prot · G50970 · 1981-12-31 00:00:00 — Den andra är omsocialdemokraterna skall ges möjlighet att förverkliga de kollektivatvångsfonder som de under nära verkat för med argument som skiftat efterde politiska konjunkturerna. Den första frågan belyses i våra och socialdemokraternasekonomiska mofioner. Deras motion är välskriven. Det erkännandet kan jag kostapå mig. Men den är också avslöjande. Den belyser de uppenbara motsättningarnamellan analyser av orsakerna till vårt lands ekonomiska problem och bristen påvilja och förmåga att framlägga de förslag som analyserna leder fram till. Slutsatserna stämmer inte med kartan. "kortslutits". Flertalet frågor står obesvarade.Och vårt lands problem olösta. Eller ännu mer svårlösta. behöver öka sin industriella kapacitet. Men vi kaninte bygga ut och effektivisera vår industri, om en allt större del av detillgångar landet förfogar över tas i anspråk av den offentliga sektorn. Dettaär socialdemokraterna medvetna om. Men de föreslår likväl vidgad offentligsektor och ökade offentiiga utgifter. Den höga inflationen måste bringas ned, ochkreditmarknaden måste fås i balans. Men det stora budgetunderskott som Sverigebrottas med lägger hinder i vägen. Detta är socialdemokraterna på det klaramed. Likväl gör de ingenting för att rätta till budgetunderskottet. I självaverket kommer det att öka. Investeringarna i den konkurrensufsatta sektorn äralldeles för låga. Detta beror på bristande lönsamhet, på hög räntenivå delvisförorsakad av budgetunderskottet och av kostnads- och skatfeutvecklingenåstadkommen otillräcklig lönsamhet. Detta inser socialdemokraterna. Men deföreslår ändå ökade offentliga investeringar och åtgärder som måste leda fillförsämrad kostnadsutveckling och lönsamhet. Skattetryck och höga marginalskatter har fått nära nogförödande konsekvenser för arbetsvilja, produktivitet, investeringslust ochekonomisk tillväxt. Detta medger numera även socialdemokraterna. Men deföreslår likväl ytterligare höjt skattetryck. Vi moderater - liksom också tvåpartiregeringen, ehuru intetillräckligt kraftfullt - har anvisat den nya väg vi anser ofrånkomlig för attåterskapa balans i vår ekonomi. Socialdemokraterna vill däremot fortsätta ännulängre in på den gamla väg som lett oss in i vär obalans. Socialdemokraternas skuggbudget är en valbudget. De harinte det polifiska modet att anvisa de åtgärder som ekonomi kräver,dvs. de åtgärder som behövs just för att garantera trygghet och välfärd för desvaga grupper som så vältaligt pläderade för . Jag avseråtgärder som behövs som garanti för att inte de generationer som kommer eftervår skall få ta på sig en våldsam skuldbörda och en våldsam räntebörda. Och närsocialdemokraterna dessutom år efter år- alltsedan 1976- påstått att allt vadtrepartiregeringarna gjort varit felaktigt och förkastligt, har de blivit sinaegna ords fångar. De orkar inte göra de erkännanden som man borde ha rätt attkräva av ett ansvarsmedvetet parti. Vad är det f. ö. som socialdemokraterna har drivit ioppositionsställning , om inte precis det slags blockpolitiksom alldeles i sitt anförande gick emot? Har socialdemokraternanågon enda gång sträckt ut handen till stöd för de nödvändiga saneringsåtgärdersom trepartiregeringen tvingades fa på sig efter att ha övertagit det dukadekonkursbordet? Just därför att socialdemokraterna inte har vågat ta påsig ansvaret mullrar det ute i det stora partiet. Där finns ansvarsmedvetnapersoner -personer som vågar debattera, som vågar ställa frågor och som vågaropponera sig mot den officiella socialdemokratiska politiken. Vad begär nu dessasocialdemokratiska opponenter? Jo, de offentliga utgifternas ökningstakt måsteskäras ned. Sparandet i ekonomin måste öka. Resurser måste föras över tillproduktiva och sysselsättningsskapande investeringar i den utlandskonkurrerandeindustrin. Här finns "ingen handlingsfrihet", hävdar deopponenter jag tänker på, de sex socialdemokratiska nationalekonomerna. "Ingen regering, oavsett dess politiska färg och sammansättning, kanundkomma