prot · G5097 · 1981-12-31 00:00:00 — Tvärtom är det inte minst från fördelningspolitiska utgångspunkternödvändigt med en stram budgetpolitik, som dämpar den offentligautgiftstillväxten till vad som är samhällsekonomiskt försvarbart på längresikt. Anf.43 (vpk) replik: Budgetministern berömde sig av att ha pressat tillbaka den offentligasektorns ökningstakt. Den skall pressas tillbaka ytterligare och bli heltobetydlig, säger han. Men budgetministern talar tyst om vilka som drabbas avdenna pohtik. Det är nämhgen de svagaste grupperna i samhället, de som har detstörsta behovet av den kollektiva omsorgen. Barnomsorg, skola, socialtjänst,sjukvård och äldreomsorg har redan fått vidkännas prutningar, och värre skalldet tydligen bli. Hur går det då med de stolta förklaringarna från regeringenatt man skall slå vakt om grundtryggheten på det socialpolitiska området? Detsom budgetministern framställer som siffermässigt eftersträvansvärda mål är isjälva verket hårda attacker mot de svagaste i samhället - det kan man intekomma ifrån. Budgetministern säger också att förslaget ommomssänkningen kommit till för att den inhemska konsumtionen inte skall minskaför mycket. Det visar sig också att det är just inom dagligvaruhandeln somkonsumtionen minskat. Där har 9 000 anställda mistsina jobb. Men en momssänkning som gäller hela varusortimentet hjälper inte demsom har litet pengar i hushållskassan. För dem vore vpk:s förslag bättre. Dåstyr man hela momssänkningen till just de områden som de lågavlönade och deekonomiskt svaga är beroende av: maten och hyran. Dit skulle man styra depengar man säger sig ha för att sänka momsen. Det skulle vara ett bättrealternativ än det som budgetministern lagt fram, inte bara för pensionärernautan även för barnfamiljerna och de ensamstående, som nämnde. 44 Ekonomi- och budgetministernROLF : Herr talman! Avslutningen på mitt huvudanförande här visaratt vi eftersträvar en social profil på vårt besparingsarbete. Jag vet inte omfru hävdar att vi inte skall göra något åt utgiftssidan - det lätsom om den offentliga sektorn enligt vpk:s uppfattning kan få fortsätta hurlångt som helst. Jag vill än en gång erinra om att den offentliga sektorn i dagtar två tredjedelar av vår bruttonationalprodukt. Det ligger deflesta andra länder med marknadshushållning inte ens i närheten av. Jag har inte tagit uttrycket i min mun att den offentligasektorn skulle pressas tillbaka och bli helt obetydlig. Det har jag aldrighävdat. Jag menar att den offenfliga sektorn spelar en avgörande roll förmänniskors välfärd. Men en svår obalans i vår ekonomi, ett budgetunderskott avstorleksordningen 75 miljarder - det blir något högre med de åtgärder vi nuhar vidtagit för att få fart på ekonomin - är ett mycket allvarligt hot motvälfärden för de svagaste grupperna i vårt samhälle. Därför är det en angelägenuppgift för oss politiker att se till att vi kommer ur den situationen. Ett fortsatt underskott av den här storleksordningen ärbl. a. inflationsdrivande. Det är ett av de onda ting som drabbar människor ismå omständigheter. Inflationen ger en förmögenhetsomfördelning som är svår attparera. Det krävs - det vill jag gärna ställa upp på - aktiva insatser för attåterställa rättvisan. Jag nämner detta som ett exempel på att en huvuduppgiftför att hjälpa de svagaste grupperna, som här talar för, äratt åstadkomma balans i ekonomin. På den punkten har jag inte hört något försUgfrån hur hon vill lösa uppgiften, om vi inte skall delsangripa inkomstsidan som regeringen nu gör genom att stärka konkurrenskraftenför svensk industri så att vi kan få fler order, en tillväxt i ekonomin ochtrygga jobb, dels se till att vi får ned utgifterna, så att automatiken i denstatliga budgeten - och för den delen också i landstingens och kommunernasbudgetar- inte kommer att växa som de har gjort . Detta är etthuvudproblem som inte skall springa förbi. Hur är det då med de konkreta punkter som upp? Jag sade att för de handikappade har vi, om man lägger ihop allting,gjort en uppräkning från 6 miljarder till 14 miljarder . Hurkan man då påstå att vi har bortsett från denna grupp som är viktig att skyddai en tillbakagående ekonomi, där tillväxten inte är vad den var under tidigaredecennier i ? Jag nämnde hur vi med högkostnadsskydd har försökt hjälpajust de människor som har speciella problem med sin ohälsa. På punkt efterpunkt har vi skyddat just de grupper som talar för, och vikommer naturligtvis att fortsätta att göra det. Men det går inte att låtautgiftssidan växa på 1970-talsmanér, när inkomstökningarna mer eller mindre harupphört. 