prot · G50971 · 1981-12-31 00:00:00 — Men det är alldeles uppenbartatt vi skulle ha kunnat ta upp fler grundläggande frågor på jordbrukets områdeom en socialdemokratisk företrädare hade funnits här och om debattordningenhade tillåtit det. Vi har kanske funnit det underligt att man gör en sådanprioritering inom det socialdemokratiska partiet, att man inte har tillåtit enföreträdare för jordbruket uppträda under första debattdagen. Det kan vi integöra någonting åt. Förvisso hade det från våra utgångspunkter tett sig ännu mergivande att få tala med flera av deras företrädare om frågor av grundläggandebetydelse. Underdetta anförande övertog talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 66 (): Låt mig säga att det som iLjung här har uttryckt beträffande en förändrad inriktning avbiståndsverksamheten kan jag helt ställa mig bakom. Vad däremot gäller hans uppfattning attlivsmedelssubventionerna bör trappas ned har jag direkt motsatt uppfattning,och jag kommer att arbeta för att vi skall kunna bibehålla dem på nuvarandenivå. I fråga om promsen anser jag att vi inte skall ha någonsådan skatt, i motsats till dem som ibland har försökt skrämma jordbrukarna meddet. Tvingas vi finansiera den av alla efterlängtade marginalskattesänkningenmed en arbetsgivaravgift, bör den konstrueras på ett sådant sätt att de somsjälva betalar sina egenavgifter kan avlyfta den eventuella höjningen, eftersomde knappast utgör en grupp som rimligen kan avkrävas ett finansieringsansvarför en marginalskattesänkning. Vi har för del i regeringsställning i olikakonstellafioner fått vara med om att genomföra nyariktiinjer för jordbrukspolitiken, nya riktlinjer för förvärvslagstiftningen,för skötsellagstiftningen, ny arrendelag, nya riktlinjer för skogspolitiken ochför trädgårdsnäringen. Jag kan inom parentes säga att vi beklagar att handelsdepartementetinte har kunnat effektuera de av beställda tullskydden, som vi måsteha om trädgårdsnäringen skall kunna fortsätta att fungera. Vi har fått nyariktiinjer för fiskerinäringen, som också har fått ett helt annat ekonomiskt klimatän man hade . Detta kanske inte minst beroende på delsförändrade gränsjusteringar i rätten till fiskevatten, dels naturligtvis beroendepå en utomordentligt lyckosam tillgång på råvaran. Beträffande miljöskyddet har vi kunnat fortsätta denambitiösa lagstiftningen på många områden. Kanske speciellt när det gäller detnu största och allvarligaste problemet, nämligen försurningen i vårt land, tarman krafttag för att kunna bemästra det. En av de få poster i årets budget somfår ett kraftigt tillskott gäller kalkningsmetodiken. Jag vill dock säga attkalkning inte är något universalmedel, utan är bara en tillfällig hjälp för attlindra skadan. Det långsiktiga arbetet måste föras på en annan bas och inteminst genom en fortsättning av det arbete som jordbruksministern bedriver iinternationella sammanhang när det gäller att förhindra den fortsattaförsurningen i vår värld. Jag skaH i detta anförande nöja mig med att någotkommentera vad som har hänt till följd av de nya riktlinjer för jordbrukspolitikensom kunde beslutas och träda i kraft . Det ären rad faktorer som det finns anledning att kommentera. I dessa riktlinjer stod som en portalparagraf atthuvudsyftet med jordbrukets roll i skall vara att se till att det finnsgod tillgång på livsmedel av hög kvalitet, till rimliga priser och att även dei jordbruket sysselsatta skall kunna uppnå en social och ekonomisk standard somär jämförbar med övriga gruppers. Jag tillåter mig, herr talman, att någotgranska vad som har hänt till följd av den devisen. Jag vill först och främst säga att tillgången påmat är mycket god. En del tycker rent av att det är problem med ett litetöverskott. Jag vill gärna slå fast att det kan finnas vissa hanteringsproblemmed ett överskott, men det kan aldrig vara en olycka för ett land att ha litetrikligare med livsmedel än vad man själv kan konsumera. Det är ett hån att ansenågonting annat, om man ser sig om på vad som händer i vår