dessa krav. Även en socialdemokratisk regering kommer att vara piskadatt lägga fram och driva igenom omfattande sparplaner", säger de. Även ensådan regering kommer att bli tvingad att se över flera av grundprinciperna förden offentliga sektorns verksamhet och finansiering. "I långt störreutsträckning än måste man övergå till avgifts- i stället för skattefinansiering." Detta måste ske , säger de. Att först under någraår bedriva expansiv utgiftspolitik för att få fart på och därefter taitu med underskottsproblemen, detta är "rena illusionsmakeriet". Dekräver att socialdemokraterna skall ta både ett moraliskt och ett politisktansvar. "Att enbart stå upp för populära lösningar och vara fluffig ochvag om obehagliga beslut", det alternativet fungerar helt enkelt inte idagens ekonomiska verklighet. Detta är ord och inga visor. De sex talar t. o. m. omhållningslöshet. Om olika grupper "tillåter sig att hänsynslöst driva sinasärintressen, ja, då förblir vi" - dvs. socialdemokraterna - "intelängre en folkflertalets rörelse utan blott en hopkokt valkoalition". Självfallet påstår jag ingalunda att de sexpolitiskt sympatiserar med oss moderater. Vad de är ute efter är baranödvändiga, konkreta åtgärder. Men inte bara det f. ö. utan något mycket mera:ett stort partis politiska ansvar. Det är av deras inlägg att döma för att slåvakt om det socialdemokratiska partiets anseende - förutom självfallet Sverigesekonomi - som de riktar sina uppseendeväckande tydliga krav mot socialdemokraterna.Att sedan dessa krav överensstämmer med dem vi för fram i våra motioner berorpå att dagens ekonomiska verklighet kräver sådana åtgärder, åtgärder somsocialdemokraterna i sina stora motioner både direkt och indirekt avvisar. Vad debatten visar - vad man än må tycka om den - är ivarje fall hur splittrade socialdemokraterna i själva verket är , före valet. Den visar att partiet saknar en enig och genomtänktpolitisk linje i den ena av valets huvudfrågor. När svenska folket nu i höstväljer regering -det är ju det valet ytterst går ut på - vill det självfalletha en regering som är beredd att ta itu med kris och lösa våraproblem; inte en regering som bara pratarom problemen, och inte en regering sombara väver in dem i recept som kan tyckas välsmakande för stunden men som förmorgondagen gör det ännu värre för både den sjuke och dennes omgivning. Den trepartiregering som lämnade in har med sinekonomiskpolitiska strategi anvisat en väg ur krisen och visat hur man skallvrida utvecklingen åt rätt håll. Men den sjukes feberkurva ligger fortfarandealltför högt, därför att tvåpartiregeringen inte fullföljt medicineringen med tillräckligkraft och tillräckligt målmedvetet. Den offentliga expansionstakten har emellertid hejdats. Omvi inte haft den ökade ränfebelasfningsom statsutgifternas alltsedan 1960-taletuppbyggda automatik lett till, skulle läget vara betydligt ljusare. Nuökar istället budgetunderskottet. Om ingenting åstadkoms som på allvar brytertrenden, kommerett belopp som motsvarar av statens samlade inkomster omfre år att gå åt för att betala amorteringar och räntor på statsskulden. Detinnebär en omfördelning av våra samlade tillgångar utan motstycke i historien.Och vi fortsätter att leva i obalans gentemot omvärlden och med upplåningutomlands. Det allvarliga i bilden är att de investeringar vi behöver för attöka produktion och försäljning inte har åstadkommits. Om önskvärdheten av attåstadkomma investeringar är och jag överens. Hur det skall gå tillär vi helt oense om. I har vi fortfarande ett alltför högt kostnads-och ränteläge, och vi har outnyttjad kapacitet. Även om inflationstakten harbringats ned något, har vi alltjämt hög inflation. Bakom dessa negativaföreteelser ligger det stora budgetunderskottet. Detta - och den offentliga utgiftsexpansionen - är dagensallt överskuggande problem. Det ger oss varken tillräcklig handlingsfriheteller möjlighet att få till stånd den tillväxt i vår ekonomi som är ett villkorför garanterad framtida välfärd och