prot · G50952 · 1981-12-31 00:00:00 — Inte minst hänsynen till den långsiktiga planeringen avsocialtjänsten gör det nödvändigt att nu löser frågan ombeslutsförfarandet enligt LVM. Utskottet föreslår att socialministerns förslag, attsocialnämnderna skall handlägga utredningen och ansökan till länsrätten, istället ändras till att övertar det ansvaret. Utskottet har stannat för en övergångstid av . Underdenna tid skall socialnämnderna ha hand om ansvaret. Man kan ha delade meningarom behovet av en tvåårig övergångstid, men för att vinna enighet om principenatt socialnämnderna inte skall behöva syssla medtvångsfrågan har vi accepterat den lösning som föreligger och som det rådernära nog fullständig enighet om. Att den gamla nykterhetsvårdslagen nu befinner sig i densista tror jag sörjs av ytterst få men hälsas med tillfredsställelseav så många flera. Den har betecknats som en klasslag och säkerligen ocksågjort skäl för det namnet. Vid lagens tillkomst fanns varken socialtjänst ellernågon annan service från kommunerna. Det har blivit mycket bättre pådet området. Nykterhetsvårdslagen kan således avskaffas. Men behovet av skyddoch värn från samhällets sida har inte minskat, vare sig för missbrukarna ellerför deras anhöriga. Även om de yttre redskapen blir förbättrade och vi får enlag som är modern och tillgodoser de vårdbehövandes behov på ett helt annatsätt än den gamla lagen, måste man ha klart för sig att det ytterst är den vårdvi kan bereda missbrukarna som blir avgörande. Tyvärr tyder mycket på att det inte blir så mycket bättreän f. n. Socialministern har redan med sitt ställningstagande i propositionenvisat att hon inte är kapabel att stå för ett nytänkande. Hon är tydligen avekonomiska skäl inte beredd att föreslå några nya pengar till detta stora ochkrävande vårdområde. Det måste sägas ifrån: Utan större insatser blir tyvärr deambitioner som såväl socialberedningen som utskottet haft tämligenbetydelselösa. I mitt anförande har jag huvudsakligenuppehållit mig vid principiella frågor. Andra ledamöter av utskottet kommer attmera ta upp de många olika detaljer som lagen innehåller och som propositionenoch motionerna handlar om. Jag tänker inte heller bemöta . Det kommer andra företrädare för utskottet att göra. Jag villbara tillfoga följande reservation: Jag tycker att den politiska uppgörelsenäven borde omfatta . Hon är naturligtvis fri att göra som honvill -ingen bestrider detta - men hon är också medlem av moderata samlingspartietsriksdagsgrupp, vilken med sin medverkan i socialberedningen tagit ett gemensamtansvar med övriga riksdagspartier. Jag vill bara uttrycka den förhoppningen att hennesreservationer får så liten anslutning som möjligt här i kammaren. Jag yrkar bifall till de av 14 av utskottetsledamöter tillstyrkta förslagen i socialutskottets betänkande 22. 6GABRIEL (): Frågan om tvånget inom socialvården har varitett stridsämne . Det har lett fill att en stor del av debatten harkoncentrerats på den frågan - mer än vad som har varit sakligt motiverat. Nuhar vi äntligen här i ett förslag som har framlagts i stor enighet.Det grundas på en enig parlamentarisk beredning, där alla fem riksdagspartiernahar varit med. Och som ordföranden i socialutskottet just påpekade står 14 avutskottets 15 ledamöter bakom förslaget. Låt mig tillägga att den oenighet somkommer till uttryck genom reservationerna till utskottsbetänkande 22 enligt minuppfattning inte heller rör huvudlinjerna. Det vore nog alltför optimistiskt att instämma i deförhoppningar som här har uttryckts om att vi nu skulle ha nått något slagsslutpunkt. Det är redan utsagt att socialberedningen skall följa tillämpningenav lagen och naturligtvis framföra de förslag till ändringar som kan varamotiverade. Redan i beredningen pekade vi på vårdtiderna som en fråga därändringar kan behöva göras. Det finns inga objektivt riktiga skäl för den enaeller den andra vårdtiden, utan man får följa tillämpningen och se