omvärld. Vi haralltså en ungefär 105-procentig försörjning. Efter kriget var avbefolkningen sysselsatt i jordbruket. är det av befolkningen somsvarar för en försörjningsnivå som ligger . Detta är ganska unikt ivärlden. Detär också en mycket hög kvalitet på de livsmedel som vi producerar. Enligtuppgifter från livsmedelsverkets kontroll finns det inte i svenska livsmedelnågra restsubstanser av kemikalier. Däremot finns det ganska betydande problemvad gäller de livsmedel vi får in genom import. Då instäHer sig snabbt fråganom det finns någon logik i de hårda krav som förs fram på en annan teknik i vårlivsmedelsproduktion - en teknik som skulle medföra betydligt lägre produktionmen ge en större garanfi avseende giftfrihet. Skulle vi - i ett läge där viredan har världens hårdaste livsmedelslagsfiftning, där livsmedelsverket i sinalaboratorier inte kan konstatera några restsubstanser - medvetet pressa nedproduktionen, så att vi tvingas till import av varor över vilkas innehåll viinte har någon kontroll? Jag vill på den punkten säga att det finns godanledning att låta det svenska jordbruket, precis som tidigare, ta ansvaret ochmed sans och balanserat förnuft använda känd teknik och kemi. Jag vill ocksågärna säga att jordbrukaren med mycket stor respekt betraktar naturresursenjord. - Allt är givet människan som lån, och normalt önskar också jordbrukarenförvalta det arvet, så att jorden kan föras vidare fill kommande generationer iett bättre skick än när man tog emot den. Prisernapå livsmedel kan alltid diskuteras. Det är klart att människor lägger märketill att priserna på livsmedel stiger, men man måste konstatera attaUa andra priser stiger. Man måste lägga märke till att människor också harfått ökad ersättning för sitt arbete. Jag vill nu inte, Hka litet som tidigare,göra några värdeomdömen, men låt mig göra exakta jämförelser. Enligt officiellstatistik - den som jordbruksnämnden och konsumentdelegationen själva står för- använder svenska folket av disponibel inkomst, efter skatt, tilllivsmedel. I det finns aHting - öl, läsk, kaffe, apelsiner och citroner. Densiffran är mycket låg i internationell jämförelse, även om man inte tar hänsyntill all den sociala trygghet som redan är betald när man beräknar dendisponibla inkomsten. Den andelen, som är , var i början av 1970-talet26 %. Den har alltså sjunkit . Jag tycker det är värdefullt attkonstatera detta, när man flyter ut i värdeomdömen om höga priser. JagviH också på den punkten säga att minskningen av matkostnaderna kanske beror påatt vi har en mycket effektiv produktionsapparat, där bondens lön är marginell,ja, försumbar, i jämförelse med det slutliga priset över disk. Hur kan jagpåstå detta? Jo, mycket officiella undersökningar visar att den svenskeindustriarbetaren med 1 minuts och 25 sekunders arbete kan betala den del av den dagliga maten för en vuxen personsom avser bondens lön. Sedan tillkommer en mängd kostnader när varan väl harkommit till nästa instans, grossistledet, där den skall förädlas, distribuerasoch hanteras. För att betala den vara man får över disk krävs - om jagfortfarande använder KF:s priser - arbete . Även vid eninternationell bedömning är det ett mycket fint resultat. Att så är fallet kanvi också konstatera om vi jämför med hur man har det i vårt broderland Norge.Norrmännen åker med förtjusning hit och köper, som de själva säger, den svenskamaten med mycket god ekonomisk vinst. Den sista devisen handlar om jämlikhet för jordbruketssysselsatta. Jag vill även här avstå från värdeomdömen, men det är klart attjag kan säga att det är mycket långt kvar tUl social jämlikhet. När andramänniskor räknar som självklar ledighet, räknar . När andra människor talar om fem veckors semester, talarjordbrukarna nu om fem dagars sammanhängande ledighet med en fungerandeavbytarorganisation. Så det är lång väg kvar. Men enligt siffror som beskriverutveckHngen fram fill 1981 så har klyftan mellan jordbrukarbefolkningenoch jämförbara grupper aldrig varit så liten som . Det finns