sysselsättning. Transfereringarna måste anpassas till vad vårt land harråd med. Att låna till transfereringar innebär ökad räntebörda för oss alla.och den måste betalas. Ju längre vi dröjer, desto tyngre blir den. En reell minskning av budgetunderskottet är en viktigåtgärd också för aft öka utbudet av varor och tjänster i vår ekonomi. Då kanräntenivån pressas ned och inflationen dämpas. Medborgarnas intresse för attarbeta ökar. Företagens investeringar likaså. Skatteunderlaget breddas.Sysselsättningen förbättras. Det är bl. a. därför vi moderater föreslåråtgärder för att minska budgetunderskottet med en hel procent avbruttonationalprodukten. Ingen blir rik på aft konsumera. Däremot påatt producera. Ett land blir inte rikare, om det konsumerar mera. Däremot ökarlandets välstånd, om vi producerar mera. Det är därför utbudssidan i vårekonomi måste stimuleras och inte efterfrågesidan. Socialdemokraterna haringenfing lärt av det förflutna, inte ens av överbryggningspolitikenskatastrofala konsekvenser. Deras stora ekonomiska motion utgör en enda långbekräftelse på att de inte har lärt något. De väldiga satsningarna - tillsammantagef mer än 7miljarder kronor - på offentliga investeringar löser självfallet inte Sverigesekonomiska problem. De kan tvärtom leda till att problemen förvärras. Detprogram som socialdemokraterna har lagt fram måste skapa ökad obalans iekonomin. Statens utgifter ökar när de borde minska. Trycket på kreditmarknadenblir hårdare. Därmed påverkas negativt både ränteläge och inflation. Det ärinte investeringar i den offentliga sektorn som är viktiga - även om dekallas produktiva - utan sådana investeringar som ger ökadlönsam avkastning och snabbt bidrar till förbättrad handels- och bytesbalanssamt minskat budgetunderskott. Visst kan offentliga investeringarbehövas- det skall jag ingalunda förneka - inte minst för att förbättrainfrastrukturen och energiförsörjningen. Men förhåller det sig så,att ju mera av statsmedel som satsas, desto mera ökar inte barabudgetunderskottet utan också konkurrensen med industriinvesteringarna, ochdesto större blir risken för inlåsningseffekter och felsatsningar. Deoffentliga investeringarna styrs inte främst av marknadens och konkurrensenshårda krav utan av politiska bedömningar och prioriteringar. Den kortsiktigasysselsättningen blir ofta avgörande, inte vad som är långsiktigt bäst för vårproduktion och därmed för vår framtida välfärd och sysselsättning. Motivet för de stora satsningarna är - nu som tidigare -strävan att hålla den inhemska efterfrågan uppe och överbryggakonjunktursvackan i avvaktan på bättre tider 1983. Men därmed blir tidsfaktornockså avgörande. Även om beslut skulle fattas av regering och riksdag nu ,lär någon nämnvärd effekt inte kunna ernås , som i finansplanenbeskrivits som "ett utpräglat högkonjunkturår". Risken för övertrycki ekonomin kan då bli lika påfallande och få Hka allvarliga följder som falletvar exempelvis 1979. Detta slags "stop-and-go"-politik skapar-somOECD upprepade gånger påvisat - i regel större problem än dem man velat lösa. som tidigare underskattar socialdemokraternautbudssidan av vår ekonomiska hälsovård. När de säger sig viljaåstadkomma ökat utbud - för det gör de ibland - sker detta oftast på sådantsätt att syftet att få fart på ekonomin och stärka marknaden motverkas. Derasutbudspolitik har i regel blivit detsamma som ökad statlig och politiskstyrning. Där återfinns hela den långa raden av statligainsatser, via bolag, delegationer, stiftelser eller samordningsorgan, trots attdet förflutnas erfarenheter borde ha lärt socialdemokraterna att detta slagspolitisering av det ekonomiska livet i längden får rakt motsatta verkningar.Den långsiktiga effekten blir ett sämre utnyttjande av landets gemensammatillgångar än det vi skulle ha nått genom insatser inriktade på att stimuleraenskUda människor och företag till skapande verksamhet. Det är bl. a. därför som en rejäl marginalskattesänkningkommer högst på den moderata önskelistan. Genom sänkta