prot · G50992 · 1981-12-31 00:00:00 — Nya rapporter om del internationella konjunkturläget talar om attkonjunkturuppgången ter sig alltmer avlägsen. Den svenska industrikonjunkturenvisar inga tecken pä att förbättras. Byggnadsindustrin går in i en stor kris. De försök regeringen gjorde i budgetpropositionen atlförsköna sysselsättningsläget och valulaläget efter devalveringen har slagitssönder av verklighelen. Vi har rekord i arbetslöshet och ett lägre antallediga platser än någonsin lidigare. Utflödet av valuta har på nytt satt igång. har runnit ut ur landei. Det liggerinte så långt ifrån det valutautflöde som drev fram dagensrekordhöga ränta. Vad har då regeringspartierna - både de två som sitter ikanslihuset och det tredje som av och till leker oppositionsparti här iriksdagen - sysslat med ? Jo, man har under upprörande av mycketstridsdamm bråkat om hur kommunerna skall berövas ytterligare ett antalmiljarder av sina skatteinkomster. Dessutom har arbetsmarknadsministern en gångi månaden uttalat sin förvåning över att arbetslösheten växer. ordförande försökte sig pä en högsvansföring i sitt anförande. Jag undrar ändå hur det känns att nu få ta handom en hastigt tillyxad förhaindlingskompromiss mellan elt par partiledare.Finansutskottels anseende som beredande organ torde inte ha ökat påden kuppen. Vad är del dä man egentligen har kommit överens om? Enligtpressmeddelandet är det här ett provisorium . Vad innebär del, EricEnlund? Får kommunerna lillbaka dessa 3,5 miljarder ? Eller skall sammapengar tasut pä någol annat sätt fr. o. m. Och varför gör man eltprovisorium av någonting som har så genomgripande verkningar på landets ochkommunernas ekonomi? Vad är det för stridigheter som skall föras in i denexpertgrupp som skall tillsättas? Det vore bra atl få klarhet på dessa punkter. Detta skådespel förflyter på långt avstånd från de problemmänniskor upplever och den oro de känner , som gäller jobben, desjunkande reallönerna, sämre trygghet vid sjukdom och arbetslöshet, ompensionerna skall räcka till osv. Det är ingenting att förundra sig över om svenska folketsförtroende för borgerlig ekonomisk politik har sjunkit till en bottennivåenligt mätningar. Besvikelsen tycks inte vara mindre inom detindustriella etablissemanget. Den ena industriledaren efter den andre - ävennyligen rekryterade sädana som dragplåster till - står nu upp föratt fördöma borgerlig industripolitik. En del kan inte ens dölja sin längtantillbaka till den tid då socialdemokratin hade ansvaret för landets ekonomi-"dom var proffs pä det här", som en bankdirektör uttryckte saken. Den här sönderfallande politiken vill de borgerligapartierna nu låta driva vidare - utan folkligt stöd, i hård konfrontation medlöntagarna och med ett alltmera missmodigt näringsliv. är det ju meningenatt skall ta ställning lill rikflinjerna för den ekonomiskapolitiken. Men den här gången är det mer än någonsin befogat att fråga; Vilkenpolitik? Finns del över huvud taget nägon borgerlig ekonomisk politik att taställning lill? Finns det över huvud taget någon regering med förmåga och viljaatt driva ekonomisk politik i ? Svaret pä de frågorna är inte lätta alt finna i finansutskottetsbetänkande. Oenigheten och alla taktiska manipulationer mellan de borgerligagör att betänkandet mest påminner om ett rävgryt, med många in- och utgångar.Det finns visserligen ett av samtliga borgerliga ledamöter undertecknatavsnitt, som sägs vara riktlinjer för den ekonomiska politiken. Men det visarsig snart att dessa rikllinjer varken gäller skattepolitiken eller budgetpolitiken.Där finns numera ingen borgerlig politik, utan finansutskottetssocialdemokrater står för betänkandets förslag. I all sin torftighet är den borgerliga delen avbetänkandet ändå etl ganska avslöjande