alltjämt enklyfta på . sedan man har gjort mycket sofistikeradebedömningar av jordbrukarnas, som man kallar det, dolda förmåner. Men dennaklyfta har varit betydligt större tidigare. Jag viH alltså hävda att man ävenpå denna punkt har nått en bit på väg när det gäller jämlikhetsmålsättningen. Det stora problem som finns kvar är kanskenyetableringen. Därför har i årets motionsomgång mofionerat om nyametoder för kapitalfinansiering vid nyetablering. Det räcker inte långt medhypotekslån, om lönsamheten i jordbruket ligger på 1 å , ibland på O %.Vilken nytta har man då av en hypoteksfinansiering med räntor som kanskeär på ? Det måste till en helt annan metodik, där man på ett merrealistiskt sätt värdesätter det realkapital som ligger i botten- jorden. Mankan jämföra med den teknik som används vid bostadsbyggande. Jag skall intefördjupa mig i detaljerna i denna motion, utan hänvisar bara till den. Tankenär väckt, men jag vet att förslaget kräver vidare utredning innan man kanpåbörja detaljutformningen. Vi tror också att det - till skillnad mot vad ArneAndersson i här sade - hade varit bra, om man i ett tidigare skede hadehaft en bättre kontroll beträffande överetableringen. Det gäller speciellt inomanimalieproduktio-nen, där jordbruket självt får svara för kostnaden när manmåste lyfta ut ett överskott. Detta framgår inte av pressens skriverier, sompräglas mer av åsikter än av insikter. Men jordbruket skall alltså självt svaraför dessa kostnader. Skall man klara produktionsmålet behövs ett visst greppöver produktion och tillgång i förhållande till avsättning. Regeringen har problem i en svår ekonomisk situation.Jag skall tillåta mig att förklara vad 82-85 miljarder betyder nedplockat på enlägre nivå. Det betyder att det svenska samhället, till följd av så småningomfattade riksdagsbeslut, till svenska folket, ung som gammal, delar ut 10 000kr. per person och är än vad som tas in i skatt. Man får tyckavad man vill om skattetrycket, det kan inte fortsätta så här någon längre tid.Situationen har naturligtvis uppkommit till följd av många faktorer - f. n. ärräntan på upplånat kapital en viktig faktor. Det är beklämmande att de två stora oppositionspartierna idetta läge ställer sig utanför ansvarstagandet och i partiegoistiskt nitmotarbetar och kritiserar allt som regeringen föreslår. De presenterar ocksåorealistiska önskelistor, som de aldrig skulle kunna förverkliga, men som defår lättköpta SIFO-poäng för. Vi kan se hur socialdemokraterna i ochh0yre i har försökt realisera Hknande önskelistor. Skulle oppositionenmot förmodan - med gott stöd av en opportunistisk press, två subjektivamonopolkanaler i TV och ett styrande - lyckas mala sönder de tvåregeringspartierna, som har att hantera en svår politisk verklighet och sominte har resurser att satsa på en professionell marknadsföring ipartiegoistiskt intresse, så är det inte regeringspartierna som förlorar pådetta. Partier är aldrig något självändamål. Förlorarna är landet och denframtida svenska demokratin. 67ARNE i () replik; Jag vill tacka för det raka ochmycket lätt tolkade svar han gav beträffande promsen. Proms skall vi inte ha,säger . Jag tror att det är många jordbrukare, kanske också mångaav politikerna här i kammaren, som uppskattar det raka och otvetydiga beskedet. Jag hade mera svårt att förstå , då han isitt anförande avslutningsvis kritiserade också vårt parti för någon typ avpartiegoism med anledning av att vi inte ställde upp på regeringensproposition. Jag har svårt att se var partiegoismen lyser igenom, då vi sätterupp ett högre sparmål än regeringen. Jag har svårt att se att väljarna kommeratt ställa sig bakom oss och tycka aft vi är utomordentligt duktiga, eftersomvi faktiskt vill vidta impopulära sparåtgärder. Vi har satt upp sparmålen medprecis den avsikt för ögonen som antydde var kännetecknande förhans parti, nämHgen nationens bästa. Men, som sagt, att det är partiegoism somgör att vi vill spara exempelvis 375 milj. kr. på livsmedelssubventionering ärutomordentligt svårt