prot · G50992 · 1981-12-31 00:00:00 — Det ärnog inle mänga ekonomer som godtar en rubricering av en devalvering som någotslags självständigt verkande undermedicin. Del är tvärtom svårt att tänka signägol mindre offensivt. En devalveringar ett tecken på att något gått fel, ochdess syfte är all korrigera följderna av en utveckling som lett till alt ettland råkat i obalans gentemot omvärlden. Men förra höstens devalvering var nödvändig. Därmedkorrigerades en inte avsedd uppgång av den svenska kronan i förhällande tillandra europeiska valutor. Men devalveringen medförde inte någon radikalförbättring av vår internationella konkurrenssituation. Dä del gällde arbetskraftskostnadernaper timme läg pä andra plats i världen, nägol under och någotöver . Genom devalveringen kom vi atl ligga på tredje plats.Västtyskland passerade både och . är jag personligen anhängare av en aktivväxelkurspolitik. Men en sådan polilik måste alllid avspegla den inhemskaekonomiska ulvecklingen, landels ekonomiska styrka. Det understryks också i dennya rapporten. Därför är del väldigt svårt all dölja misstanken om all denenergi med vilken rapporten talar om behovet av kronapprecieringar- alltsårevalveringar - har sin rot i socialdemokraternas och millenparlisternasskatteuppgörelse, som ju utgår från en till begränsad inflation . Den förutsättningen har rapporlskrivarna sin pliktlikmäligl måst väga in i sina kalkyler, och därför har de helt enkelt tvingatsräkna med fortlöpande uppskrivningar av den svenska kronan med sammanlagt 9,5 %under perioden. Annars går deras ekvation hell enkelt inte ihop. Den bygger jupä en högre inflation utomlands. Om nu författarna trorpä all dén här matematiken går atl förena med en bibehållen svenskkonkurrenskraft är en hell annan sak. Jag tror inte på den. Sedan vi underloppet av fem är upprepade gånger har devalverat den svenska kronan skulle Sverigealltså under loppet av fyra kommande år bli så mycket starkare ekonomiskt änandra länder alt vi skulle kunna förverkliga en polilik, rakt motsatt den vihar fört under de förflutna åren. Alt jag ägnat mig åt det härdevalveringsresonemanget beror på att jag har en känsla av - jag kan ha fel,- att regeringen pä något sätt har slagit sig till ro efter höstensdevalvering. Den har kommii att framstå som en så mäktig kraftinsats iregeringens föreställningsvärld atl regeringen sedan inte har orkat leva upplill de krav i andra hänseenden som dess egna och analyser ochbeslut logiskt borde leda fram lill. Låt mig påminna om atl redan i den reviderade finansplanenvåren 1980 lovade den dåvarande trepartiregeringen alt pressa ner det statligabudgetunderskottet som andel av BNP . Det löftetupprepades i förra årets reviderade finansplan, då regeringen därutöver bandsig för alt skära ner de statliga utgifterna med iförhållande till beräkningarna långtidsbudget. Och så sent som ihöstas förband sig regeringspartierna än en gång att förverkliga detta mål, ochriksdagen ställde sig sedan inte bara bakom den politiken utan ullalade ocksåalt mälet skulle nås inte genom skattehöjningar utan genomutgiftsneddragningar. När dessa utfästelser gjordes beräknade man attunderskottet för del kommande budgetåret skulle uppgå till 80 miljarder. Genomutgiftsneddragningar skulle det kunna pressas ner till under 70 miljarder. Nuligger siffran med de av regeringen föreslagna besparingarna på nära 83miljarder. Innan budgelårel är slut kommer risken atl vara påtaglig för allunderskottet ligger i närheten av 90 miljarder. Glappet mellan givna ochförverkligade löften har alltså väsentligt vidgats allteftersom månaderna hargått, när det borde ha varit precis tvärtom. Enligl budgetförslaget kommer de besparingar somregeringen nu lyckats samla sig till att uppgå till 9,7 miljarder inkl.