dokument. Enligt det har den ekonomiskapolitiken egentligen bara en huvuduppgift - att fortsätta att skära ner deoffentliga utgifterna och medborgarnas levnadsstandard, dvs. alt fortsätta kallar sparpolitik. I flera omgångar sägs att samhället inle kan göranågonting för att förbättra sysselsättningsläget. Det finns inget utrymme,säger man, för alt ersätta en för låg utländsk efterfrågan på svenska varor ochtjänster med stimulans av inhemsk efterfrågan. Och eftersom man utgår från atlden utländska efterfrågan kommer att vara för låg, innebär denna ståndpunkthelt enkelt att en ökad arbetslöshet är oundviklig. I ett avsnitt på en dryg sida, som försetts med den någotpampiga , ges arbetslöshelspolilikentvå motiv. Etl led i strategin är således "att den konkurrensutsattasektorn måste få förtur till arbetskraft och kapital framför de skyddadesektorerna i vår ekonomi". Det andra är att efterfrågan pä arbetskraftmåste hållas låg med tanke på -som man säger- konkurrenskraften. Med andra ord:arbetslöshet behövs för att hälla nere lönestegringarna. Jag måste gratulera nyliberalerna i det borgerliga lägrettill dessa framgångar. Det nyliberala budskapet kunde inte ha framförts bättreav eller ens av själv. Industrin behöver enreservarmé av arbetslösa att välja och vraka bland. Och Svenska arbetsgivareföreningen- och den borgerliga regeringen - behöver arbetslösheten som bundsförvant föratt sänka reallönerna och försämra de sociala villkoren. Detta är det endaspråk som de s. k. kravmaskinerna enligt borgerlig uppfattning förstår. Man måste undra när arbetslöshetsvapnet anses varatillräckligt vasst. Räcker inte reservarmén till när arbetslösheten är över 150000 och det går nära lio arbetslösa på varje ledig plats? Och är inte t. ex.verkstadsindustrin tillräckligt prioriterad, när den hade 1 500lediga platser att erbjuda 13 000 arbetssökande? På dessa frågor vill de borgerliga uppenbarligen svaranej. Vilken gruppering av borgerliga partier man än väljer ur det rika utbudeti finansutskottets betänkande, är beskedet detsamma. Ingen omläggning av denekonomiska politiken, ingen antydan lill insikt om att man är pä fel väg, atlSveriges ekonomi befinner sig på katastrofkurs. Den enda nyansen är atlmoderaterna vill gå ännu längre än regeringspartierna i denarbetslöshets-skapande politiken genom ytterligare nedskärningar av deoffentliga utgifterna. För socialdemokratin är denna utveckling helt oacceptabel.Vi kan aldrig godta alt arbetslöshet används som medel i den ekonomiskapolitiken. Vi är dessutom övertygade om att väg ur den ekonomiskakrisen måste bygga pä allas dellagande i arbetet med atl åter skapa en starkekonomi. I de borgerliga regeringarnas försvar för sin politik harförsämringarna i de internationella konjunkturerna och oljeprishöjningarnaspelat en slor roll. råder ingen oenighet om att svensk ekonomi under1970-talet har utsatts för stora påfrestningar. Om del behöver vi alltså intediskutera. Vad den politiska striden gäller är sättet att lösa problemen. Hur är dä utgångsläge inför 1980-talet?Industriproduktionen har inle ökat . Den totala produktionen, BNP, harockså stagnerat. Under den här långa perioden, dä produktionen stått stilla,har dragit på sig stora skulder och underskott. Underskottet i vårautrikes affärer har legat pä av bruttonationalprodukten.Vi har en total nettoskuld gentemot utlandet som uppgår till 80 miljarderkronor, varav staten svarar för 50 miljarder. 