att förstå. Jag sade inledningsvis att den jordbrukspolitik som vistundom från håll kritiseras för har vi gemensam medcenterpartiet, då vi nämHgen var samregerande partier när de besluten fattadesi . Därför var det trivsamt att lyssna till EinarLarssons redogörelse för vad detta innebar. Det är en jordbrukspolitik som vårapartier står för gemensamt, och vårt parti kommer att göra det fortsättningsvisockså. Men återkom gärna, , om det passar, och utveckla var vårpartiegoism lyser igenom, då vi lägger fram i och för sig ganska obekvämaförslag om sparåtgärder. Anf.68 () replik; Den kritik som jag avslutade mitt anförande med var allmän ochsjälvklar. Jag tror att det är självklart för de flesta människor att det ärutomordentligt lätt att sitta vid sidan om och göra en önskelista och avgelöften. Men det är utomordentligt svårt att sitta i en trängd ekonomisksituation, i en besvärande verklighet. Det är ett faktum som många har fåttuppleva. Jagtänker inte på just jordbrukspolitiken. Vi har väl litet besvär med anledningav att i partiledare sitter och tycker till om traktoreroch sådant, trots att han inte alls har något sakligt underlag. Men det är jusmåsaker som man kanske inte behöver gå in på. Vad jag tänkte på var närmastsituationen i , där regeringen är satt att effektuera beslut i en svårverklighet, och där statsministern nu är på full reträtt från sina löften omskattelättnader, som skulle gå att genomföra utan finansiering. Det var det jagtänkte på. Min kritik var inte särskilt hårt riktad mot jordbrukspolitiken.Den har vi, som korrekt har sagt, i huvudsak kunnat drivatillsammans. Anf.69 i () repHk; Jag bad om ett klarläggande av var vår partiegoism lysteigenom. Jag undrar om skälet till denna beskyllning för partiegoism verkligenkan vara att vi lägger betydande, besväriiga sparmål framför oss. Vi hade intetrott att vi kunde bli föremål för avundsjuka för en sådan sak.Jag vill gärna medge, att om vi hade kunnat genomföra sparmålet utan att naggalivsmedelssubventioneringen i kanten hade vi mycket hellre gjort det. Jagantydde i mitt anförande att vi redovisade vårt sparmål . Vitrodde att det möjhgen skulle underlätta för regeringen att genomföra detsparmål varom våra partier var överens, om den visste att vi stod fast vid det.Men uppfattas det tydligen som ett opportunt sätt att driva politik om manvill plocka bort ett antal miljoner från livsmedelssubventioneringen. kanske tycker att det är skojigt attprata om . Men låt oss vänta med det tills regeringen har suttit litetlängre. Den kanske reder ut sina problem. I varje fall kommer den inte attregera vare sig för att man från centerpartistiskthåll i tycker mer eller mindre om deras politiska åtgärder. 70 ()replik: Den långa diskussion som vi har haft och som skall fortsättaytterligare går i huvudsak ut på att två tunga oppositionspartiermycket hårt kritiserar de två små regeringspartierna. Av den anledningen tycktejag att det var intressant att se hur socialdemokraterna klarar problemen iDanmark och hur i partivänner klarar problemen i Norge.Jag kritiserar inte dessa regeringar -jag förstår att det inte är så lätt fördem heller - men jag tycker att vi skall ha med dem i bilden. Det är rejält av atthan nu öppet och rakt säger att "vi vill sänka Hvsmedelssubventionernamer". Det betraktar jag inte som ett opportunistiskt förslag. Det kommeratt svida för bönderna, men det är viktigt att det erkänns att man verkligenhar den uppfattningen. Jag hoppas att andra framstötar inom , som ju inte är så jordbrukarpräglat, där man kräver en nyjordbruksutredning för lägre livsmedelspriser inte är så allvarligt menade. Jaganklagar inte för de förslagen, för jag vet att han inte har denuppfattningen. Jag hoppas emellertid att hans falang i partiet får mest gehör ide här frågorna. Talmannen anmälde att i anhållit att till protokollet få antecknat att han inte ägde rätt tillytterligare replik. 