vilkaerfarenheterna blir. Det kommer också, som redan har påpekats, att genomförasytterligare utredningsarbete om förfarandet vid ansökan om vård. Låt mig ocksåtillägga att det även kommer att finnas anledning för beredningen att närmarestudera frågan om åldersgränserna för denna lags tillämpning i förhållande tilllagen om vård av unga. Jag skall, som tidigare talare har gjort, stryka undervissa huvudlinjer, innan jag går in på den del där det råder oenighet. Det förebyggande arbetet är grundläggande, och det är ettansvar för . Men naturligtvis är det inte bara ett ansvar försocialtjänsten. har minsann sitt ansvar för det förebyggande arbetetnär det gäller missbruksfrågorna. Det är också viktigt att frivillig vård är det man främstprövar. Det är när möjligheterna till frivillig vård är uttömda som man måsteha möjligheten att omhänderta en missbrukare för vård mot hans vilja. Jag villgöra nyanseringen när det gäller unga missbrukare, som alltså inte täcks av detlagförslag som vi nu behandlar, att man bör fästa större vikt vid just tidigaingripanden i de fallen. Det tror jag att vi alla är ense om. Det är därför vihar en särskild lag om vård av unga. En annan viktig princip är att en missbrukare, som tas omhand och vårdas vid en institution som drivs av landsting eller vid en enskildinstitution, skall ha en fortlöpande kontakt med . Det ärsocialtjänstens ansvar att hålla en sådan kontakt, så att man har beredskap närmissbrukaren skrivs ut. Till grund för vården skall finnas en vårdkedja.Landstinget och kommunerna inom landstingsområdet har ett gemensamt ansvar föratt göra en plan för missbrukarvården. Den bör enligt min uppfattning grundaspå en gemensam syn på hela vårdkedjan. Planeringen i detta avseende pågår sombäst ute i landet. Jag villockså stryka under att även enskilda institutioner skall spela en Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. viktigroll inom missbrukarvården. Enligt lagförslaget kan omhändertagande mot denenskildes vilja bara ske när det gäller placering på institution som drivs avkommun eller landsting. Det ligger i sakens natur att man inte vill gemöjligheter till tvångsåtgärder till enskilda institutioner. Men det påpekasockså, och det är viktigt, att som en person omfattas av lagenkan överföring ske till öppnare vårdformer, och då kanockså enskilda institutioner komma i fråga. Eftersom Hasselakollektivet och andra som arbetar enligtsamma metod ofta nämns med uppskattning i diskussioner om missbrukarvården,vilket görs med rätta, vill jag betona att det där i regel gäller ungdomar sominte tas om hand enligt denna lag. Enskilda institutioner kan naturligtvisockså komma i fråga för olika typer av vårdkontrakt, om man beslutar sig föratt gå vidare på den vägen. Jag nämnde att detta förslag grundas på ett förslag frånen enig parlamentarisk beredning. Det har också åberopats tidigare här idiskussionen. När vi i fattade beslut omsocialtjänstlagen, konstaterade vi också att ikraftträdandet av olika skälmåste skjutas upp i förhållande till regeringsförslaget, dvs. till den 1januari 1982. Vi föreslog då i socialutskottet i enighet att man skulleutnyttja tiden till dess till att söka nå en bredare förankring för ett förslagom vård utan samtycke. Det betydde inte, som sade tidigare idebatten, att utskottet och förkastade propositionens förslag.Eftersom jag var inblandad är jag angelägen om att denna felaktighet rättastill. Vi sade från utskottets sida att vi inte tog stäUning i sak tillpropositionens förslag. Även var med om det uttalandet. Tilldetta kan läggas att under behandlingens gång hade utskottets majoritetpreliminärt även tagit stäHning för förslaget. När detta är sagt vill jag gärnamedge att det förslag som vi nu behandlar ser väsentligt annorlunda ut än detförslag som fanns i socialtjänstpropositionen. Men rätt skall vara rätt. Det har fordrats en vilja till samförstånd för att nå såhär långt. Det har fordrats att man från alla håll har varit beredd