prot · G509138 · 1981-12-31 00:00:00 — Moderaternaföreslår, som har framgått av debatten, i praktiken att Sverigeskallfrångå enprocentsmålet, även om de, som också har framgått av debatten, gör detbästa för att dölja detta. Jag tyckeratt detta är djupt beklagligt. finner det, som de skriver i sinutskottsreservation, anmärkningsvärt att regeringen inte sparat också påbiståndet. Jag menar att det hade varit mycket anmärkningsvärt om vi gjort det.Jag kan inte heller dela den oro som å vägnar geruttryck för över det faktum att ligger i topp på den internationellarankinglistan över länder som ger bistånd. Tvärtom tycker jag att det är någotsom vi i skall vara stolta över. Skulle det rika inte ha råd att avstå en endaprocent av sina samlade resurser till människor som annars riskerar att svältaihjäl? Det är en mycket liten uppoffring som krävs av oss. Vi har råd ochskyldighet att ta det ansvaret. Egentligen, herr talman, borde vi göra mycketmer. Det är precis för första gångenantog mer omfattande riktlinjer för det svenska biståndssamarbetet medu-länderna. Biståndet skulle, stod det i propositionen nr 100 det året, varalångsiktigt och omfatta länder vars sociala och ekonomiska politik var inriktadpå att förbättra levnadsvillkoren för de många människorna. anslöt sig också till FN:sbiståndsmål, som innebar att industriländerna när målet var uppnått, årligenskulle utbetala bistånd som motsvarade av deras bruttonationalinkomster. Genom bifall till regeringens budgetproposition1977 kunde detta mål förverkligas för del. Det målethar legat fast. har de svenska biståndsinsatsernaomfattat sammanlagt ca . Pengarna har främst använts tillhälsovård, utbildning, forskning, industrialisering, elektrifiering - inteminst av landsbygden -, kommunikationer och jordbruksutveckling. I jämförelse med andra länder har en förhållandevis storandel, , kanaliserats via FN:s olika biståndsorgan. I övrigt harbiståndet haft formen av projekt som administrerats gemensamt mellan SIDA ochmottagarlandets myndigheter. Över hälften av vårt omfattande katastrofbistånd haranvänts för att hjälpa som drabbats av akuta hungerkatastrofer. Redanvid mitten av började lämna humanitärt stöd tillbefrielserörelser i . har 400 milj. kr. utbetalats som direktbistånd till befrielserörelser. Jag vill i det sammanhanget till sägaatt det inte innebär någon som helst ny inriktning av denna verksamhet när virubricerat anslaget som "humanitärt bistånd" i stället för attanvända den tidigare lydelsen. Det finns ingen som helst grund - och det trorjag att också innerst inne känner till - för att befara attregeringen skulle svikta i sitt ansvarstagande när det gäller stöd till deorganisationer som nämnde: ANC, som arbetar motapartheidsystemet i , och SWAPO, som arbetar för ett fritt . Internationelh utvecklingssamarbete m. m. Internationelh utvecklingssamarbete m. m. En växande andel av de statliga biståndsmedlenhar getts som bidrag till enskilda organisationers biståndsprogram. Nästabudgetår föreslås 190 milj. kr. gå till den formen av bistånd. Nära hälften avbidragen till enskilda organisationer har gått tillmissionens arbete. Jag tror, herr talman, att det är riktigt att säga attmissionens folk var biståndsarbetets pionjärer. är kyrkornas och deideella rörelsernas insatser ett viktigt tillskott till det stadigautvecklingssamarbetet. Frivilliginsatserna, som ofta når människorna iu-länderna på ett mera direkt sätt än SIDA:s projekt, betyder också väldigtmycket för biståndssamarbetets förnyelse. Ett stort värde ligger också i det personliga engagemangsom bär upp frivilliginsatserna. Detta engagemang är, som jag ser det, avoskattbar betydelse för den svenska biståndsviljan, och därmed också förmöjligheterna att fortsätta en generös statlig svensk biståndspolitik. Den internationella solidariteten har varit grunden förvåra biståndsinsatser. Vi ger bistånd som uttryck för medkänsla med människorsom har det svårt och i en förhoppning om att kunna bidra dll en rättvisarevärld. Detta