prot · G5097 · 1981-12-31 00:00:00 — skattefinansiering av omhändertagande, sjuk- ochhälsovård, barnomsorg etc. som i ekonomiskt sett bistra tider borde byggas ut istället för att raseras. Det är helt uppenbart att en avgiftsfinansiering drabbarde lägre inkomsttagarna hårdast. En privatisering av den offentliga sektornskulle leda till en kraftig inkomstomfördelning från de fattigare till de rika.När kostnaden läggs på den enskilde shpper man exempelvis anpassa sjukvårdensomfattning till det verkliga behovet. De som inte har pengar att köpa privatsjukvård ställs utanför. Även företagen drabbas av en nedskärning av den offentligasektorn, för i vårt högteknologiska samhälle betalas företagens effektivitet ihög grad genom skattebetalarnas insats. Jag tänker på kostnaderna förinfrastrukturen - vägar, utbildning, sjukvård - och inte minst kostnaderna förden sociala utslagningen och vissa arbetsmarknadsproblem. Någon konkurrens om arbetskraften - som ibland anförts somargument -är det inte heller fråga om. Den sysselsättningsökning som skett inomden offentliga sektorn gäller kvinnor som annars skulle ha tvingats stannahemma. Detta framgår tydligt av redovisade arbetslöshetssiffror, där kvinnornadrabbas först och mest. Nedskärningen av den offentliga sektorn märks redan iarbetslöshetssiffrorna. redovisar 14 000arbetslösa medlemmar. Arbetslösheten ökar nu mest inom - nästandubbelt så mycket som inom . Av de 4 000 som blev arbetslösa iseptember var 1 000 kommunalare. De kommunalanställda som det nu gäller är dåligasparobjekt. De lågavlönade deltidsarbetande kvinnor som ställs utanförarbetsmarknaden ger inga stora besparingar i miljardrullningen. I ställetraseras många familjers ekonomi, som är helt beroende av kvinnornas ekonomiskatillskott. Det blir ett för samhället dyrköpt sparande. Det innebär ökadesamhälls-åtaganden som stora delar av samhällets insatser inte kommeratt fungera. En ökad åtstramning av kommunernas ekonomi får även snabbteffekter för de privata företagen. Den offentliga sektorn är störstakund, den köper för . Det motsvarar i pengarmer än hälften av vad den svenska industrin exporterar. Det är inte de som arbetar inom den offentliga sektorn somär en tärande grupp, det blir de först då de blir arbetslösa. kommunisterna ser inget vettigt i politikenatt dra in på den offentliga sektorns sociala verksamhet. Vi vill bygga bortbristerna i samhället. Vi har också lagt fram förslag om hur detta skall ske.Vi måste slå vakt om de sociala rättigheterna för såväl rättigheternas egen somsysselsättningens och ekonomins skull. 39GUNNAR (): Utvecklingen i blir alltmerbekymmersam. Ur löntagarnas synpunkt är det främst arbetslösheten ochprisutvecklingen som oroar. På arbetsmarknaden har en rad negativa rekordslagits. gången i modern tid är fler än 60 000 ungdomar arbetslösa.För första gången understiger antalet lediga platser 20 000. Antalet arbetslösakassamedlemmar ligger över någon tidigare notering på året.Och allt tyder på fortsatta försämringar. Därför har löntagarorganisationerna länge krävt en nyekonomisk poHtik och en kraftig satsning på arbetsmarknadspolitiken. Tidigarehar vi givit positiva erkännanden åt regeringens arbetsmarknadspolitik. Numåste jag konstatera att det erkännandet inte gäller längre. Nej, ambitionerna i arbetsmarknadspolitiken har krympt ochregeringens förslag är bara en anpassning till ett allt dystrare läge. Varje ekonom liksom varje fackföreningsman vet att endevalvering aldrig är ett konstruktivt, framtidsinriktat grepp. Den kan iblandvara oundviklig, men är då främst en bekräftelse på brister skapade av enfelaktig politik eller en ogynnsam internationell utveckling. Sannolikt blev devalveringen slutligen oundviklig, men attpåstå att den är ett kraftfullt inslag i en ny politik är orimligt. För att denskall bli det krävs en rad åtgärder för att varaktigt förändra läget - och deåtgärderna saknar regeringens program. Annars är devalveringen som att ställaut hinkar mot takdropp. Men läcker taket måste det