att gå uppur skyttegravarna. Jag vet inte om det var någon mer än jag som trodde att viskulle kunna nå enighet, när socialberedningen började sitt arbete, men detvisade sig att det faktiskt var möjligt. Min uppfattning är att beredningens förslag är ett braförslag också i sak. Därför hade jag inte behov av att göra några markeringar iform av särskilda yttranden eller liknande, vilket andra gjorde. Jag har inteheller haft behov av att göra det i utskottsbetänkandet. Jag tycker att det kan vara på sin plats att här uttalaett särskilt erkännande åt de två ledamöter av beredningen som inte ärriksdagsledamöter, nämligen ordföranden och . 1utredningen representerade inte bara vpk, vilket han formelltgör, utan han utgjorde också kontakten med den stora gruppering avsocialarbetare som har samlats under rubriken inom socialvård ochsjukvård. Jag anser att det var mycket värdefullt att vi fick den breda enighetenoch vill gärna betyga att stor öppenhet och vilja till omprövning för att nåkonstruktiva lösningar fanns i beredningen.Det var en glädje att vara med där. Det såg ett slag ut som om enigheten skulle gå förlorad,men det är bra att den nu i huvudsak har återställts genom utskottets arbete.Utskottets förslag bygger på socialberedningens betänkande, men utskottetföreslår en väl tilltagen övergångstid under vilken man skall arbeta enligtpropositionens förslag, dvs. socialnämnden skall göra ansökan omomhändertagande för vård utan samtycke. Liksom socialministern gjorde vill jagbetona att motsättningen mellan propositionens förslag och utskottets inte böröverdrivas. I propositionen talade man om att lösningen med socialnämnden somansökare skulle ses som en övergångslösning, och det är vad utskottet har tagitfasta på. Personligen anser jag att det finns goda sakliga skäl för lösningenatt skall ansöka om tvångsomhändertagande. Man skall naturligtvis inte överdriva den ideologiskafrågan om synen på - det har rätt i. Kommunensyttersta ansvar för att var och en får det stöd och den hjälp som den behöverslås fast i socialtjänstlagen. Därmed har skyldighet att ta detinifiativet, att man fäster uppmärksamhet på situafionen, om mananser att en missbrukare behöver vård och inte är beredd att underkasta sig denvården frivilHgt. Det är dock en skillnad, om man gör socialnämnden till enmotpart mot den enskilde i länsrätten. Jag tycker att ochandra borde kunna erkänna att detta innebär en viss skillnad och att denskillnaden kan ha ett värde. Jag tror också att det ligger ett värde i att manredan när det gäller ansökan får en mera enhetlig prövning av alla fall inomett län, som man har om har ansvaret. Den fid som ges bör användas till att undersöka om mankan knyta en funktion som allmänt ombud för sociala mål till ,såsom görs i andra fall. Det bör ge möjlighet att ordna förhållandena inom densociala enheten på ett bra sätt, så att inga medarbetare där behöver åta sigflera roller som är svåra att förena. sociala enhet skall juockså vara expertorgan åt länsrätten. Till dessa sakliga skäl vill jag gärna lägga att denpolitiska enigheten har ett värde. Jag tycker inte att frågan om vem som skallansöka om vård har den stora vikt som den har tillmätts i debatten. Men har manträffat en politisk överenskommelse, måste man också ta hänsyn till hur andravärderar de element som ingår i uppgörelsen. Sammanfattningsvis anser jag alltså att den föreslagnalösningen är sakHgt motiverad och att det dessutom har ett värde att denpolifiska enighet som kunde nås i beredningen också kan vidmakthållas här iriksdagen. Jag vill utöver detta säga några ord om en detalj somBlenda Littmarck tog upp, och det var att förfarandet skulle kunna blikrångligt, eftersom man skulle behöva avvakta beslut av socialnämnden. Men detär inte avsikten. Det fordras inte något beslut av skall kunna ta upp frågan om en ansökan om omhändertagande förvård utan samtycke. Det räcker med att man inom ordnar det så,att man på tjänstemannaplanet tar en kontakt under hand, liksom f. ö. vem somhelst har möjlighet att fästa uppmärksamhet på situationen. 