måste förbli huvudmotivet för vår u-landspolitik, även om vi kankonstatera att utveckling i de fattiga länderna också är till nytta för oss -ekonomiskt genom att vi får en växande världsmarknad, politiskt genom attminskande klyftor mellan fattiga och rika bidrar fill en tryggare värld föralla. På sina håll vill man ofta nedvärdera behov avbistånd och i stället prisa deras behov av handel och privata investeringar.Sanningen, herr talman, är att både behöver förmånligare villkor försin handel, privata investeringar och bistånd. För de fattigaste länderna kommer biståndet under lång tidatt förbli den viktigaste utvecklingsinsats omvärlden kan göra. Detta gäller ihög grad för de länder med tillsammans ca en miljard människor som utgörjordens fattigbälte, däribland de s; k. Sahelländerna söder om iAfrika. I senaste rapport konstaterar man attindustriländerna behöver fördubbla sina biståndsinsatser till dessa länder,vilket skulle kräva en ytterligare insats på ca . Medanutvecklingen i vissa totalt sett har varit positiv, mätt i tillväxt avderas bruttonationalprodukt, har fattigländerna gått mot ökad fattigdom.ochfördjupad nöd. Om de rika industriländerna, i stället för att taVärldsbankens rapport på allvar, minskar sitt bistånd hotas människorna i dessamycket fattiga länder av ingenting mindre än undergång. Ändå är det mycket somi dag tyder på att industriländerna inte är beredda att ta Världsbankensalarmerande rapport på allvar. Bara några få små länder har levt upp fill FN:sbiståndsmål. Med några glädjande undantag - och - tycks destora industriländerna nu gå in för en minskning av sitt bistånd. står flera av inför växandesvårigheter. Det hjälpte inte mycket att industriländerna vid för de minst utvecklade länderna i lovade ökandebidrag till FN:s Resultatet har ändå blivit minskande bidrag just till UNDP, som ärinne i en allvarlig finansiell kris med svårigheter att fullfölja ens sinatidigare åtaganden. Detsamma gäller t. ex. den internationellautvecklingsfonden inom . beslut att pruta på utlovadebidrag till riskerar att leda till att också andra länder minskar sinainsatser. Också detta biståndsorgan har till särskild uppgift att stödja defattigaste länderna. Listan över liknande nedskärningar kan göras mycket lång,tyvärr. I då världsekonomins kris ropar efter mera samarbete gårutvecklingen, dess värre, i motsatt riktning. Det är ett steg tillbaka, som jagser det, för den internafionella solidaritetstanken och, tvärtemot den allmännaföreställningen i vissa industriländer, till nackdel också för en återhämtningi den internationella ekonomin. Ur de fördjupade svårigheterna i världsekonomin under1970-talet föddes tanken på en ny ekonomisk världsordning. En höjning avköpkraften i u-världen skulle leda fill ökad efterfrågan i denarbetslöshetsdrabbade industrivärlden. Samfidigt skulle det bli lättare attfinna avsättning för oljeländernas kapitalöverskott. skulle ges ökatinflytande i de ekonomiska samarbetsorganen. Man skulle eftersträva enrättvisare fördelning av jordens ändliga naturresurser och en starkareställning för inom världshandeln. Ett av medlen att nå dessa mål var tanken på en globalförhandling om bistånd, handel, livsmedel, energi, miljö och monetära frågor.Begreppet nord-syd lanserades som ett slags symbol för förhållandet mellanindustri-och utvecklingsländer och som en utmaning mot den politiskauppdelningen av länderna i öst- och västländer. Tanken på globala förhandlingar byggde på insikten att detexisterade ett ömsesidigt beroende mellan fatfiga och rikaindustriländer och att det låg i båda gruppernas intresse att samarbeta. Den s.k. Brandtkommis-sionens rapport redovisade övertygande fördelar med detta sättatt se på relationerna mellan länder med olika utvecklingsgrad. Tanken harlänge präglat mycket av den politiska och ekonomiska förkunnelsen. Den varockså en bärande idé svenska biståndsproposition. Ändå har knappast några konkreta resultat alls nåtts än sålänge. Den s. k. nord-syd-dialogen har i