marginalskatter kan vipå nytt öka arbetsintensitet och produktivitet, rörlighet, initiativ ochnyföretagande -med andra ord få fart på ekonomin. Våra förslag om bättre och rimligare skattevillkor förmindre och medelstora företag verkar i samma riktning. Det är just inom dennamycket stora grupp av arbetsamma människor som innovationerna, förnyelsen, födsoch grunden läggs till morgondagens konkurrenskraftiga företag. Bibehållen rätt till avdrag för förluster genomrisktagande, chansning och nysatsningar ökar förutsättningarna för detriskvilliga kapitalets avkastning. En kreditpolitik som syftar till att lätta restriktioneroch konkurrenshäm-mande företeelser på marknaden återger vårt bankväsende desstidigare uppgift att förmedla riskvilligt kapital till nyskapande insatser. Förbättrade sjukförsäkringsreglerförhindrar okynnesfrånvaro och ökar produktiviteten och effektiviteten inomvåra företag och inom hela samhällsekonomin. Vi får bättre avkastning på detarbetande kapitalet till gagn för hela vårt välstånd. En rimligare och rättvisare familjebeskattning och störrevalfrihet för barnfamiljerna leder till ett bättre utnyttjande av depotentiella resurserna när det gäller både ekonomi och omsorg som här står tillförfogande. En utbildning inriktad på kvalitet och på att ta till varaolika individers skilda förutsättningar ger nya resurser för nyskapande, mindrespilltid och större möjligheter för enskilda att konstatera att "kunskaperalltid lönar sig". En smidigare arbetsmarknadslagstiftning leder till attfolk som inte har arbete tar anvisat arbete eller att folk som har mindrebetydelsefulla arbetsuppgifter övergår till mera betydelsefulla, när sådanastår till förfogande. En bättre MBL-lagstiftning ökar effektiviteten hos företagoch myndigheter, minskar kostnaderna och ökar produkfionen av både varor ochtjänster-offentliga såväl som privata. Ökad lärlingsutbildning, en till efterfrågan anpassadlönesättning samt en industri- och hantverkslinje inom gymnasieskolan bidrarfill aft bota ungdomsarbetslösheten, likaså insatser ägnade att förändra denattityd till produktivt arbete som - under inverkan bl. a. av massmedia-skapats i alltför hög grad hos den unga generationen. Sänkta arbetsgivaravgifter i det inre stödområdet kansätta fart på investeringar och satsningar i de delar av landet där den tidigareselektiva stödpolitiken visat sig inte nå resultat. I samband med investeringspolitiken ägnarsocialdemokraterna stort utrymme åt den sjunkande bostadsproduktionen. Sida uppoch sida ner beklagar de i sin motion den vikande tendensen på småhusmarknaden.Men de nämner inte med ett enda ord att en viktig orsak härtill är denskatteomläggning som de själva drivit fram. Att avstå från de avdragsbegränsningarav Kleppemodellen som ingår i överenskommelsen vore ett långt bättre sätt attöka byggandet än att höja dyra subventioner. Motsvarande utbudsstimulans skulle också åstadkommas dådet gäller nyföretagande och risktagande över huvud taget genom att man avstårfrån skafteöverenskommelsens förbud mot kvittning mellan olika förvärvskällor. Men det är inte bara detaljer i skatfeförslaget - viktigai och för sig - som myndigheter och flertalet organisationer utsatt för ennärmast förödande kritik. Det är fråga om invändningar av principiell natur. Derör skatterätts-liga grundsatser och den enskildes rättssäkerhet. Kritikenavser också kontrolltekniska spörsmål. Skattesystemet blir än mer krångligt,säger remissinstanserna, och mera svåröverskådligt än det redan är. Och deträcker sannerligen. Allvarligast är emellertid den kritik som avser effektenav skatleförslaget. Det får inte, menar man, de posifiva verkningar på arbete,produktivitet och sparande för hela den svenska ekonomin som den s. k.reformen avsåg. Kooperativa förbundets remissvar! harnattliga nöjen fått sådana följder - det är kontentan av remisskritiken. Mot den bakgrunden vore det enda rätta att se sanningen ivitögat och att nu i vår lägga fram förslag till marginalskattereform och väntamed allt