8Riksdagens protokoll 1981/82:51-52 Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m: Lag om vård av missbrukare i vissa-fall, m. m. I en annan reservation tar upp frågan omskyddet för tredje man. Där föreslås av beredningen och i propositionen, liksomav utskottet, att det skall begränsas till de fall när någon kan komma attallvarligt skada sig själv eller någon närstående. I den mån en missbrukareutgör ett hot mot sin omgivning, så är det i första hand närstående som utsättsför hotet. I huvuddelen av de fall där man inte kan tillämpa den första delenav 3 §, alltså den som handlar om att missbrukaren utsätter sin egen fysiskaeller psykiska hälsa för fara, är det fråga om ett hot mot närstående. Attnågon skulle utgöra ett hot mot annan och inte mot närstående torde inte varasärskilt vanligt. Men i de fallen är det just av rättsäkerhetsskäl motiveratatt man inte utvidgar möjligheterna att tvångsvis omhänderta människor iförebyggande syfte. Det är detta det handlar om. Det handlar om atttvångsomhänderta människor därför att man tror att de kommer att begå våld motandra. Av rättssäkerhetsskäl bör man inte göra sådanabestämmelser för vida, och därför ser jag detta förslag som väl underbyggt.Självfallet måste det vara socialberedningens rätt att även i det fallet följautvecklingen för att se om en ändring kan vara motiverad. Men som det har sagtsi förarbetena är det den motsatta ändringen som är aktuell, nämligenatt man när det gäller hot och våld mot andra skall försöka få en enhetligreglering som inte så mycket tar fasta på orsaken utan mer på handlingarna. Detfinns ju även andra fall av t. ex. kvinnomisshandel och barnmisshandel änsådana som har med missbruk att göra, och där det finns behov av ökademöjligheter att ingripa. Jag vill instämma i det som många har sagt,nämligen att nu bör uppmärksamheten mer än fidigare koncentreras på hur viskall förebygga missbruk och hur vård av missbrukare skall bedrivas. Frågan omtvång eller infe tvång bör vi genom dagens beslut, i varje fall för de närmasteåren, kunna behandla i något lugnare atmosfär. Jag ber att få yrka bifall tillutskottets hemställan på alla punkter. 7 () replik: Bara helt kort om detta med närstående eller annan. Jag sade i mitt anförande att tecken på våldshandlingar ärett symtom på ett behov av vård som måste föranleda ett ingripande. Jag sägerdär att rättssäkerhetssynpunkten och vårdaspekten sammanfaller. På det sättetkan skyddet utsträckas även till tredje man men egentligen tjäna missbrukarensintressen i högre grad. Trots vad som sägs här tror jag attom det är farligt för närstående så är det också farligt för annan, och dåfinns det grund för ingripande. I lagen borde därför ha inskrivits ett skyddför tredje man. Jag utvecklade detta ganska utförligt i mitt anförande ochbehöver därför inte upprepa det. 8GABRIEL () replik: Jag vill bara erinra om huvudgrunden,nämligen att man får besluta om vård i fall den enskilde till följd av missbrukutsätter sin fysiska ellerpsykiska hälsa för allvarlig fara. I de fall där missbrukaren harvåldstendenser torde det vanliga vara att den intagningsgrunden också ärtillämplig. Men för att vara på den säkra sidan föreslår vi alltså en särskildintagningsgrund med skydd för närstående. De som inte faller under någonavdessa två intagningsgrunder torde inte vara så många, men det får som sagterfarenheten visa. Jag skulle vilja göra några kommentarer tillde inlägg som har förevarit sedan jag hade ordet själv. Jag skall börja meddet replikskifte som utspunnit sig mellan och . Vi är säkert alldeles eniga om vad'vi vill uppnå. Vi villskydda och hjälpa missbrukaren och skydda också närstående och andra människor.Men lagstiftningen är inriktad på rehabilitering och vård av missbrukaren ochpå att man skall kunna vårda honom eller henne mot hans eller hennes samtycke.Jag har utvecklat