stället utvecklats till ett långdragetutnötningskrig, där de flesta frågor har förhalats. Toppmötet omnord-syd-frågorna i i , där även Sverigedeltog, innebar förvisso ett konstruktivt meningsutbyte, men förmådde inte pånågot sätt rubba dödläget i de internationella förhandlingarna. Ännu efter tvåår har man inom FN inte kommit längre än fill förhandlingar om hur de egentligaförhandlingarna skall läggas upp. En viktig uppgift nu måste vara att återupprättaförtroendet för de internationella organisationerna. Dessa blir trots allt tillsist bara vad medlemsstaterna gör dem till. Den gängse nord-syd-uppdelningen har också, särskilt ifinansiella sammanhang, redan övergetts, inte minst till följd av den betydelsesom Internationelh utvecklingssamarbete m. m. Internationelh utvecklingssamarbete m. m. oljeländernaoch de plötsliga förändringarna i oljepriserna fått för världsekonomin. Det ärdärför nödvändigt att göra skillnad mellan oljeimporterande ocholjeexporterande , men också andra nyanseringar tränger sig pä. När vi t. ex. talar om tredje världens explosivt växandeskuldsättning och de åtgärder som bör vidtas för att lösa detta problem måsteman hålla i minnet att åtta länder, varav fem i , står för av den kommersiella och av den totala upplåningen. Alla dessa länder hör inte till de stater som vi kallar denya industriländerna. Gemensamt med dessa har de dock stora exportframgångaroch en snabb ekonomisk tillväxt. Vi har alla ett ansvar för att FN inte kommer i vanrykte,att vad som där sägs inte avfärdas som betydelselös retorik, att resolutionernainte läggs åt sidan som till intet förpliktande dokument. Ansträngningar måste göras för att finna arbetsformer somförenar principen om att alla länder måste ges inflytande med krav på realismoch effektivitet i organisationernas arbete. Förutsättningarna för en framgångsrik samverkan är attalla länder känner sig delaktiga i utformningen och kan dra fördel av detinternationella ekonomiska regelsystemet. Det är förståeligt att känner behov av attstödja varandra gentemot industriländernas ekonomiska dominans. Men dennagruppsolidaritet får inte skyla att olika har sina speciellaekonomiska behov och särintressen. Det är t. ex. fel att mekaniskt jämställa nord och syd medrik och fatfig. Det existerar inga klara gränser heller mellan industrialiseradeoch icke-industrialiserade länder, inte heller mellan det vi kallar utveckladeländer och utvecklingsländer. En sådan tvåsidig världsbild riskerar attblockera en realistisk analys av utvecklingsproblemens verkliga karaktär. Till bilden hör att de ekonomiska klyftorna mellan olikau-länder vidgas snabbare än mellan de traditionella i- och u-landsblocken. Allmänt gäller att de länder som har hunnit ett stycke påväg i sin industrialiseringsprocess har klarat sig relativt bra under1970-talet, medan de fattigaste länderna fortsätter att halka efter och blirännu fattigare. Dessa faktorer måste vi ta hänsyn till i kommandeförhandlingar. Man måste tydligare än ta hänsyn till på vilka områdenolika länders intressen sammanfaller och inse att alla inte alltid fårut lika mycket av en förändring, även om ingen för den skull behöver förlora.Vi måste inse att motstridiga intressen ibland överväger på kort sikt medanvinsterna av samarbete ofta uppstår först på . I en i grunden orättvis värld är de ekonomiskaberoendeförhållandena mycket ojämna. En närmare ekonomisk och politisksamverkan måste utgå från att alla länder bidrar efter förmåga och att mångaländer bara har sin fattigdom att lägga i vågskålen. F. n. hardödläget i förberedelserna för de s. k. globala förhandlingarna blivitnågot av en stoppkloss i allt internationellt samarbete på detta område. Dettadödläge måste brytas. Det kan, som jag ser det, bara ske om de centralasakfrågorna lyfts fram och diskuteras var för sig. Det behöver inte på någotsätt innebära att man överger tanken på övergripande s. k. globalaförhandlingar. Sådana sakförhandlingar kan gälla energi, livsmedel,handel, monetära frågor