åtgärder som äratt betrakta som skattehöjningar och inkl. 1,5 miljarder som ärhänförliga till den kommunala sektorn men som inte är att betrakta sombesparingar, om de inte kommer att motsvaras av kommunala utgiftsnedskärningar.Av de utlovade 12 miljarderna kvarsliir alltså bara 7,4 och i förhållande lillredan fattade beslut bara 4,4 miljarder. Mot bakgrunden av sådana siffror kan ingenrimligen vara förvånad över alt vi moderater inte accepterar regeringensbudgel. Vi har inle ändrat uppfattning. Vi har samma siåndpunkt som denregeringen själv har intagit. Vi har följt det beslut somriksdagsmajoriteten fattade . Att de tvåregeringspartierna inte kunnat ena sig om de nödvändiga utgiftsbegränsningarna- och delta mäste vara det verkliga skälet lill vad som har skett - kan jurimligen inle leda lill atl moderala samlingspartiet för den skull skall övergesin uppfaltning om vilka krav som måsle ställas pä vår ekonomiska polilik ochvår budgetpolitik. Jag tycker atl molsvarande brisl pä överensstämmelsemellan teori och praktik också kommer till uttryck då det gällerskattepolitiken. Jag påvisade all oppositionspartiet socialdemokraterna päsä gott som varenda punkt harföreslagit en ekonomisk politik som stär i strid med den somlångtidsutredningens experter anser nödvändig. Detta gäller också päskattepolitikens område. Trots del har de fått med sig de två mitlenparliernapå sin skattepolitik, efter långa och ordnade förhandlingar, sade - efter en enda underbar natt, påslår jag. Och jag kanförstå att mittenpartierna och instinktivt reagerar mot en sådanbeskrivning. Men vi andra kan ju läsa innantill. Vi kan vid sidan av varandralägga dels det borgerliga skallesänknjngsförslag som trepartiregeringen var överensom för drygl , dels del socialdemokratiska alternativ som därefterpresenterades och i allt väsentligt godtogs av cenlern och efterden nämnda natten. Vi skall emellertid, fru lalman, inle diskuteraskattepolitik. Det fär vi anledning att återkomma till när skatlepropositionenligger pä bord. Här skall bara konstateras - och del måste jag göraför sammanhangens skull - alt förslaget kommer att förverkligas, trots denkritik som en massiv opinion av sakkunniga och oberoende remissinstanser harriktat mot del. Dess principlöshet, dess svåröverskådliga följder, desskonsekvenser för rättssäkerhet och för medborgarnas tilltro lill givna löftenoch gjorda utfästelser - alll detta har, såvitt nu kan bedömas, viftats bortsom något ovidkommande, alltmedan myndigheternas kontrollmöjligheter harskjutits i förgrunden; i varje fall har gjort det. Vad som emellertid måsle understrykas i dagens debatt äratt den principiella omläggning av skattesystemet som överenskommelsen syftartill dä det gäller upphävd kvitlningsräll och avdragsbegränsning, stympadindexreglering av skatteskalor samt finansieringsmetoder måste få följder somstår i direkt strid med de rekommendationer som lämnas i den här nya LU-rapporlen.Om del är någonting som stryker under är del ju en återhållsaminhemsk kostnadsutveckling och att konkurrensläge måste förbättras,alt förra arets devalvering var otillräcklig och atl produktivitetsutvecklingenmåste stärkas. Men höjda arbetsgivaravgifter eller proms fär rakt motsattakonsekvenser. Ingen kan rimligen ha glömt vad som hände i mitten av 1970-lalet.Om så är fallet, lät mig då påminna om del. De årens kostnadskris och överbryggningspolitik ledde til|en snabb uppgång av den svenska industrins relativpriser och en motsvarandenedgång i dess vinster - konstaterar rapporten. Svensk industriskonkurrenskraft försvagades kraftigt, heter del. lappademarknadsandelar, som vi icke har lyckats återvinna. Då genomfördaarbetsgivaravgiflshöj-ningar vältrades till vidare i formav höjda priser. De mer än fördubblade arbelsgivaravgiflshöjningarna mellan1973 och 1977 medverkade till den kostnadsexplosion som vår industri ännu intehar hämtat sig frän. Allt det här kan man läsa om i den rapporten. Rapportens författare har emellertid ställts inför denhart när omöjliga uppgiften atf i sina analyser kalkylera in dels den iskatteuppgörelsen antagna inflationstakten på , dels de höjda pålagor pålönekostnaderna varmed skatteuppgörelsen skall finansieras. Jag tycker attrapportförfattarna gör 7 protokoll 1981/82:92-93 