detta i propositionen, och det har citerats fidigare, också iutskottsbetänkandet. Självfallet skall vi följa den här nya lagsfiftningenifrån men i första hand genom socialberedningen, för attlagens utövande skall få bästa möjliga effekt beträffande vad vi villåstadkomma. Skulle det visa sig att vi behöver ändra lagen är vi självfalletberedda att göra det. Intentionerna är som sagt desamma. Jag vill instämma i vad som har sagts om att detförebyggande arbetet är oerhört vikfigt. Det kommer vi att få möjlighet attdiskutera vid andra tillfällen. I övrigt måste vi ständigt följa behandlingsarbetet och utveckladet. Man kan nog säga att missbrukarvården och behandlingsarbetet under en långföljd av år inte utvecklats som det borde ha gjort, mycket till följd av dendebatt som utspann sig om hur man skulle gå till väga och som så småningomresulterade i den stora enighet som vi trots allt kan uppleva här . Beträffande det senare skedet av arbetet motnarkotikamissbruket fattade beslut om ett åtgärdsprogram. Dåställdes också nya medel till förfogande för arbetet att komma till rätta mednarkotikamissbruket och för utbyggnad av behandlingshem. Några siffror kan visapå utvecklingen. fanns det 180 statsbidragsberättigadebehandlingshemsplatser. hade de ökat till 352. Och det härbudgetåret finns det medel för anordnande av 40 nya platser och, dess värre,vill jag säga, medel för ytterligare 48 platser som inte tagits i anspråk. Detfinns alltså resurser på den statliga sidan för kommunerna att ta i anspråk föratt vi skall kunna gå vidare med det här arbetet och få en ordentlig utbyggnad. Detta betyder att vi kommer att ha ungefär 440statsbidragsbe-rätfigade behandlingshemsplatser. Och av dem är det 264 somdrivs av kommun eller landstingskommun. LVM:s ikraftträdande innebär att insfitufioner som är inriktadepå vård av vuxna narkotikamissbrukare kan tas i anspråk också för värd utansamtycke Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Lagom vård av missbrukare i vissa fall, m. m. från den som skall vårdas,vilket naturligtvis betyder att en del hem måste förändra sin verksamhet. Manfår alltså ytterligare ett behandlingsinstrument. Tvångsvårdär dock inte något nytt inom narkomanvården. Flertalet behandlingsenheter harerfarenhet av behandling av missbrukare som omhändertagits enligtbarnavårdslagen eller enligt 34 § kriminalvårdslagen. Det är viktigt attunderstryka detta, eftersom det i debatten ofta kan komma att framstå som omtvångsvården är något alldeles unikt för kommunerna att ta itu med. Socialstyrelsenhar förberett lagens ikraftträdande genom överläggningar med kommun- ochlandstingsförbunden samt med företrädare för de tre storstadskommunerna. Det ärviktigt att slå fast att det pågår ett förberedelsearbete för att man skallkunna ta itu med frågorna . Detfinns många som, med all rätt, har högt ställda förväntningar på att den härlagen skall hjälpa till att lösa problemen. sade att jag varför optimistisk i mina uttalanden. Men vi måste vara optimistiska när vi harkunnat samla oss kring de här frågorna med så relativt stor enighet som här ärfallet. Jag tror aldrig att vi kan lösa narkotikaproblemen och andradrogproblem i samhället om vi inte ser framtiden an med en viss optimism. Självklartkommer en ny lagstiftning att innebära påfrestningar, oavsett vilken fid manhar för förberedelser, eftersom den innebär att man delvis skall använda nyainstrument. Det återstår innan själva huvudmannaskapsförändringenkommer att äga rum. Då får vi den vårdkedja som betyder att också den slutligarehabiliteringen kornmer bättre in i bilden än den har gjort tidigare. Närdet gäller frågan om vilka resurser regeringen är beredd att ställa fillförfogande för detta arbete, vill jag säga att jag kommer att lägga fram ettförslag till om ett samlat åtgärdsprogram beträffandealkohol- och narkotikamissbruk. I den propositionen kommer även frågan om attutveckla behandlingsinnehållet vid de institutioner som skall