45KARIN (vpk) replik: Statsministern nöjde sig med att säga att detvar de bäst ställda pensionärerna som skulle vara med och dra sitt strå tillstacken när det gällde ekonomin. Men i kan vi läsa attenbart de ändrade bostadstilläggen innebär en ökning av pensionärernas utgiftermed . säger man i att ekonomin förpensionärerna försämras med . Men den försämringen får de ju enbartgenom de ändrade bostadstilläggen. Det är bara . kvar på tusenlappen föralla andra försämringar. Sedan har vi alla höjda avgifter på sjuk-och hälsovård, tandvård, hemtjänst etc. som drabbar just de sämst ställda.Detta kan man väl inte bestrida? Sedanfrågar om inte vi inom vpk är beredda att spara inom den offentligasektorn. Det är både vpk och de anställda inom den offentliga sektorn och derasorganisationer beredda att göra. De är inte emot sparandet. De ställer sigbakom kraven pä en effektivisering och rationalisering inom den offentligasektorn. Men man kan inte använda samma metoder som inom den privata industrinför att mäta effektiviteten. Med industrins mått mätt skulle det varaeffektivare ju fler elever man har i en klass. Fungerar det så inom skolan?Snarare är det väl tvärtom. Detsamma gäller sjukvården. Fakta visar att med enökad grundbemanning inom personalbudgetens ramar kan man genom att minska personalomsättningenockså minska de totala personalkostnaderna. Det kostar attanställa varje ny person. Om man kunde minska personalomsättningen med hälften,skulle det för innebära en besparing på upp emot 100 milj.kr. Det är missriktad sparsamhet när man lägger på ökade bördor genom denavgiftspolitik som man bedriver, när man för en dålig personalpolitik som ökarutslagningen och nedslitningen av de anställda och när man ställer ökade kravpå sjuk- och hälsovård, som inte räcker till. Detär inte den offentliga sektorn som är för stor, det är industrisektorn som ärför liten. Och det beror till stor del på att tillverkningen har flyttatsutomlands. Frågan är väl om det finns några helsvenska kapitalvaror att köpa . 46 Ekonomi- ochbudgetministern : säger att vi har åsidosatt pensionärernas intressenoch åberopade ett uttalande av statsministern. Men vad han sade, och vad jaggärna upprepar, är att för just den grupp av pensionärer som har det sämst,alltså de utan ATP - det är väl dem som syftar på, för annarsvet jag inte vilken grupp det skulle kunna vara - har vi successivt ökatpensionstillskottet. Vi har gjort det år , och vi säger nu återigen attvi räknar upp pensionstillskottet. Omvi skall vara ärliga, , finns det ingen grupp i det svenskasamhället som har fått så god realförbättring som justpensionärerna. Det är de väl unnade, men om vi har tvingats till en sämreutveckling- andra länders näringsliv har varit framgångsrikare, vi har tappatmarknadsandelar och vi har inte samma tillväxt i ekonomin som vi hade tidigare- är det väl rimligt att hela svenska folket försöker hjälpa till att bära denbörda som vi har fått, inte minst på grund av de två oljechockerna. Dåhar vi sett på hur olika hushållstyper har det i förhållande till vad somvar fallet , för att göra en jämförelse. Då får man dekonsekvenser som jag redovisade i mitt huvudanförande. Mänga grupper avpenionärer har det klart bättre än exempelvis en tvåbarnsfamilj. Då har vi sagtoss att det är väl rimligt att också göra en viss uppbromsning av det indexskyddsom är inbyggt för pensionärerna, så att det blir en