beundransvärdaförsök atl fä den ekvationen att gå ihop, men de ger sannerligen inte någoltrovärdigt intryck. Jag har redan berört de praktiska och faktiskamöjligheterna alt tillgripa apprecieringar, dvs. skriva upp den svenska kronansvärde, för att klara inflalionslröskeln . Härutöver skall alllsäkonkurrenskraften kunna bevaras, och t. o. m. förstärkas, trots attarbetsgivaravgifterna förutses bli höjda . Hur svårlöst ekvationen blir framgår av all lönekostnadsökningenenligl rapporten beräknats lill . Därav tasenligt kalkylerna i anspråk av löneglidning och av de ökadearbetsgivaravgifterna. För avlalsmässiga löneökningar skulle alltså, nominelltsett, återstå 1,5 ä - i ett läge med en förväntad inflation påallra . Är det någon av kammarens ledamöter som tror alt sådanakalkyler kommer alt hålla? Vi har ju under denna dags långa debatt hörtKjell-Olof Feldts lamentationer om lönlagarnas sänkta standard. Mot den här bakgrunden är det med särskildtillfredsställelse som jag kan konstatera att rapporten, i varje fall indirekt,bekräftar atl den skatteuppgörelse sorn socialdemokraterna fält med sigmitlenparlierna pä inle behöver "tolalfinansieras" med skatte- elleravgiftshöjningar. Rapporten visar nämligen atl en offentlig utgiftsstegring omca i enlighet med huvudalleinalivet i LU 80 och regeringens egna uttalandensamt fattade beslut skulle leda lill alt statskassan 1985tillförs inte mer än vad utredningen självförutsätter. Den föreslagna finansieringen med arbetsgivaravgifter skullealltså leda lill en överbeskalt-ning. Det är bara om man får en drygt dubbellså stor utgiftsökning -utredarna har gjorl en s. k. referenskalkyl om 2,3 %ulgiflsstegringom ärel-som behovet av en tolalfinansiering genom andra höjdaskatter framträder. Trots detta skulle budgetunderskottet kunna pressas nertill av BNP 1985. Detta är milt sagl märkligt, och det skulle intresseramig om är i stånd all prestera en förklaring lill della resonemang.Till bilden hör ocksä all en politik där man avstår frän höjdaarbetsgivaravgifter väsentligt skulle öka trovärdigheten av en politik som syftartill att bringa ned inflationen till 5 ä . Det är myckel lättare attåstadkomma en sådan nedpressning av inflalionen, om man inle höjerarbetsgivaravgifterna. Dessutom skulle man pä det sättet öka förutsättningarnaför all kunna utestänga ulländska prisstegringar genom en uppskrivning av densvenska kronan. Den avgörande skiljelinjen går emellertid inlemellan oss moderater och de två icke-socialistiska parlierna utan mellan de treborgerliga partierna ä ena sidan och socialdemokraterna å den andra. Jagtvingas därför att i fortsättningen ägna mig åt del som , med sinutpräglade känsla för ordens valörer, brukar kalla "skäll på socialdemokraterna". Socialdemokraterna har med gökurets regelbundenhetangripit dagens regering, liksom tidigare borgerliga regeringar, för de storabudgelunder- skotten.De har - med den blygsamhet som brukar känneteckna socialdemokratiska inlägg -antytt atl budgetunderskotten i är en följd av, som nysssade, borgerligt vanstyre och att alll var väl beställt i landet på densocialdemokratiska tiden. Atl haft ständigt växande budgetunderskottunder hela 1970-lalel vill socialdemokraterna helst glömma. All utgiftstrendeni varit oroande ännu längre tillbaka i tiden vill de inle heller låtsasom. Men verkligheten talar klarspråk. Den berättar all det växande gapet mellanstatliga utgifter och statliga inkomster var en följd dels av denutgiflsaulomatik som grundlades redan pä 1960-talel, dels av den avlagandetillväxt i den svenska ekonomin som har karakteriserat vart land under desenaste 15 åren. Detta vet självfallet precis lika bra som jag.Skillnaden är bara den att inte vill tala om det. Budgetunderskotten utgör etl problem. Vi måste fä våraväljare alt förstå alt etl av de avgörande villkoren för balans i den svenskaekonomin är att budgetunderskotten pressas ner och atl ingen annan väg stär tillförfogande än all dra ner utgifterna och att öka tillväxten i ekonomin. Vad