vårda missbrukareenligt LVM att tas upp. Förslag kommer också att läggas fram om hur statenskall initiera utbildnings- och försöksverksamheten för att personalen vid deberörda behandlingshemmen skall få bättre kunskaper om sitt motivationsskapandearbete då det gäller att få den missbrukande att gå över i frivilligavårdformer. Jagville gärna ge den här bakgrunden fill den vidare debatten och som enutveckling av det som fidigare sagts. Beträffandemitt förslag i proposifionen att något avvika från socialberedningens förslagrörande vem som skall initiera vården , kallade GöranKarlsson det för ett historiskt misstag. Jag måste säga att om de historiskamisstagen inte vore av större omfattning, skulle historien se ganska ljus ut,vilket den dess värre inte gör. Jag kunde redan i mitt inledningsanförandekonstatera att skillnaderna trots allt är väldigt små. Jag har i övrigt ihuvudsak respekterat socialberedningens förslag. Jag vill inte förringa GöranKarlssons syn på vad som är historiska misstag. naturligtvissjälv avgöra vad som är det ena eller det andra. Mitt förslag i propositionenär en övergångslösning. Ni har lagt fast lagen redan från början. Bådaförslagen innebär en liten avvikelse från vad socialberedningen var enig om. Jag vill också påstå att i det sena skede som lagen kommeratt antas är resursfrågan en mycket viktig del för . Med dennautformning får vi fid på oss att fundera över vilka resurser länsstyrelsernabehöver för detta arbete, vi hinner se omfattningen av det och därefter anpassade ekonomiska insatserna. Jag uppfattar det som att våra åsikter i den delen ärganska väl överensstämmande. Jag tycker att vi med tillförsikt kan se tiden an när detgäller att finna en gemensam bas att hjälpa och stödja de missbrukare som harmycket grava problem. Men i övrigt måste vi se med stort allvar på dendrogpolifiska situafionen och ständigt försöka finna nya former i kampen mot dekrafter som vill försätta många av våra medmänniskor i de förtvivladesituationer som ett uttalat missbruk ger upphov fill. Den kampen fordrar helatiden nya initiafiv, nya idéer och ett ständigt utvecklingsarbete. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. 10INGA (vpk) replik: Det var när lät påskina att 440statsbidragsberättigade behandlingsplatser var något storstilat som jagbegärde ordet. Det är ju faktiskt så att bristen på behandlingshem ochbehandlingsplatser är skriande stor. Jag nämnde siffrorna 300 000 missbrukareav alkohol och 20 000 narkomaner i vårt land. Mot bakgrund av att kommunernaunder har försummat att bygga ut behandlingshemmen är de 440 platsersom talar om väldigt litet. Den biten måste byggas ut, och det ärmycket bråttom. Det finns, som jag ser det, fyra viktiga punkter när det gälleratt börja komma framåt i den här svåra frågan. Man måste satsapå fler behandlingshem. Man måste gemer resurser till kommunernas direkta, konkreta fältarbete. Kommunerna måste fåhjälp med detta, om de skall kunna ta sitt ansvar för socialtjänstensgenomförande. Man måste sättain ett massivt stöd till folkrörelserna, föreningslivet, fackföreningarna ochskolan för att de skall kunna arbeta med det förebyggande och uppföljandearbetet, det s. k. skyddsnätet, som jag talade om i mitt huvudanförande. Det behövsrehabiliteringsinsatser på många olika nivåer. Väldigt mycket återstår när det gäller att konkretisera endrogpolifik som kan hjälpa människor i en mycket svår situafion och ocksåförebygga ett missbruk. Men i grunden måste man lägga, och det menar jag ärväldigt viktigt, en aktiv och framåtsyftande arbetsmarknads- ochbostadspolifik. Det är två väldigt viktiga hörnpelare i hela diskussionen ommissbruk, vare sig man talar om alkohol- eller narkotikamissbruk. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. 11GÖRAN () replik: Jo, det var ett historiskt misstag, KarinSöder. En enhällig socialberedning hade föreslagit att skulleinitiera ansökningsförfarandet hos länsrätten. Sedan gick ifråndetta.