lika fördelning av debördor som vi har att bära här i samhället. Detär att eftersträva en större rättvisa. Men för de pensionärer som har detsvårast har vi successivt byggt på pensionstillskottet, och vi gör det än engång . Vi kommer att ställa resurser till förfogande för att det skallvara möjligt. Nusäger att vpk är för att det sparas. Hur skulle det då gåtill? Jo, man skulle effektivisera och rationalisera men inte på industrinssätt. Jag undrar vem som skulle vara emot att vi får en så effektiv och braorganisation på den offentliga sektorn som möjligt. Det är en självklarhetKarin uttalar, och den är ganska ointressant. Detblir intressant först om kan tala om konkret vad vpk vill göraför att hålla tillbaka utgiftssidan i våra budgetar. Det har hon inte gjort,och då är inlägget helt meningslöst. Skalldet säger möjligen tolkas så, att en bättre personalpolitik ärden utväg hon vill anvisa? Men det är ju så, att hon eftersträvar enmer expansiv offentlig sektor för att ge bättre resurser för personalpolitiken.Jag är medveten om att man i vissa avseenden kan nå bättre effektivitet genomutvidgning. Självfallet är det så, men det är oklart i vilken mån det KarinNordlander här pekade på var en besparing på det personalpolitiska området. KarinNordlander sade slutligen att vi har en för liten industrisektor. Ja, det harockså jag sagt, och det gäller nu att få en ny karaktär iförhållande , att se till att industrisektorn och inte denoffentliga sektorn blir expansiv. Dåmåste vara med på att ställa upp för en resursöverflyttningtill den industriella sektorn. Det har hon inte heller några idéer om. Men detseptemberpaket som regeringen har presenterat innehåller en rad åtgärder föratt klara den anpassning som är nödvändig för att få en tillväxt i ekonomin -hur man skall få arbetsmarknaden att fungera bättre, hur resurser skall kunnaföras över till industrin, för att nämna ett par huvudfaktorer. Låtmig säga allra sist, herr talman, när angriper momssänkningen,att en av konsekvenserna av motståndet mot sänkt moms blir att vi fårett genombrott när det gäller löneklausulen. Det leder till högre kostnader,och vi får ett växande budgetunderskott. Vi får en ökande inflation, och detmotverkar just de syften som påstår sig tala för. Andrevice talmannen anmälde att anhållit att till protokollet fåantecknat att hon inte ägde rätt till ytterligare replik. 47 (vpk): Krisen iSverige är en ekonomisk kris. Men krisens funktion är pohtisk. Den härskandeklassen i är företrädarna för det stora kapitalet. Krisenhar gett denna härskande klass dess största chans . Den kan nu pressatillbaka löntagarklassen ekonomiskt och socialt. Menhur har den härskande klassen kunnat ha en sådan framgång? De borgerligaregeringarna har givetvis hjälpt till. Men det har inte alls varit avgörande. Detviktigaste redskapet i en stor politisk strid är ideologin. Behärskar mankanalerna till tänkandet, behärskar man sinnena och idéerna - då har man vunnithalva slaget. Då kan man beröva motståndet själva dess ryggrad. Ochdet är vad som har hänt i . Det är egenthgen en mycket märkhg förändringi den politiska diskussionen som skett på bara . Förrhette det: Staten har ett ansvar för full sysselsättning. Staten skall hållaköpkraften uppe när det är kris. Nulåter det tvärtom: Lönekostnaderna måste ner, reallönerna måste sänkas. Detmåste bli större vinster. Det måste bli mer plats för privata pengar. Denoffentliga sektorn måste beskäras, för den hindrar företagen, säger man.Exporten är det som skall rädda ekonomin. Dettaär de idéer som med hjälp av en etikett brukar benämnas monetarism. Jaganvänder ordet som beteckning för en tendens snarare än som beteckning för ettbestämt, slutet system av utpräglade idéer. Dehär idéerna är egentligen inte ekonomiska, och framför allt har de ingentingmed vetenskap att göra. De är politiska slagträn. De har formulerats enbartutifrån politiska behov. De är medel i den ideologiska krigföringen. Exportenräddar inget land ur krisen. Exportberoende