gör dä socialdemokraterna ål det? Ja, de säger nejtill ulgiftsnedskär-ningar motsvarande inle mindre än 2,5 miljarderkronor. De föreslår åtgärder när det gäller den kommunala expansionen som intefär några som helst posiliva effekter på budgetsaldot. De föreslår nya utgifterpå nära . Och så föreslär de nya skaftehöjningar utöver demsom följer av den träffade uppgörelsen. Vad som är alldeles särskilt intressant i äratl den i sitt alternativ III belyser - utan att säga det uttryckligen - justvad den socialdemokratiska politiken skulle fä för konsekvenser för Sverigesekonomi. Alternativ III bygger - liksom socialdemokraternas modell - på atlkonsumtionen skall fortsätta alt öka mer än produktionen, vilket som bekantskedde under hela 1970-talel. En expansiv ekonomisk polilik skall bedrivas,inriktad på att genom offentliga utgifter klara den fulla sysselsättningen.Bostadsbyggandet skall stimuleras. Vissa transfereringar skall värdesäkras. Meni övrigt skall inga ytterligare reformer genomföras. Alternativ III är alltså ivissa hänseenden något mindre långtgående än socialdemokraternas krav påoffentliga utgiftsökningar. Desto större skäl är del att ta redovisningen avkonsekvenserna av en sådan polilik på allvar. Vad utredningen visar är att en sädan politik, som alltsåskulle innebära att 1970-lalets många misstag skulle upprepas, leder lillkraftigt ökade underskott i bytesbalansen och alll slörre utlandsupplåning.Löneökningar pä nominellt skulle äta upp den förbättrade konkurrenskraftsom devalveringen åstadkommit. Budgetunderskotlel skulle öka till 124 miljarderkronor , en siffra som förefaller optimistisk i överkant. Kommunalskatternaskulle öka från genomsnittligt . Och den urholkadeindexregleringen skulle höja de statliga inkomstskatterna med 7 miljarder. Viskulle - detta är rapportens lika lakoniska som förödande kommentar-"därmed fä en likartad skalteutveckling som under mitten äv1970-talet". Och vi skulle - för all återge ännu elt citat ur rapporten ~ha kommmit till en punkt där "underskotlen är hanterliga ochdär sysselsättnings- problemenväxt oss över huvudet". Att en sädan socialdemokratisk politik - beskriven irapportens alternativ III - totalt saknar verklighetskontakt framgår inte baraav rapportens ingående analyser av orsakerna till ekonomiska kris ulanocksä av socialdemokraternas motsvarande egna analyser i det krisprogram somlades fram . Alla dessa analyser är sprängfyllda med argument mot justdet slags politik som socialdemokraterna nu föreslår i sina riksdagsmotioner.Motsättningarna mellan analyser och slutsatser är alltså flagranta. Del ärdärför begripligt och naturligt att de sex socialdemokratiska nationalekonomernaför vågade anklaga sin egen partiledning för hällningslöshetoch ansvarslöshet. Låt mig, fru talman, mot denna bakgrund särskill strykaunder LU- rapporlens klara konstaterande alt just den offentliga ulgiflslillväxten är ett uttryck för en djupgående strukturell förändring i den svenska ekonomin. Den offentliga sektorn har, som det heter, "kommit alt spela en växanderoll i nära nog alla delar av den svenska ekonomin". Utvecklingen har fört med sig en ökar de skattekvot, som i sin tur underminerat en av förutsättningarna för en slor offentlig sektor, nämligen atl det finns en stark och vital marknadssektor att beskatta. Det höga skattetrycket, heter det, ger negativa effekter på produktivitetsutvecklingen i ekonomin. Finanspolitiken har förlorat sin tidigare roll som konjunkturregulator. Den har i stället kommit att inriktas på att permanent - alldeles oberoende av konjunkturerna - försöka hälla uppe efterfrågan och sysselsättning i en ekonomi som inte är anpassad till dagens relativpriser och efterfrägeförhållanden. När vikande efterfrågan och bristande konkurrenskraft har gjort sig gällande i skilda sektorer, har detta motverkats med subventioner. Den osubventionerade delen av ekonomin har lill sist inte orkat med alt bära mera omfattande skattehöjningar. Följden har blivil att ulgiftsexpansionen i den