71GUNNAR (); I den ekonomiska debatten diskuterar man främst om vi skall spara eller expandera oss ur våra problem. har vi tidigt slagit fast en grundläggande princip, som jagär övertygad om stämmer med svenska folkets uppfattning. Den innebär attpoHtiken främst måste gå ut på att genomföra offensiva insatser för aft få igång produktion och tillväxt. Ett annat led i denna politik är besparingar. Menvillkoret är att de alltid måste vara klart motiverade och fördelningspolitiskträttvisa. Jag har svårt att se några rimliga invändningar mot dennaprincip. Ändå är det alldeles uppenbart att regeringen anser sig kunna brytamot den. Jag ser ständigt i den strida strömmen av pressmeddelandenfrån kanslihuset hur regeringsledamöter i tal efter tal hävdar att man slårvakt om en rättvis fördelningspolitik. Uppriktigt sagt är jag förvånad överdetta påstående. Är man inte orolig för att detta uppenbara hyckleri skall slåtillbaka, att man snart får uppleva hur leendena över dessa klyschor vänds tillren och skär ilska? För vart leder regeringens ekonomiska politik? Jo, enpoHtik som innebär dels allmän ästramning, dels direkta nedskärningar av denoffentliga sektorn, som den internationella ekonomiska aktiviteten ärlåg, kan bara leda till ökad arbetslöshet. När man därtill gång på gång sägernej till , socialdemokratins och den fackliga rörelsenskrav på större resurser för arbetsmarknadspolitik är saken klar; Man har valten väg som innebär att fler och fler människor, särskilt ungdomar, blirarbetslösa. AHt fler illavarslande tecken pekar mot att vi ännu barahar sett början på arbetslöshetssiffrornas uppgång. Vi har ännu inga januarisiffror,men allt tyder på försämringar. Och allt flera varnar för att detta inte är entillfällig situation, utan att vi är på väg mot permanent högrearbetslöshetssiffror än på flera årtionden. AMS har ånyo återkommit med krav,baserade på verkHgheten, i motsats till regeringens önsketänkande. Jag begär inte att regeringen skall säga ja till allt vadfackföreningsrörelsen föreslår. Men jag begär att regeringen, om den säger nej,skall ha några egna har jag aldrig upplevt attregeringen haft något annat att komma med än prutningar och förslag som krymperden svenska ekonomin. Vad är egentligen regeringens framtidsperspektiv? Vad görvi, om vi inte får någon internationell draghjälp? Skall vi acceptera attarbetslösheten stiger till allt högre nivåer och vinter? Det vore intressant att få höra regeringen utveckla detta.Jag är övertygad om att också de hundratusentals arbetslösa ochundersysselsatta, liksom de hundratusentals som känner sina jobb hotade ellersom skall lämna skola eller värnpliktstjänstgöring utan att ha jobb, ärmycket intresserade av deUa. Arbetslösheten menar jag är den allvarligaste frågan urbåde ekonomisk, social och fördelningspolitisk synpunkt. Att man tillåter enväxande arbetslöshet är ett direkt grundskott mot regeringens påstående att manbedriver en rättvis fördelningspolitik. Än mer uppenbart att fördelningspolitiken är orättvis blirdet, när man tiH den allmänna åtstramnings- och arbetslöshetspolitiken läggersparandet. Det riktar sig direkt mot de sämst ställda, medan jag inte harupptäckt ett enda förslag som har en fördelningspolitiskt rättvis spareffekt.Jag reagerar i första hand mot försämringarna i arbetslöshetsersättningen ochsjukförsäkringen. har regeringen nu urholkatarbetslöshetsförsäkringen genom att säga nej till höjningar som kompenserar dearbetslösa för prisstegringarna. Det har lett till att stora grupper barakompenseras för i stort sett halva inkomstbortfallet. föreslås en höjning avden högsta dagpenningen till , vilket är helt otillräckligt. A-kassornasjälva menar att det krävs en höjning till . för att man skall kunnaförhindra en fortsatt urholkning. Detta, liksom mycket annat, framställs ibland som ett sättatt minska den offentiiga sektorn. Men det man gör är att strypa åt privatkonsumtion för en grupp som redan tillhör de absolut hårdast drabbade. Hur kannågon beteckna detta som en rättvis fördelningspolitik? Men inte nog med det. aviseras förslag tillförsämringar av statsbidragen till