och importberoende hänger ihop.Alla kan rimligtvis inte öka på allas bekostnad. Hävdarsig i internationell handel gör man på grundval av helt andra ting änlönekostnaderna. Detta är väl känt. Denoffentliga sektorn hindrar inga privatföretag. Dålig investeringsvilja beror påintresse för spekulation eller på att privatkapitalet håller på att omgrupperasig internationellt. Mendet passar naturligtvis att föra fram en sådan här ideologi. Den gervetenskapligt sken åt ett krasst överklassintresse. Den är ju vapen i ett krig. Attde borgerliga går fram med denna monetaristiskt betonade propaganda är jubegripligt. 1976 kritiserade mittpartierna socialdemokraterna för att dessastimulerat för litet under den senaste konjunkturnedgången. kritiserarmittpartierna socialdemokraterna för att de stimulerade för mycket.Vindflöjlarna svänger när det börjar blåsa från Blasiehol-men. Märkligare är dock ledandesocialdemokraters tydliga omsvängning. Vihar, som sagt, ett ideologiskt krig. Det formligen vräks propaganda överskolelever, fackföreningsfolk, hemmakvinnor- över alla regnar den nyaideologin, den som skall bryta deras motstånd. Vadgör då ledningarna i socialdemokratin och LO? Deras ekonomer och poUtiker? Söker de skapa en motbild?Söker de ge människorna en ideologi som stärkerdem i deras försvar? Söker de hålla fram arbetarrörelsens klassiska idéer? Degör inte det. De har också på sitt sätt blivit monetarister - litetförsiktigare för all del, men tydligt nog. Degår i sak med på påståendena om lönekostnaderna, om inte annat så genom atttiga. De sprider samma skräckpropaganda kring underskottet inom den offentligasektorn. De har samma tro på exporten som den stora räddningen. När denoffentliga sektorns folk på vill försvara sitt yrkesområde - dåfår de mothugg av , LO-representant på samma kongress. Det ärinte bra med den typen av oenighet. Näringslivetoch SAP är de som kan regera landet, står det i det socialdemokratiska partietstidningar. Teknologins utveckling är en fråga som skall lösas i slutna rum,säger ledande talesmän. Företagen skall ha högre lönsamhet, sägs det. Somlök på laxen ger sig socialdemokratins ledning in i förhandlingar medmittpartierna om att sänka marginalskatterna. Man riktigt hör där uppe i sin himmel. Mendet finns en skiljepunkt, och det är löntagarfonderna. Står de borgerliga förmonetarism, så står socialdemokratins ledning för monetarism pluslöntagarfonder. Nuär naturligtvis löntagarfondsidén en rikfig och ur många synpunkter fmktbarochframför allt intressant idé. Men när man ser på skissen till SAP:s fondförslag,då undrar man om en bofink får lov att se ut hur som helst. Pengarnaskall komma från de arbetandes löner. Vinsterna skall bara beröras om de når enmycket hög nivå, något som man som bekant kan undvika med renabokföringsdispositioner. Fondernaskall stå till förfogande för privatföretagen. Någon självständig politik skallinte kunna föras från de arbetandes sida. Deregionala fondernas styrelser skall utses av regeringen. Löntagarna skallbetala, men de får inte själva välja styrelse. Styrelsen skall utses av enregering, som i sämsta fall kan vara borgerlig. Fonderna skall inte varastyrande, inte ingripa i marknadens sätt att fungera, försäkrar man. Vadär det då egentligen annat än ett slags tvångssparande från löntagare som skallunderlätta storföretagens kapitalexport och spekulation? Vad väsnas ThorbjörnFälldin efter? Detta är ju en önskelösning för en kapitalistklass, som intesjälv är intresserad av att investera. Detta måste vara något som de storafinansgrupperna har intresse av. Att de nu skriker om socialism är naturligtvisbara taktik - de vill ha ännu större eftergifter. Jagnämner dessa saker för att visa att den väg som socialdemokratins ledning nu ärinne på inte är något stöd i kampen mot kapitalet. Den skapar ingenmotideologi, ingen motkraft mot SAF-propagandan. Arbetarrörelsenkan inte låna sina program från borgerliga ekonomer eller från dem som predikarförsoning mellan arbete