lagas. Takdroppet i svenskekonomi börjar bli oroväckande, och fler hinkar i form av devalveringar ändrarinte läget. Vad som krävs är takreparationer - eller kanske allra helst ettnytt och bättre tak. Skälen förvår kritik mot paketet, inkl. momssänkningen, är flera. För det första är det diskutabelt att kombineradevalvering och momssänkning. Devalveringen syftar ju till ökadkonkurrenskraft för svensk industri både hemn. a och på export och därmed påsikt förbättrad bytesbalans. Det målet motverkas av momssänkningen, som kan geökad import. Därtill försämrar devalveringen kortsiktigt bytesbalansen. För1982 lär vi inte få se någon förbättring. För det andra är vi negativa till finansieringen, särskiltnär pensionärerna och sjukförsäkringen drabbas. Regeringen måste inse attfolkligt stöd för en tuff politik kräver en rättvis fördelningspolitik. För det tredje är sysselsättningseffekten av paketetosäker. 1 bästa fall kan den bli en något lägre ökning av arbetslösheten änannars. Men regeringens tal om 40 000 nya jobb måste ses som ännu en fromförhoppning. Därtill skall läggas att devalveringens omedelbara effekt är lägreexportinkomster och dyrare import, vilket drabbar vissa företag hårt med ökadekostnader och minskade intäkter. För det fjärde: Vad vi ville nå med prisklausulen iavtalen var att försöka förmå regeringen till en polifik som angriperinflationsmekanismerna i svensk ekonomi. Momssänkning, särskilt i kombinationmed devalvering, och ett endast kortvarigt prisstopp, gör ju inget posifivt åtinflationsmekanismerna. Det är bara en manipulation av prisstegringen i tiden,så att man kortsiktigt undviker att utlösa prisklausulen. I stället kan detkomma surt . I LO bedömer vi att vi får enprishöjning på 3-3,. Hur vi då skall klara prisklausul på ärför mig en gåta.Klarar vi inte 1982, blir regeringspaketets främsta effekt en försämring avstatsfinanserna. Nej,kamp mot inflationen och arbetslösheten kräver en kraftfullare och mer långsiktigpolitik. LO kan fortsätta en återhållsam lönepolitik, under förutsättning attregeringen tar sitt ansvar genom att bekämpa spekulation, överföra resursertill produktiva investeringar, minska vårt oljeberoende m. m. Här hararbetarrörelsen fört fram en rad förslag. En sådan politik i kombination med enaktiv prisövervakning, längre prisstopp och lägre ränta kan ta nerinflationsnivån. Härhar vi fått en räntesänkning på en procent. Utan tvivel var detriktigt och nödvändigt att sänka räntan. En spontan reaktion pekar tyvärr motatt åtgärden präglas av de vanliga bristerna- för litet och . För attnå rejäl effekt på t. ex. investeringarna och hyrorna borde räntesänkningen havarit större. Vad som kommer att ske med prisklausulen är i dagens lägeomöjligt att säga, eftersom vi inte vet vilka beslut kommer att fattakring regeringens ekonomiska program. Räntesänkningenminskar inte heller kritiken av momssänkningen, snarare tvärtom. Enligt minmening borde regeringen nu ta chansen att ompröva regeringspaketet och på nyttpröva bl. a. de förslag som löntagarorganisationerna har lagt fram, för attfinna de bästa åtgärderna mot inflation och arbetslöshet. Strid för stridensegen skull gynnar ingen. Ettskäl för momssänkningen sägs vara att stödja barnfamiljerna. Hitfills har baslivsmedlen stigit i pris . Till årets slutkan det bli . räknar vi med en ytterhgareprisökning på baslivsmedel på - totalt ! Dettadrabbar redan barnfamiljernas konsumtion och slår också mot jordbruket ochlivsmedelsindustrin. Men att sänka momsen och därmed gynna alla familjerskonsumtion av alla varor- inkl. japanska videoapparater- kan inte vara bästa vägen.Det vore effektivare, rättvisare och sundare för både statsfinanser ochbytesbalans att i stället hålla nere livsmedelspriserna och höja barnbidragen. Närdet gäller sysselsättningen har regeringen redan missat de viktigasteinsatserna när den avstod från åtgärder för investeringar, byggande ochen kraftfullare arbetsmarknadspolifik. Den planeringstid som krävs för sådanainsatser gör att regeringen genom