A-kassorna, skärpta avstängningsregler ochen ny regel om differentiering av dagpenningen baserad på arbetslöshetstidenslängd, vilket skulle innebära en besparing av 230 milj. kr. Från LO:s sidamåste vi avstyrka hela detta förslag, därför att det innebär att man vältraröver den börda som uppstått på grund av de havererade statsfinanserna pä dearbetslösa och på de fackliga medlemmar som betalar avgift tUl kassorna och därtill ökar orättvisorna genom att redan hårt belastade kassor drabbasännu hårdare. Samma orimliga fördelningsprofil har förslagen fillförsämring av sjukförsäkringen, där man nu tycks ha fastnat för ettåterinförande av karensdagarna. Även om vi av dagens debatt har fått ettintryck av att den frågan ännu är öppen, har regeringen försatt sig själv i ettolösligt dilemma. Alla fackliga organisationer för tjänstemän på den privataoch inom den offentliga sektorn har avtal som garanterar dem ersättning försjukdagar som inte ersätts av den allmänna sjukförsäkringen. Det innebär attett återinförande av karensdagarna drabbar enbart LO;s privatanställdamedlemmar, oavsett vad som sägs i det sammanhanget. Därmed drabbar förslaget delågavlönade, människor som är särskilt utsatta för dåliga arbetsmiljöer ochstora hälsorisker och människor som riskerar att drabbas av allvarligahälsorisker, om de tvingas gå till jobbet med en sjukdom i kroppen. Däremot gårbättre ställda grupper fria från försämringar. Det är inga små försämringar som det handlar om. Enarbetare med två sjukperioder på ca förlorar i runda tal 1 500kr. på systemet -och det innebär ändå en sjukfrånvaro som är undergenomsnittet. Detta skall läggas ovanpå en reallöneförsämring som redan hardrabbat LO:s medlemmar med i runt tal . Vill man ändå genomföra besparingsförslaget utan att detskall drabba enbart LO:s privatanställda medlemmar - och det tycks ju varamålsättningen - finns det ingen annan lösning än avtalsförbud för övrigagrupper. Men också den lösningen avvisar hela den fackliga rörelsen i storenighet. Vi kommer aldrig att acceptera att man i strid med allaarbetsmarknadens parter ger sig på den fria förhandlingsrätten. Och det är intebara arbetsmarknadens parter som säger nej till detta. Låt mig erinra om attsjukpenningkommittén var enigt negativ till den lösningen. Därmed har regeringen försatt sig i ett självförvållatdilemma. Antingen får man genomföra en oerhört orättvis beskärning av enbartLO-medlem-marnas förmåner eller också får man mot eniga arbetsmarknadsparteroch en enig sjukpenningkommitté ge sig på avtalsfrihetens princip, som har ansetts vara en av de främsta grunderna för lugnaförhållanden på just arbetsmarknaden. Det finns bara en lösning på det här dilemmat, och det äratt ge upp idéerna om att spara pengar på de sjukas bekostnad och dra tillbakaförslaget! Men skulle man trots allt nu genomdriva förslaget, är detinte bara en skriande orättvisa - man bäddar också för en närmast omöjligavtalsrörelse . Vi fick höra många vänliga ord från regeringen förden försiktiga avtalsuppgörelsen . I storslagna deklarationerförklarade man att här hade det lagts en god grund för en politik som skulleminska inflationen och rätta till obalanserna i den svenska ekonomin. Men vad är det som har hänt? Prisstegringarna för 1981blev de näst högsta . Prisökningarna på baslivsmedel slogrekord. Industriinvesteringarna sjönk här hemma, medan allt fler investeringari stället gjordes utomlands. Besvikelsen inom fackföreningsrörelsen är mycket stor, ochdet är uppenbart att detta beror enbart på regeringens ekonomiska poHtik.Därmed måste jag också konstatera att oron inför kommande avtalsrörelse ökar.För att vi skall ha minsta chans att åstadkomma den återhållsamma uppgörelsesom ju alla vill ha ser jag det som helt nödvändigt att åtminstone tre kravuppfylls. För det första måste man säga nejtill försämringarna av arbetslöshetsersättningen och sjukförsäkringen. Skulleregeringen driva igenom sina förslag på dessa områden tvingar man oss attförhandlingsvägen försöka ta igen vad vi förlorar.