och kapital. Arbetarrörelsen måste utgå från denverklighet ur vilken den själv har stigit. Den måste förklara krisen utifråndenna verklighet. Krisen är inneboende i detkapitalistiska systemet. Det finns en oförsonhg motsättning mellan lönarbete och kapital. Kapitalet villväxa, öka sin produktivkraft, öka vinstmassan. Men det vill och kan samtidigthålla tillbaka lönarbetet. Därmed skapas en klyfta mellan kapitalets tillväxtoch köpkraftens tillväxt. Det blir från tid till annan en överproduktion avkapital. En del av kapitalet måste då slås ut. Det är just "det som ärkrisens kärnpunkt. Därför finns ingen krisfri kapitalism. För att undvika fall i profiterna omgrupperar sigkapitalet i vissa skeden internationellt. I vissa länder uppstår då bristandeinvesteringsvilja. Spekulationen tar i stället fart. Kapitalismen har också blivit multinationell. Konkurrensenär inskränkt eller upphävd. Storkapitalet kan styra sina priser, sätta högapriser och i stället slå ut kapital, lägga ner verksamheter osv.Monopolprissättningen och spekulationen är de verkliga drivkrafterna bakominflationen, den inflation som uppträder med nedgången ocharbetslösheten. Vad är slutsatserna av detta? Jo, arbetarrörelsen kan inteföra en effektiv krispolitik om den inte griper in i dessa processer. Att sittai regeringen och bara stimulera ekonomin eller skära ned på de offentligautgifterna leder ingenstans. Kontroll över kapitalrörelserna, möjlighet attstyra resurser till skapande ändamål, är oundgängligen nödvändigt med denkapitalism som finns nu och som ju är en annan än 1930-talets. Därför måste de stora privatbankerna nationaliseras. En nyindustrialisering, en förändrad och bättre sammansättning av produktionen kaninte genomföras utan detta. Det är också en illusion att tro att man kan mötaspekulation, inflation och multijättarnas manövrer utan att ha en offentligkontroll över hela bankväsendet. handlar inte kampen mot krisen om samma enkla sakersom . Det går inte att bara vilja öka produktionen och öka antaletarbeten. Det går inte att göra med gamla metoder. Kapitalismen kan intestimuleras till det som den egentligen själv inte vill. Kampen mot krisen är en kamp mot multijättarnasplaner, mot den stora omgrupperingen av kapital i världen. Det är också en kampom makten över teknologin. När kapitalet flyr eller när kapitalet vill spekulera - dåmåste den nya industrin i huvudsak skapas i samhällelig regi. När själva det industriella systemet visarupplösningstendenser, då är det tid för en industrialisering av ny typ. Maktenöver teknologin är då central. Vi vet att teknologin inte är neutral. Vissteknologi leder till rovdrift. Annan teknologi bevarar resurser. Viss teknologiförstör arbetaren, annan teknologi hjälper honom. Viss teknologi förvandlararbetets män och kvinnor till maktlösa bihang i arbetsprocessen. Annanteknologi kan fördjupa yrkesarbetets betydelse och innehåll, liksom produktensnytta och utformning. President har därför alldeles rätt,när han vill nationalisera de verksamheter som utgör industrialiseringens nyaspjutspetsar - de som leder utvecklingen, de som avgör teknologin. Ochförstatliganden av det slaget kan med fördel stödjas och balanseras av ettlöntagarfondssystem. Men då skall det vara fonder som är självständiga frånprivatkapitalet, fonder somverkligen omfördelar kapital till de arbetandes förmån och fonder styrda genomdemokratiska val från löntagarna själva. Jag har tagit upp dessa frågor i mitt anförande inte för att skapanågon front mot socialdemokraterna. Vpk ser alltid helst att den gemensammafronten mot de borgerliga görs så stark som möjligt. Men den socialdemokratiskaledningens idéutveckling oroar, sett och i framtidsperspektiv. Den stårinte i linje med löntagarnas objektiva intresse. En arbetarrörelse som skallkunna hävda sin egenart måste ha dels en verklig vilja till makt, dels en egenidé. Det är ju något annat än att förvalta ett samhälle på den härskandeklassens villkor. är inte arbetarrörelsen samlad kring