det övriga till dess att det tillfredsställande klarlagts hur detsvenska skattesystemet skall kunna förbättras. Det är vi moderater självfalletberedda att medverka till men inte till att försämra det. Det är tillräckligtdåligt som det är. Gå ut och fråga folk, om ni inte tror mig! Och så, herr talman, löntagarfonderna, den andrahuvudfrågan i valrörelsen - tvångsfonder som enligt de ursprungligaintentionerna, vilka aldrig övergivits, skall ge facket "makten överföretagen". "tar vi över. . .", hette det. Ta i ställettillbaka förslaget! Det är, vad än säger, oförenligt med den öppnafria demokrati som vi lever i här i , en demokrati som för att fungeraenligt sina förutsättningar kräver en fri marknadsekonomi samt balans ochsamspel mellan olika inbördes konkurrerande krafter - producenter, konsumenteroch löntagare - som alla strävar efter att få ett bättre och rikare utbyte avsina insatser. När balansen mellan dessa olika intressen går förlorad, dåfungerar systemet inte längre. Vi får ett alltigenom politiserat samhälle.Vissa grupper ges makt och möjligheter att missbruka makten för kortsiktiga ochför landet och dess medborgare skadliga intressen. folk kommer aldrig att kunna övertygas om att enav facket ägd eller dominerad företagsamhet skulle bättre kunna lösa vårt landsekonomiska problem än ett starkt decentraliserat fritt näringsliv, ägt avtusentals och åter tusentals enskilda människor. Med alla sina brister är detdetta näringsliv och de många människor som där arbetar och verkar som harskapat välfärd. Decentralisering och beslutsfattande på många håll ären garanti för balans, en garanti mot maktkoncentration och för att oundvikligamisstag inte får allvarliga följder. Att på en hand, hos en enda grupp, förena både konsument-,producent-och löntagarintressen leder till en koncentration som är heltoförenlig med vår fria marknadsekonomi. Det syfte som löntagarfondsförslagetsupphovsmän tänkt sig kommer inte att uppnås. Den ekonomiska demokratin - dettadiffusa och svårtolkade begrepp - kommer inte att förverkligas. Det är intressant att konstatera att äldresocialdemokrater som Per Eckerberg och varnar för vad som håller påatt ske, tydligen förgäves. gjorde i en artikeli gällande att gemenskapen mellan den anställde och hans företaginte kan utvecklas genom löntagarfonder. Fondbildning för inte "löntagarennärmare det egna företagets hjärtpunkt", skrev . Det blir ingen"ekonomisk demokrati". Tvärtom, vi får "en byråkratiskt styrdlåtsasdemo-krati för löntagarna". Lyssna, , på den del av rörelsen som företrädsav människor med kunskaper och erfarenheter av hur det ekonomiska livetfungerar och hur människor är beskaffade! De vet mera om detta än vissa toppari den 2Riksdagens protokoU 1981/82:70-71 mäktigaVatikanen vid där fondsocialismen föddes. Vimoderater kommer aldrig att acceptera tvångsfonder. Marknadsekonomin är ettvillkor inte bara för vår öppna demokratis vitalitet utan också för ekonomiskvälfärd och sysselsättning. Till stöd härför kan vi åberopa historienserfarenheter. Dagens problem i vårt land och i många andra jämförbaraindustriländer har främst sina rötter i den försvagning av marknadsekonomin ochdess funktionsförmåga som följt med den tilltagande politiseringen av detekonomiska livet och med de allt starkaregruppintressen som byggts upp i takt med denna poHtiseringsprocess. Det vargenom balans mellan den politiska demokratin och frigörelseprocessen påmarknaden som vi gemensamt skapade välfärd. Så är det även i andraländer. Det var när obalans inträdde meHan dessa krafter som välfärden börjadeurholkas. Vimåste lära oss av begångna misstag. Det är förstärkt och inte försvagadmarknadsekonomi som måste vara målet för våra ansträngningar. Jag är övertygadom, herr talman, att i våra strävanden efter ett samhälle med större valfrihetför enskilda människor, med ökade möjligheter för dem att ta ansvar för sig ochde sina och därmed också för landets ekonomi, i dessa strävanden har vi deenskilda människorna med oss. Detta kommer- det är min bestämda övertygelse -det förestående valet att bekräfta. 