sin passivitet redan har orsakat en onödigtstor arbetslöshet . Men de värsta perspektiven kan förhindras, om vi nusäger ja till krav. Änhar jag inte hört något annat argument för att säga nej till AMS än brist påpengar. Men det argumentet blir svagt när man kan lägga ut 5 miljarder på enmomssänkning, vars effekter är osäkra, och när oenigheten om vadregeringspaketet kostar handlar om flera miljarder. Kraven från AMS, som kanrädda tiotusentals från arbetslöshet, kostar mindre än de felräkningspengarregeringspaketet innehåller. Det finns ingen logik i att då säga nej till AMS. Änmer märkligt blir det när regeringen försöker lyfta över skulden för sinamisslyckanden på andra. Industriministern skrev en artikel i Arbetet, där han skjuter skulden för sittindustripolitiska misslyckande på . Märkligt nog kommerdenna kompletta ovilja att se några fel i det egna handlandet just som enstatlig utredning dömer ut de långsiktiga effekterna av . Men det är inte LO som har låtit skogsindustrinsluka miljardbelopp i stället för att åtgärda det verkliga problemet, nämligensvårigheten att få fram råvara. Det är inte LO som har avstått från effektivasamordnings-och utvecklingsinsatser när det gäller papper, trähus eller nyastålmetoder. Och vad gäller varven har våra krav syftat till attomstruktureringen skall uppfylla de mål som regeringen själv har angivit,nämligen att den skall ske i socialt acceptabla former. Och jag kan visa herrÅsling på rader av punkter i tal, i LO:s närings- och forskningspolitiskaprogram m. m. som ger konkreta förslag till stärkande av småföretagen. På alladessa områden har vi från LO lagt fram förslag, som regeringen emellertid harvalt att gå förbi. Nej, LO har inget att skämmas för! Däremot har vi enregering vars ekonomiska politik direkt undergräver förutsättningarna för enlångsiktig näringspolitik. Industriministern borde kanske begrundanödvändigheten av en effektiv stabiliseringspolitik för att möjliggöra dennalångsiktiga näringspolitik, innan han fortsätter att gnälla på LO. Av kritik kvarstår egentligen barasynpunkterna om löntagarfondsdebattens negativa inverkan på investeringsviljan.Även där borde dock de borgerliga partierna och arbetsgivarna begrunda sin egenroll. Vi erbjuder en politik som håller nere kostnadsstegringarna och tryggarinvesteringskapital för framtidsbranscher i utbyte mot inflytande överinvesteringarna. Det kan bh en framgångslinje som ännu inget annat land harlyckats med. Men vi möter bara valtaktiskt betingat råskäll, som jagtror snart börjar slå tillbaka. Kanske är det den reaktionen som bär skuldentill företagarnas oro. För det är givet, att om man kan få somliga företagareatt tro att svensk fackföreningsrörelse plötsligt vill överge demokratin ochövergå till ett öststatssystem, kanske man skrämmer en och annan. Men då är detknappast vårt fel. Den skuldbördan får de bära som ljuger om våra avsikter. Förklarhetens skull vore det också bra, om man ville ge ett enda exempel på enöststatsmodell, baserad på löntagarfonder. Kanske skulle läget förbättras, om stats- ochindustriministrarna talade om att vårt förslag om löntagarfonder inte på någotsätt ingriper i småföretagens ägarförhållanden - såvida företagen inte självavill. Tala om att det handlar om att köpa aktier på marknaden - inte omobligatoriskt riktade emissioner! Tala om att det inte handlar om att satsa påolönsamma företag, utan om att ställa avkastningskrav på insatserna! Tala omatt vi erbjuder låga lönekrav som motprestation till en demokratisering avinflytandet i storföretagen! På det sättet kan herrar ÅsHng och bidratill en sanering av debattklimatet i landet och kanske också till en ökadinvesteringsvilja. Tro mig - folk går inte på propagandan attLandsorganisationen vill skapa ett nytt Sovjetsystem eller ta människornas husoch bilar! Jag tycker nog att man i mittenpartierna borde ta avstånd frånlögnpropagandan och öppna konstruktivasamtal-förviäröppnaförsamtalochdiskussionlTalamedoss, Nr 7 innan våra förslagkonkretiseras! Stäng inte igen fler dörrar! Det gagnar bäst den landetsoch folkflertalets intressen! 40 (): Allmänpolitisk Som jag ser det finns det två övergripande mål för debattpohtiken i vårt land , nämligen att komma till rätta med densvenska samhällsekonomin och att effektivt förebygga att vi blir indragna i detvärsta som kan hända en nation - krig. Visst finns det många andra frågor somkommer att kräva beslut och åtgärder. Men inga beslut blir meningsfulla om intede ekonomiska förutsättningarna är stabila. Rent meningslösa blir mångasamhällsåtgärder om vi inte kan säkerställa att de fullföljs i ett fritt,fredligt och demokrafiskt samhälle. Någontycker kanske att jag genom det senaste påståendet dramatiserar i överkant. Menser vi oss omkring i världen, så finner vi att vi lever på en krutdurk. ÄvenSverige kan drabbas av ofärd om systemet för kontroll och spänningar i världeninte längre fungerar. Detfinns en tendens hos vissa svenska debattörer att som de talar om demånga hoten mot freden, ändå på något sätt tänka bort ur sammanhanget.Det kan vara förklarligt från psykologiska synpunkter, eftersom vi undgått krigunder flera generationer. När man påyrkar att vårt land skall gå före mednedrustningsåtgärder bygger det sannolikt på ett slags medvetenhet om attkrigsriskerna blivit selekterade. Man tycks mena att inte är som andranationer. Vi skulle vara i en speciell situation. Dess värre är det nog inteså. Jagskall nu inte måla upp de faror som hotar i form av olika slag av vapensystemoch politiska motsättningar. De är kända av de flesta människor. Och framförallt torde de ledande politikerna i världens länder vara medvetna om attfrågeställningen krig eller fred har fått en ny dimension - fred på svärdseggeneller förintelse. Ty paradoxalt nog fungerar kärnvapnen somfredsbevarande i den utvecklade delen av världen. Ett exempel på detta är att Europafrån 1945 har upplevt en av sina längsta fredsperioder i modern tid, trots attdet förekommit kriser som enligt gamla begrepp skulle ha kunnat leda tillväpnade konflikter. Terrorbalansen har, hur illa man än tycker om den,fungerat. Viär alla medvetna om att mot ett totalt kärnvapenkrig finns inget försvar. Etteventuellt kommande krig i blir ett kärnvapenkrig i det avseendet attkärnvapen kommer att vara en realitet, oavsett om de används eller ej. Ocksåett konventionellt krig kommer att föras utifrån vetskapen att kärnvapen kankomma till användning. Hur stor är då risken för det? Jag avser en situationdär krig utbrutit i vår världsdel. Enligtmin mening är kärnvapentröskeln fortfarande hög. Utveckhngen av neutronbombersänker helt visst den tekniska tröskeln, men kvar finns dock depolitiskt-psykologiska tröskelvärdena, och de är utomordentHgt höga. o. m. kan hävda att de höjs i takt med den tekniska utvecklingen av deglobala systemen. En konklusion kan göras. Den säkraste vägen attundgå ett kärnvapenkrig är att förhindra ett krig över huvud taget. Ett avmedlen för att undvika krig i är förekomsten inom båda militärblocken avkärnvapen. Detta behöver sägas, eftersom många människors berättigade fruktanför vad ett kärnvapenkrig skulle innebära leder dem fill att man ensidigtförsöker påverka västerns länder till att reducera sin arsenal, sannolikt därföratt man vet med sig att där, i väst, finns den enda möjhgheten att påverka viadet politiska systemet. De slutna samhällena i öst är inte mottagliga för dentypen av påverkan. Fråganom en kärnvapenfri zon i uppfattas av många som en väg för vårt land attuppnå ökad säkerhet. Jag tror att en sådan zon, om den kunde realiseras, skullei mycket ringa grad kunna ge oss trygghet. Ett parallellt resonemang ter sigoundvikligt. Vi är alliansfria och har deklarerat att vi kommer att blineutrala om det blir krig i vår omvärld. Vi hoppas att vi därigenom har störremöjligheter att undgå militärt anfall, men vi tvingas trots detta kalkylera meden betydande krigsrisk. På samma sätt skulle vi om vi inordnades i en zon,avlyst från bekämpning med kärnvapen, på liknande sätt hoppas