en egen ideologi. Det finns ännu ingenverklig motbild till och monetarismens ideologi. Menden situafionen kan naturligtvis förändras. Och min bedömning är att en sådanförändring skulle få ett kraftfullt och entusiastiskt gensvar iarbetarrörelsens djupa led. 48 (): Luften har en smula gått ur den här debatten, och jag skall inskränkamig till några personliga reflexioner. Dethar med rätta talats mycket om den ekonomiska krisen . Jag för min delskulle vilja uppehålla mig litet vid det jag vill kalla den politiska krisen iSverige. Femår av borgerlig majoritet här i har lett till fyra olika borgerligaregeringar, och ju närmare valen vi kommer, desto svagare blir regeringarna -det är tendensen. Så var det års val, och så blir det tydligen ocksåinför val. Justnu har vi en regering som enligt de senaste opinionsundersökningarna stöds av16-17 % av svenska folket. Det är alltså en erbarmligt svag regering, och dettai ett läge då den allvarliga ekonomiska situationen ställer krav på politiskhandlingskraft. Man kan verkligen fråga sig: Hur blev det så här? Det var välinte detta som de borgerliga hade tänkt sig i opposition? Jagtror att en viktig förklaring - förmodligen den viktigaste - är att deborgerliga partierna inte före valen gav besked om vilken politik de skulleföra. Än mindre utarbetade de ett gemensamt regeringsalternativ. Människornahar därför fått en helt felaktig uppfattning om vilket slags samhälle de skullefå uppleva med en borgerlig politik. Låtmig, herr talman, ta exempel från de områden där jag själv har arbetat. Somutbildningsminister fick jag från denna talarstol ofta kritik för att vi intedrastiskt sänkte elevantalet i klasserna. , och även andraborgerliga talare, hade många sådana inlägg. Men sedan de borgerliga ficköverta regeringsansvaret har vi verkligen inte fått mindre klasser, utan vi harfått större klasser. Just nu är slagordet lärarlösa lektioner. Jag såg enuppgift från , att den borgerliga regeringens olika förslagskulle innebära att tjänstgöringsunderlag motsvarande ca 1 300 21-timmarstjänster Det är så långt ifrån minskade klasser iskolorna som man kan komma. Som socialdemokratisk bostadsminister fick jag höramoderaternas löften om det lyckorike som villaägarna skulle få uppleva ommoderaterna kom till makten. Men sanningen är ju den, att villaägarna hardrabbats av mycket större kostnadsstegringar under de moderata regeringsåren ände fick uppleva . Jämfört med vad många villaägareräknade med när de hade hört vallöften har de naturligtvis hamnati en katastrofal situation. Det är därför flyttlassen går, och har gått en bratid, från många villaområden. Detta skall man verkligen inte skylla på dediskussioner som pågår mellan socialdemokraterna och mittenpartierna.Resultatet av den politiken har ju ännu inte nått villaägarna. Jag tror att vad hela bostadssektorn skulle må bra av ären socialdemokratiskt ledd bostadspolitik, stödd, som den ofta var tidigare,av och . Det skulle bli något betydligt bättre än denbostadspohtik som har fått påverka. Som talesman i energifrågor har jag i åminnelsecenterledaren uttalande och löfte valrörelse, attom man bara isolerade husen litet bättre skulle man tack vare detta kunnaavskaffa kärnkraften till 1985 - samfliga reaktorer! Genom att isolera husenbättre kan man i bästa fall spara en del olja. Men det man får från kärnkraftenär det mer högvärdiga energislaget elektricitet. Sådan kan man inte få genomatt isolera hus. Sådana grundläggande fakta brydde sig inteom i valrörelsen, men som regeringschef kunde han inte komma ifrån dem - däravalla långbänkar, krumbukter och politiska borrhål när väl kommit i regeringsställningoch satt i kanslihuset. Jag skulle kunna gå vidare och visa med exempel hur på detsättet de borgerliga partierna har förlorat i trovärdighet - och kanske ocksårätt mycket har medverkat till det ökade politikerförakt som vi tyvärr kan avläsa.Detta drabbar i sista hand inte bara borgerliga partier, utan det drabbardemokratin som styrelseskick.