offentliga sektorn har måst lånefinansieras. Detta är alltså beskrivningen i rappor ten. Medan subventionerna till de svaga delarna avindustrisektorn stigit har industrisysselsättningen sjunkit, ett förhållandesom i dagens debatt av naturliga skäl har spelat en mycket stor roll. Antaletöppet arbetslösa och antalet personer som är förmån för AMS-åtgärder har förvarje konjuktur-nedgång varit högre än i den närmast föregående. Detta har isin lur ytterligare ökat de offentliga utgifterna. Därmed har vi kommit in i enond cirkel. I sista hand är det tryggheten och den långsiktiga sysselsättningensom drabbas till följd av den här kortsiktiga, i och för sig förståeliga, menpå lång sikt helt ohållbara politiken. Om, påvisar rapporten, subventionsgraden hade legat stillaunder , skulle vi ha haft ett finansiellt utrymme för althalvera arbetsgivaravgifterna. Detta skulle ha möjliggjort både en höjning avden lön som betalas ul till våra löntagare och en sänkning av lönekostnadernaoch därmed en förbättring av relativa kostnadsläge, av vär produktionoch av vår bytesbalans. De icke subventionerade sektorerna skulle dessutom hakunnai hävda sig betydligt bättre än vad de gör . sysselsättningenför framtiden skulle ha varit säkrare. Detta är naturligtvis eneflerrationalisering, men del är en beskrivning av följderna av den här härdaoch långtgående subventionspolitiken. Vi har all anledning alt mol bakgrunden av sådana analyseroch sifferserier -vi är ju alla i mer eller mindre grad medskyldiga till vadsom har hänt - fråga oss hur myckel vårt land har förlorat av ekonomiskvitalitet och tillväxt genom subventionspoliliken. En slutsats framgår dock avden här rapporten; vi har hell enkelt inle råd alt fortsätta med del härslagets polilik längre. Den kortsiktiga polilik som vi bedriver måsle alltsåersättas av en ansvarsfull, långsiktig polilik. Gång pä gång understryks irapporten nödvändigheten av atl häva den stelhet som råder pä den svenskaarbetsmarknaden, och det påvisas att arbetsmarknaden trots ständigt ökaderesurser kommit alt fungera allt sämre då det gäller atl passa ihop utbud ochefterfrågan av arbetskraft. Som sagt, antalet arbetslösa har ökat för varjekonjunkturnedgång. Ingalunda kan detta bero på att AMS inte har fåtttillräckliga resurser, atl vi inte har anslagit tillräckligt mycket pengar föratl angripa problemen. Om sysselsättningsproblemen hade kunnai lösas genom enutbyggnad av AMS, skulle vi inte ha haft några sädana problem , men dethar vi ju, och de växer. Första försvarslinjen mot arbetslöshet går nämligen iföretagen. Detta har sagts , och den sanningen står sig fortfarande.I rapporten anser man sig kunna konstatera att den svenska industrins vikandeexpansionskraft inte bara har berott pä ett försvagat vinst- ochkonkurrensläge, även om detta är en huvudfaktor, utan ocksä pä strukturellaförändringar som har sin grund i mera svårgripbara faktorer: minskad lönsamhetförstås, försämrad soliditet förstås och ökade risker för industriellverksamhet över huvud laget. Nya element har tillkommit under 1970-talet:valutarisker, farhågor för prolektionism, energikriser och oljeprishöjningar.Alll detta har höjt räntabilitetskraven på investeringar och förskjutitinvesteringarnas inriktning och tyngdpunkt frän expansionsinvesteringar tillrationaliseringsinvesteringar. Det har på något sätt blivit viktigare att slåvakt om den befintliga volymen i förelagen än att satsa pä mera riskfyllda ochexpansiva investeringar. Dessa har bedömts vara så farofyllda atl man hellrehar satsat på alt försöka behålla det som man har. Det är mänga av de härfaktorerna som har kommit att prägla den induslriella ulvecklingen som jagskulle vilja hänföra till den psykologiska sidan. Ur den synvinkeln utgör självfallet löntagarfonderna ettav de mest allvarliga inslagen i dagens politiskl-psykologiska bild. Gå ut ochfråga våra företagare - stora som små - så får ni klart för er vilken hämmandeverkan snacket om löntagarfonder har. De angrepp som från socialdemokratiskthåll