och inte minst biståndets omfattning, där man nu meratalar om resursöverföringar till än om bistånd. Det borde antyda envilja att göra biståndet större i stället för, som sker, mindre. På alladessa områden finns det konkreta och hållbara förslag, vilkas förverkligandemycket väl skulle kunna inrymmas i en realistisk u-landspolitik som stöds avalla industriländer. Den på sina håll omfattande föreställningen att vi måsteavvakta bättre tider innan vi kan göra något för är både moralisktoch ekonomiskt ohållbar. Det gäller oavsett om tanken framförs i den svenskariksdagen eller i mäktigare länders politiska rådslag. Anfingen vi vill deteller inte existerar beroenden inom den internafionella ekonomin som gör attvår egen situation också påverkas av utveckling. Vi måste också vara beredda fill omprövningar både när detgäller vårt multilaterala och vårt bilaterala svenska bistånd. Vi får inteanvända de uppsatta biståndsmålen som besvärjelser med vilka vi försöker hållaen föränderlig verklighet på avstånd. Vi måste bl. a. göra mer för att bevaka effekfiviteten,anpassa de knappa biståndsresurserna till nya behov och förhållanden för att fåut det mesta möjliga av varje krona. Vi måste arbeta mer på att förstärka och stödja redangjorda insatser och se till att existerande projekt verkligen fungerar, ocksånär de enligt fidtabellen skulle vara färdigfinansierade för svensk del. Vi måste bättre än utvärdera biståndet ochsystematiskt utnyttja slutsatserna i planeringen av nya insatser. Resursernaför dessa ändamål har därför förstärkts. Att respektera mottagarländernas prioriteringar har medrätta varit ett vikfigt inslag i den svenska biståndspolitiken. Men i länderdär vårt bistånd utgör en betydande del av landets utvecklingsbudget måste viengagera oss i en mer djupgående dialog om strategier för att brytaunderutveckhngen i de länderna. Den nedslående ekonomiska utvecklingen i under desenaste två decennierna beror på en rad samverkande faktorer. politik, som med rättanämnde, har konsekvent syftat till att underminera en fredlig omställning tillpolitisk och ekonomisk självständighet hos länderna i omgivning.Även brutala militära maktmedel tillgrips. De sydafrikanska attackerna in iAngola är bara ett exempel. Den tilltagande utarmningen i många afrikanskaländer beror dessutom på en snabb befolkningstillväxt i kombinafion medmissväxt, torka och översvämningar. Oljeprishöjningarna och den snabbavärldsinflationen har kraffigt skruvat upp importkostnaderna, sompriserna 3 protokoll 1981/82:138-139 Internationelh utvecklingssamarbete m. m. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. på dessaländers egna exportvaror, framför allt råvaror, har sjunkit. Men vi kan inte heller blunda för att också inhemskaekonomiska och politiska missgrepp har begåtts. Prissättningen påjordbruksprodukter har ofta ensidigt gynnat konsumenterna i städerna, vilketmedfört fallande produktion och sfigande import av livsmedel. På industriområdet har överinvesteringar skett i relafivttekniskt avancerade projekt som krävt stort importunderhåll, är ett land som fått brottas med alla dessaproblem. Förklaringen till den djupa ekonomiska krisen i landet får främstsökas i förhållanden utanför dess egen kontroll. Men i vikfiga avseenden harman också valt att fillämpa ekonomiska strategier, som kanske tett sigfördelaktiga på papperet men som i praktiken inte svarat mot förhoppningarna. Många av biståndsgivarna, bland dem , är emellertiddelvis medskyldiga till den nuvarande situationen, bl. a. därför att de alltförokritiskt stött t. ex. en rad mycket importkrävande projekt. Jag tror därför att vi i högre grad bör ge utrymme förinsatser som höjer effektiviteten i de direkt produktiva sektorerna, dvs. attvi satsar biståndsmedel också på angelägna importbehov. Detta ställer höga krav på flexibilitet i biståndet. Vimåste vara öppna för nya, okonventionella lösningar på uppdykande problem,vilket kräver en fortgående och förtroendefull dialog på olika nivåer mellangivare