undgå den typenav bekämpning men ändå kalkylera med risken att gjorda utfästelser inte skullebli respekterade i trängda lägen. Tryggheten skulle i verkligheten inte bli såmycket större. Det är ingen cynism i detta resonemang utan bara ettkonstaterande av den bistra verkligheten. Jagmenar att det finns två andra delområden, där kan utnyttja sinställning för att minska risken för kärnvapenkrig även mot vårt land. Detförsta är att bygga upp ett starkt pohtiskt tryck mot de stater som är på vägatt bygga upp egna kärnvapen och få dem att avstå från detta. Där ligger, somjag ser det, den största faran, eftersom dessa länders kärnvapentrösklar kanbli mycket lägre än de nuvarande kärnvapenmakternas och i sin tur initiera kärnvapenkrigockså till andra delar av världen. Detandra området är supermakternas utveckling av system för bekämpning avinterkontinentala robotar. Det kan ge den ena parten känslan av så stor egensäkerhet att det lockar till anfall. förmåga att påverka supermaktemaär givetvis begränsad, men där har vi, som jag ser det, en angelägen uppgiftatt bearbeta världsopinionen, oavsett om det ger framgång eller inte. Detkänns naturligt att sympatisera med alla strävanden mot nedrustning. Men om manvill desarmera det stora hot som finns måste det ske med utomordenfligförsiktighet. Man måste vara angelägen om att balansen inte rubbas.Här kommer in i bilden på ett konkret sätt. Ty även om är ettlitet land och vår försvarsmakt är begränsad i förhållande till stormakternas,så spelar en betydande roll i balansen - och därmed när det gällerstabiliteten - i norra . Solidariteten mot andra länder, som är ensjälvklarhet när det gäller de fattiga länderna i tredje världen, gäller ocksårimligen de länder som ligger nära intill oss. Då är det inte fråga om att viskall dela med oss av resurser; det är fråga om att vi - utan bindningar -skall bidra till att bevara freden i vårt område. Det innebär att i tider avbrydsamma ekonomiska förhållanden måste vi ändåsatsa erforderliga resurser för försvarets behov. De politiker som går ut ochsäger att försvaret också måste vara med och ta sin del av besparingar istatens utgifter bör besinna att man då kan bidra till ökad oro i våromgivning. Därmed blir stormakterna sannolikt ännu mer indragna i den militäraverksamheten i det skandinaviska området och förutsättningarna för avspänningoch nedrustning försämras. Detmåste finnas ett samband mellan vad vi polifiker kräver på olika områden. Detgår inte att med moralisk trovärdighet ena stunden uppmuntra opinionen förnedrustning och i den andra föreslå åtgärder som i realiteten ökar spänningen.Även om det kan tyckas motsägelsefullt, så ger vi vårt bästa stöd för att påsikt åstadkomma sänkning av rustningsnivån genom att hålla det svenskaförsvarets styrka uppe. Närdet sedan gäller det svenska försvaret vet vi att överbefälhavaren harmeddelat sin uppfattning i en viktig och speciell fråga, nämligen etteventuellt svenskt framtida flygplanssystem. För mig är det ganska klart att omdet vid de prövningar som skall ske visar sig att det svenska alternativetuppfyller de tekniska kraven och ligger inom de tillgängliga ekonomiskaramarna, så bör detta bli statsmakternas beslut. Dethar tidigare i debatten talats en hel del om sysselsättning. Jag kan idet sammanhanget instämma i mycket av vad sade om det angelägna iatt bereda medborgama i det här samhället trygghet i anställningen. Då vi vet,vilket också har sagts av andra talare här, att sysselsättningen främstgaranteras i livskraftiga företag, krävs alltså en industriell utveckling. Jagvill påminna om att det här, om det kan realiseras, blir ett av de störstaindustriprojekten i modern tid i vårt land, som ger svenskt näringsliv ochsvensk industri möjligheter att utvecklas. Det gäller icke bara de företag somär direkt engagerade, utan det kommer att få spridningseffekter långt utanför dessaföretag. Jagvill därmed, vid sidan av de rent försvarspolitiska frågorna, även fästauppmärksamheten på att den här frågan också måste bedömas med hänsyn till desamhällsekonomiska aspekterna. 41 (): På beror det ekonomiska skeendet i ett land inte påtemporära beslut utan också på de åtgärder som har vidtagits under en längretid. Det är en realitet som de socialistiska partiema, socialdemokrater ochkommunister, inte vill inse. Man tror att man på mycket kort sikt kan genombeslut förändra hela det ekonomiska skeendet. Under1960-talet utvecklades investeringarna svagt i vårt land. Det medförde attproduktionsapparaten inte expanderade på det sätt som var nödvändigt för en godutveckling. ökade industriinvesteringarna i vårt land medinte jämfört i och samt iFörenta staterna. I var utvecklingen ännu snabbare. Mankunde ju förutse att detta skulle få en hämmande inverkan . Jagframhöll i att det här är äventyrligt för framtiden.Finansministern tröstade sig med att de svagaindustriinvesteringarna kompenserades av ständigt ökande investeringar i denoffentliga sektorn. Detta medförde att den offentliga sektorn blev alltföromfattande, i synnerhet på den administrativa sidan. En ytterligare orsak varatt vi hade en hög arbetslöshet, något somsocialdemokraterna gärna förbigår. Ända fram till varrekordtalet för arbetslöshet den siffra som gällde , då densocialdemokratiska regeringen fanns kvar i vårt land. Då var arbetslöshetenuppe i . Det är först nu med de allra senaste siffrorna som det talet haröverskridits. Det var också intill 1972 hög arbetslöshet. OlofPalme säger att regeringen ger upp frågan om sysselsättning ochaccepterar att det blir en hög arbetslöshet. Det är totalt fel. Vi har aldrighaft så många i arbete som vi har . säger att det harsocialiserats mycket under den här regeringen. Men det har inte varit någon somhelst tanke på en ideologisk socialisering, utan det har gällt att räddasysselsättningen - det är den enda orsaken. Och varken eller någonannan kan bestrida att det är en riktig pohtik. De möjligheter tillprovanställning som kommer till kommer också att ytterligarefrämja sysselsättningen. Densvenska arbetslösheten ligger lågt i förhållande till andra länders. Då frågarLars : Hjälper det de svenskar som är arbetslösa? Nej, det gör det inte.Men utan den politik vi har drivit hade vi haft en mycket högre arbetslöshet,och då hade det varit synd om ännu fler utan arbete. Den svenska pohtiken hartrots allt lett till att arbetslösheten har kunnat vara låg -det är vad regeringenhar siktat till. Detvare mig helt främmande att säga att socialdemokraterna skulle önska en störrearbetslöshet. Men det är inte fel att påstå att när den första regeringenFälldin tog över ansvaret förmodade socialdemokraterna att ett av de svåraförhållandena skulle bli en hög arbetslöshet. Men det har inte kommit att bhså. Jag vill inte tala om det som en besvikelse för socialdemokraterna, men devill ändå ständigt påminna om att arbetslösheten nu har blivit stor. Därmedhar jag inte sagt annat än att arbetslösheten är en mycket oroande företeelseoch att allt bör göras för att öka sysselsättningen. Utövervad jag har sagt nu om de svaga investeringarna, arbetslösheten och denoffentliga sektorns utveckling tillkommer att statens utgifter steg snabbare änresurserna medgav. Så började underbalanseringen av budgeten. Denunderbalanserades t. o. m. under högkonjunktur. Produktions-kostnadema försvenska varor steg alltför snabbt, och det medförde förlust av order påutlandsmarknaden, försämrad handelsbalans och försämrad bytesbalans. Och såbörjade utlandsupplåningen, som var avsevärd . Mansäger att befinner sig i en kris - socialdemokraterna vill gärna talaom det. I deras bok om programmet står det också talat om krisen. Men Sverigebefinner sig inte i någon kris. Det är ekonomisk obalans, men det är ingenkris. Den svenska valutareserven uppgår till 22 miljarder, och den svenskakreditvärdigheten är god på den internationella lånemarknaden. Den vidtagnadevalveringen och de övriga ekonomiska åtgärderna kommer attytterligareTörbättra vårt lands ekonomiska läge, med bl. 30 000-40 000 nyaarbetstillfällen.