riktas mot lönsamhelslänkande, vinsttänkande och risktagande över huvudtaget verkar likaså negativt psykologiskt på investeringslust och framåtanda.Det är ju i i allra högsta grad lovvärt och hedersamt alt spela ochvinna på lotteri, tips och sådant, men när förelagens vinslsiffror börjar lysai ögonen, talas det om övervinster, som skall dras in och användas försatsningar på andra håll, inle i investeringar i de förelag som skapat dessanya tillgångar. Det är inte bara en strukturell anpassning av den svenskaekonomin som är en nödvändig förutsättning för växande sysselsättning. Vad somfordras är någonting som jag skulle vilja kalla för en strukturell förändringockså i betraktelsesätt, ökad förståelse och omlänkande då det gäller produktivsysselsättning över huvud taget. Del är inle sysselsättning i och för sig somsvensk politik skall inriktas på, ulan på en politik som möjliggör fullanvändning av våra resurser och därmed också ger sysselsättning. Det är produktivaarbetsinsatser - produktiva i begreppels mest vidsträckta mening - som skalllägga grunden för välstånd under kommande årtionden. Det är alla deolika faktorer som ligger till grund för en sysselsältningsskapande politiksom är helt avgörande. Det är där som socialdemokraterna har svikit sittansvar. De talar om sysselsättningen; de talar väldigt mycket omsysselsättningen. Det är i och för sig rätt all tala om sysselsättningen, mende föreslår en politik som försvårar våra möjligheter att praktiskt driva enverkligt produktiv sysselsältningsskapande verksamhei. Alltför många - och det gäller inte minstriksdagens allra största politiska parti - tycks inle vara beredda alt hell ochfullt engagera sig för delta nödvändiga omlänkande, trots alt vi lever ien helt annan ekonomisk miljö och med helt andra ekonomiska problem än vad vihade under den sociala reformpolitikens gyllene år. Det socialdemokratiskapartiet inle bara skjuter problemen framför sig. Det föreslär dessutom åtgärdersom gör problemen ännu mer svårlösta. De överlåter åt kommande generationer attbetala räkningen för den generation som har beviljat sig förmåner somvårt land hell enkelt inle har räd med. Vi är alla medvetna om atl vi i dagkonsumerar genom att ta upp lån. Del är visserligen valår . Men nog kan detstora partiet bättre än vad del visar här i kammaren och i sina molioner. Ochdet vore till gagn inte bara för socialdemokraterna själva och för delförtroende de har i utan för hela värt folk, om socialdemokraternaverkligen ville visa vad det partiet kan. Under de år som ligger bakom oss, däSveriges välstånd byggdes upp i förening mellan ekonomisk frigörelse ochpolitisk frigörelse, har det socialdemokratiska partiet verkligen visat sinförmåga. Varför inte la molsvarande ansvar , när ansvarstagande är mernödvändigt än vad del varit på många många är. Månadens vers av bär rubriken. Den äger tillämpning, tycker jag, inte minst på osspolitiker - på företrädare för alla poliliska partier; jag skall ingalunda slåmig för milt bröst. Även och inte minsl äger den tillämpning på företrädare förvärt lands stora, mäktiga och starka organisationer. Jag skall be atl få slutamed all läsa den dikten, fru lalman. Den har följande lydelse; Med vårtvälstånd, bevars, slår del illa till Dess framtid syns dyster minsann. Vi ärmånga som inte kan vad vi vill och inte vill vad vi kan. 49Ekonomi- och budgelminislern : börjar med att tala om vilkaförutsättningar en minoritetsregering har atl umgås med parlamentet och om debegränsningar som en minoritetsregering naturligtvis är tvungen all leva med.Jag håller med om atl det är bra om vi så långt del går i förväg försöker attförankra förslagen, och det har vi också gjort. Vi har visat - statsministernhar gett exempel på detta - att det går alt nå överenskommelser medoppositionen -och del har varil ål båda sidor, som exemplifieringen här gav vidhanden förut. Det gäller också den kommunala ekonomin. Vi gav enförhandsredovisning om vad vi tänkte göra för att dra in resurser frånkommunerna.