och mottagare. Vad lärt oss är att frågan om tillväxt kontrafördelning inte är något enkelt antingen eller. En ensidig satsning på tillväxtleder inte automatiskt till jämnare inkomstfördelning. Men en svag ellerstagnerande tillväxt lämnar å andra sidan mycket begränsat utrymme för enambifiös fördelningspolitik. Detta vet vi också från vårt eget land. Tillväxtoch fördelning är strategier som betingar varandra i en ömsesidigt understödjandeprocess. Biståndspolitiken måste därför vara en avvägning mellanolika insatser. Det är enögt att spela ut stort mot smått, hårt mot mjukt,kraftverk mot landsbygdsutveckling. Faktum är ju att samtliga länder behöveralla dessa inslag för en framgångsrik ekonomisk och social utveckling. Det är också viktigt, tycker jag, att vi inte låtersystemet med landramar för våra huvudmottagarländer låsa oss i automatiskabidragspåslag. Anslagshöjningar måste alltid vara motiverade av väl förbereddaprojekt och program i enlighet med de uppställda biståndsmålen. Därför får inteheller ändringar i landramarna uppfattas som uttryck för politisk välviljaresp. Jag kan i sammanhanget knyta an till den debatt som harförts om . Det här gäller nämhgen i hög grad också . Om vi skullebörja bestraffa olika länder genom indraget bistånd, kommer det att innebära enallvarlig knäck för konsekvensen i svensk biståndspolitik. Fältet blir då öppetför liknande bestraffningar i andra fall. Biståndet skulle politiseras, bhryckigt och dåligt. Avgörande för biståndsinsatserna måste i stället vara attvi vet att det vi gör kommer människor till del i de länder som vi samarbetarmed. Vi måste kunna ha biståndssamarbete också med länder som vi utrikespolitisktkridserar mycket hårt. Jagtror också - det säger jag med adress till - att det vore ettgrovt misstag av västländerna att ytterligare isolera och att än mertvinga fram ett ännu större beroende för av . En sådanpolitik tror jag inte i längden skulle tjäna de intressen som jag vet att AllanHernelius brukar värna. Åsikten att det ligger något olämpligt i att engagera svensktnäringsliv i u-landsbiståndet tycks nu dess bättre ha övergivits av de flesta.I dess ställe har kommit insikten om att effektiviteten i biståndet kan höjas,om insatserna görs inom områden där svensk industri har erfarenhet ochkunnande. Därigenom kan återflödet av svenska biståndsmedel i form avefterfrågan på svenska varor och tjänster öka och den totala utvecklingsinsatseni landet i fråga bli större än den annars hade kunnat bli. Påandra områden står vi och inför samma problem, t. ex. när det gällermiljön, markvården och energiförsörjningen. Där kan erfarenheterna frånsvenska insatser i bli till direkt nytta för hknande insatser hemmai . Vi ökar nu både de multilaterala och de bilaterala anslagen just förinsatser pä dessa områden. Detta är en följd av ökad medvetenhet om t. ex.energifrågornas avgörande betydelse för all utveckhng. Inteminst har i om nya och förnybara energikällor bidragitdll denna insikt. Allt tyder på att vi kan förvänta oss en fortsatt snabbefterfrågan på dessa typer av bistånd. Detta aktualiserar i sin tur på litetlängre sikt frågan om i vilken utsträckning våra biståndsresurser börkoncentreras till ett antal programländer. Programlandstänkandetger viktig stabilitet och långsikdghet i biståndet och är som utrikesutskottetpåpekar en viktig grundval för biståndssamarbetet. Det ger också SIDAmöjligheter att utnyttja sina administrativa resurser på ett effektivt sätt.Men programlandsidén får inte utesluta ämnesinriktade satsningar på t. ex.energi- och miljöområdena också utanför programlandskretsen, Jagtycker att det anförande som höll speglade en ganskakonservativ syn på biståndssamarbetet. Jag tror inte att det är bra föreffektiviteten i biståndet, om vi blir så glada i tidigare och under andrapremisser uppställda mål och angivna medel att vi blir oförmögna att anpassaoss till en föränderlig verklighet. Till den föränderliga verkligheten hör attinsatser just på miljö- och energiområdena har gjort sigväldigt starkt gällande och att har speciella förutsättningar att görainsatser där, insatser som ju inte gör mindre nytta för att de också kommerandra länder än programländerna dll del. Manfår inte glömma att det faktum att andelen anslag som går till andra sakerän landramar något minskat också har en administradv bakgrund. Det är också ettönskemål från SIDA att av administrativa skäl inte öka insatserna i varjeprogramland i den omfattning som vi ddigare varit vana vid. Till detta kommert, ex, att vi i enighet har beslutat om att 300 milj, kr, skall användas för s,k. Det är ju en av många summor som Internationelh utvecklingssamarbete m. m. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. därmed tasfrån den del av biståndsramen som öronmärkts för de olika programländerna. Även på områden utanför det traditionella gåvobiståndetmåste u-landspolidk förstärkas. Regeringen föreslår därför en kraftighöjning just av anslaget till förmånliga u-landskrediter. Detta bör utgöra enstrategisk del av vårt totala samarbete med en lång rad . Som enförstärkning av våra u-landspolitiska instrument bör även möjligheterna prövasatt ingå samarbetsavtal med enskilda och samfinansiera projekt, därSverige, u-landet och en OPEC-fond samverkar. Vi vet att bistånd kan ge goda resultat men att det inteär eller kan bli perfekt. Biståndet är mer en katalysator för förändring ännågot som i sig åstadkommer förändring. Vi måste acceptera att det på biståndspohtikens område liksompå alla andra områden ofta är två eller flera mål och principer som står ikonflikt med varandra. Det går därför inte att - som jag just var inne på - engång för alla lägga fast biståndssamarbetets inriktning. Vi måste ständigt varaberedda fill omprövningar. Den skildring, herr talman, som jag gett fidigare avframför allt den internationella situationen på biståndsområdet har mednödvändighet blivit ganska mörk. Det betyder inte att jag menar att läget ärhopplöst. Vad som krävs av alla deltagare i den internationellagemenskapen är ett aktivt sökande efter realistiska lösningar på dagens ochmorgondagens svårigheter. Det behövs mera av jordnära arbete för att förbättralevnadsvillkoren för de fattiga människorna och mindre av luftiga ochideologiska resolufioner. Dessutom behövs ett generöst och långsiktigt bistånd. 21ALLAN () repUk: Jag vill lyckönska utrikesministern tillmånga lyckade formuleringar. Några av dessa gav t. o. m. hopp om vissaändringar i biståndspolitiken . Vissa ljusningar kunde skönjas vidhorisonten, t. ex. när han sade att vi inte skall låsa oss vid landramarna, attvåra projekt skall vara väl förberedda och att vi skall ha en jordnära blick pådet hela. Även utrikesministerns kritik av var befogad, ochjag kan bara förvåna mig över att den icke har satt några spår i denbiståndsproposition, enligt vilken fått bli vårt främsta biståndslandäven i fortsättningen. Utrikesministern tog också upp . Vi skall intestraffa , sade han, genom att låta dess politik bli ett argument för attanpassa eller börja avveckla biståndet. Jag kan inte dela den meningen. Jagtycker att uppträdande både inom och utom landet genom angreppskrigoch genom trampande under fötterna av mänskliga rättigheter i många avseenden- jag kan nämna båtflyktingarna som ett exempel - skulle vara värt ettpåpekande från svensk sida om att biståndsviljan i inte kanupprätthållas, om Vietnam.skall få det bistånd som man begär och som regeringenföreslår. Att pruta 20 miljoner på ett anslag, som ändå i realiteten betyderatt kan disponera en halv miljard , kan inte vara stimulerandeför biståndsviljan i vårt land. Utrikesministern påstod att känner oro överatt vår procentandel av det internationella biståndet är så stor som den är ochatt vi intar en tätplats. Det är en felaktig terminologi. Vi känner inte oro;vi är stolta över det. Men vi medger att när vi är så högt uppe kan också någonprutning vara möjlig och tillåten då vi står i ett speciellt krisläge.Det är den åsikten vi har framfört.