3 ()replik: Jag åhörde med stigande häpnad anförande. Hans förstafrågor var: , finns den? , finns det? Den borgerligatvåpartiregeringen, finns den? HerrBohman lyckades kämpa sig igenom av nästan oavbrutet skällande påsocialdemokraterna, varvid han i stort sett förteg att landet har en regering.Han åberopade inte ens det gamla brevet till käre från tillgivneThorbjörn. I det utlovades ju i besparingar. Men där blevherr grundlurad, det blev inga 12 miljarder. Även den förtreten svaldehan. Istället lämnade han dessa värda personer att sitta och huka i bänkarna med sinakontraktionsproblem. Att ni står ut med en sådan behandling! Ocksåen annan sak i anförande var märklig. De två borgerliga trepartiregeringarna,har de funnits? Tydligen inte i värld. Han gav ju en dysterskildring av ekonomi, utan att för ge sken av attmoderaterna bar något ansvar. Men ni har ju haft en dominerandeställning i den borgerliga politiken, och resultatet av ert ekonomiska fögderiär ett misslyckande. Se på prisutvecklingen, där uppgången har varit 82 %under den borgerliga regeringstiden! Det är mycket värre än i andra europeiskaländer och värre än i . Det produktiva sparandet under vårregeringstid uppgick till . är det nere . har haftchansen att styra , men de har misslyckats på ett sätt som ingen regeringi kunnat visa upp en motsvarighet till, jag vågar påstå under dettasekel. Det trista faktum är att moderaternaär förbrukade som regeringsparti. anförande var ju en bekräftelsepå detta. Och när han skulle tala om vad efter dettakatastrofala misslyckande som regeringsparti skulle göra hade han ingentingannat att dra till med än en politik som har misslyckats i andra länder. Detvar ju politik och politik, som har lett tillväxande arbetslöshet och minskad tillväxt. Här stod t. ex. ochtalade om att skälet till att man skulle försämra sjukförsäkringen förarbetarna var att man då skulle få ökad vinst på kapitalet. Det var inte föratt få besparingar för statskassan, utan motiveringen var: Om ni ser till attarbetarna inte får ersättning när de blir sjuka, så ökar kapitalägarnas vinst.De behöver inte bekymra sig för sjukdom, emedan tjänstemän kunde ha sinsjuklön. Det var alltså ett oerhört gammalt klasstänkande och en gammaldagsnedlåtande syn på de människor som utför kroppsarbete i . Må gudarnabevara oss för en ny moderat regeringsperiod! Så till skatten. Jag förstår att besvikelsen lyste om herrBohman därför att remisskritiken inte var värre. Med få undantag var det baraväntade politiska synpunkter. Sedan tycker jag att vi naturligtvis också skalltitta på den administrativa kritiken, där man måhända kan hitta en mängduppslag till förenklingar. Men annars lyser besvikelsen om och herrAdelsohn på grund av att remisskritiken inte gav honom mer ammunition. Det ärpå det sättet att alltid sänker skatten i oppositionsställning,men när de kommer i regeringsställning höjer de den. Det går att sänka skattenom bara viljan finns, sade 1976, men därefter satt han i regeringenoch höjde 70 skatter. Så länge satt i regeringen höjdes en skattvar tredje vecka, och det totala skattetrycket steg . Det är likadant . lovade ju att sänkaskatten med 7 miljarder, men så satt de i regeringen , och då gickde ut och förkunnade: Det går tyvärr inte att sänka skatten. - är herrBohman i opposition igen, så nu är han i farten som skattesänkare. Om man ser på den moderata mofionen, finner man attmotionärerna vill ge sken av att skattesänkningar inte kostar någonting. Man föreslår skattesänkningar på något tjugotal miljarder - utanfinansiering -vilka alla skulle bidra till att ytterligare förvärrastatsfinanserna. Slutsatsen när man läser den moderata motionen, med denohämmade löftespolitik som där bedrivs, framför allt med löften om ökadeskattesänkningar för de redan välbeställda, blir rimligen den, att moderatasamlingspartiet tävlar med kommunisterna om att varariksdagens ekonomiskt mest ansvarslösa parti. 4GÖSTA () replik: