomin. Vitror inte på teorin att det går att få fart på ekonomin genom att minskakonsumtionsutrymmet för det stora flertalet i samhället. Vi tror tvärtom attdet hämmar en ekonomisk utveckling. Det betyder inte att vi har något emot sparsamhet. Det börvara självklart att politikerna skall vara sparsamma i sitt sätt att handskasmed gemensamma resurser. Men vad regeringen sysslar med är intesparsamhet - det är klasspolifik. Därför kräver vpk att livsmedelssubventionerna skallåterinföras. Vi kräver att beräkningsgrunderna för basbeloppet skall omfattaäven indirekta skatter och energiprishöjningar, liksom att pensionerna skalljusteras när priserna har stigit . Vi anser att kommunerna måste fåresurser för att bygga ut barnomsorgen och höja kvaliteten på den kommunalaservicen. Färdtjänsten för handikappade måste byggas ut och inteinskränkas. Vi anser att det är fel att olika slag av nödvändig personlig serviceför äldre och handikappade avgiftsbeläggs. Det är fel, därför att människorutan handikapp klarar dessa göromål själva och utan kostnader, och då kräverjämställdheten att handikappade också får sådant som städning, inköp, fotvårdoch annan personlig omvårdnad kostnadsfritt. Vi kräver även beslut om en höjningsplan för barnbidragenså att de 1986 skall uppgå till av basbeloppet. Vpk harunder den allmänna motionstiden ställt en rad förslag för att i