1975 hade en netlofordranpå utlandet på 30 miljarder. Den totala försämringen i vår finansiellautlandsställning är alltså 110 miljarder. Arbetslösheten har sakta men säkert skjutit uppåt och tarnu kraftiga språng. Vi hade 1 1/arbetslöshet . I årär de mest optimistiska beräkningarna att arbetslösheten kommer att ligga pä igenomsnitt 31/. Dessutom inträffar i är en annan allvarlig försämring;sysselsättningen minskar totalt sett i . Det är första gången på mångaårtionden. Hur kraftigt industrins läge har försvagats sedan mittenav framgår av att den har samma konkurrenskraft, sammarelativa kostnadsläge gentemot utlandet, som den hade ,men ändå har den förlorat av sina marknader. Men del allra allvarligaste inslaget i Sverigesekonorniska läge är ändå, att trots att det har talats mycket om sparplaner ochsparpropositioner, så har det aldrig sparats så litet i som . Denandel av bruttonationalprodukten som avsätts för investeringar har sjunkitfrån under första hälften av 1970-talel till . Räknar vi bortde investeringar som är nödvändiga bara för att ersätta försliinaproduktionsresurser, maskiner, fabriker osv., så har den s. k. nettosparkvolenfallit frän till . Det råder ingen tvekan om att denna låga nivå på insatsersom skapar ny produktionsförmåga sätter i strykklass blandindustriländerna. Den verkligt sjuka punkten i ekonomi, det som ingerden allra största oron , ärjust att vi sparar och investerar så litet. Om vi inte sätter av förframtiden och bygger för framtiden, så kommer vi inte att ha råd att ens påsikt behålla en rimlig välfärd och levnadsstandard. Då blir vårt öde långaperioder med hög arbetslöshet, där jobben dessutom betalar sig sämre än . Detgrundläggande kravet på den ekonomiska politiken är därför att vi i Sverigemåste öka det produktiva sparandet, investeringarna. De nya insatserna måstekoncentreras till industrin, den utiandskonkurrerande sektorn. Vi kan betalatillbaka våra stora skulder bara om industrin blir större och starkare. Ochdärför är huvudfrågan: Hur kan vi öka landets produktionsförmåga och bli merkonkurrenskraftiga, hur skall vi bli mindre beroende av import och öka vårexport? Ocksåså här långt råder nog en betydande enighel om den svenska ekonomins problem.Men sedan slular enigheten och vägarna delar sig. Dethävdas i debatten att skillnaden mellan socialdemokratisk och borgerlig politikär att de borgerliga partierna vill ta ur krisen genom sparande ochåtstramningar medan socialdemokratin vill nå samma mål genom en kraftigtexpansiv politik för att öka efterfrågan. Menden beskrivningen ger ingen rättvisande bild av motsättningarna kring denekonomiska politiken. De går faktiskt djupare än så. Detframstår således allt klarare att den borgerliga politikens egentligaanfallsmål är biandekonomin och välfärdsstaten. skyller man utanreservationer svårigheterna att ta sig ur 1970-talskrisen på framväxten avvälfärdsstaten och biandekonomin. Det är egentligen orsaken till attvästvärldens industrisamhällen inte klarar 1970-talets påfrestningar. Vi harfält alltför höga skatter, vi har fått för mycket statlig inblandning inäringslivet, vi har fält för myckel social trygghet och, framför allt, vi harfått en alltför stor offentlig sektor. Dåblir lösningarna följande. Vi lever över våra tillgångar-alltså måste vi pressaned vär standard och vär välfärd. Men med "vi" menas inte allamedborgare. Nägra mäste tvärtom få högre standard och större välfärd - defaktorer som antas vara motorerna i det privatkapitalistiska systemet. Dessutommåste vi bort från biandekonomin. Lägre skatter, en mindre offentlig sektor,del är huvudlösningen. Ansvaret för sysselsättningen måste flyttas över påmarknaderna, och marknadskrafterna måste få myckel större spelrum också när detgäller människors sociala villkor. Man måste försvaga det sociala skyddsnätet,så att arbetsviljan och viljan all ta risker ökar. Fackföreningarna måste ocksägöras svagare, sä atl de inte kan ställa så många krav för sina medlemmarsräkning. Denhär politiken och den här filosofin har internationella förebilder. Den ficksitt stora genombrott i , när högerregeringen trädde till. I USAstartade den i stor skala 1980, dä vann presidentvalet. ISverige började den tillämpas på allvar . Trepartiregeringens ekonomiskapolilik lades dä om och inriktades på nedskärning av samhällets utgifter. Denlät också bostadsbyggandet sjunka och andra samhällsinveste- ringar gå tillbaka. Manaccepterade en växande arbetslöshet, man höjde skatterna på konsumtionen, mansänkte skatterna för aktieägare, skogsägare och företagare. inledsaktionen för att försvaga det sociala skyddsnätet. Under åberopande avnödvändigheten att spara på statsutgifterna vill man försämra den socialatryggheten vid sjukdom och vid arbetslöshet. Man vill också skapa större frihetför arbetsgivarna att avskeda folk genom att ändra de s. k. trygghetslagarna. Finansutskottetsordförande gjorde i anknytning till förbittringen över försämringen avsjukförsäkringen ett uttalande om politiska strejker som var grundat antingen påstor okunnighet eller på stor illvilja. Han påstod nämligen att politiskastrejker i är riktade mot vårt politiska system, mot demokratin. Låtmig upplysa om att uttryckligen har sagt att politiskastrejker i är lagliga. Därmed kan en politisk strejk aldrig varaoförenhg med vårt pohtiska system. Lagliga handlingar i är lagliga ochförenhga med vårt politiska system - det kan inte ens en folkpartistiskutskottsordförande ändra. Detmest uppseendeväckande med denna politiska högerfilosofi är egentligen att deborgerliga partierna vill tillämpa den i full skala i , när den redanhar dokumenterat sina misslyckanden i en rad andra länder. Åtstramningspolitiki mer eller mindre avancerad form har bedrivits på många hålli utan att ge avsett resultat. Och i de länder där den harkombinerats med försök att bryta ner biandekonomin och välfärdsstaten ärresultaten avskräckande. I har det lett till en våldsamekonomisk tillbakagång och massarbetslöshet. I är politik redanefter drygt ett är på väg mot en katastrof. Detfinns inte heller någonting som lyder på att den här sortens politik skullelyckas i . Dess enda resultat så långt är att den har åstadkommit denolyckliga kombinationen av minskad produktion, ökad arbetslöshet och fortsattinflation. Nedskärningenav de offentliga utgifterna har inte lett till någon förbättring avstatsfinanserna. När den s. k. sparpolitiken inleddes sades målet vara attskära ned budgetunderskottet motsvarande av bruttonationalprodukten varjeår. Eftersom underskottet då var skulle det egentligen ha varit nere i 7 %i år efter alla sparpropositioner. Men det väntas bli . Räknat i pengarskulle underskottet enligt planerna ha varit ca . Ingreppenmot kommunerna hade till syfte att skära ner efterfrågan på arbetskraft ochbereda utrymme för industrin. Men de har inte lett till atl industrin har käntsig manad att anställa mera folk. Tvärtom, man har avskedat folk.Resullatel har inte bara blivit en kraftig arbetslöshet utan också sämreservice för medborgarna; tåg som inte går, vägar som inte underhålls, biblioteksom slängs och längre köer till sjukvård och barnomsorg. Dessamisslyckanden börjar nu bli så uppenbara att de borgerliga parlierna inte ensförsöker bortförklara dem - gjorde det inte heller. Man kundekanske vänta sig någon vilja till omprövning. Men då bortser man från allpolitikens upphovsmän har mer långtgående syften än de rent ekonomiska. Fördem är de politiska syftena det viktiga: att bryta ner biandekonomin ochförsvaga välfärdssamhället. Och en misslyckad ekonomisk politik kan t. o. m.visa sig vara del mest effektiva medlet i den kampanjen. För socialdemokratin måste det vara enhuvuduppgift alt sälla stopp för de här planerna. Vi anvisar en väg ur denekonomiska krisen, som bevarar både biandekonomin och välfärdsstaten. Vi troratt båda dessa fenomen har varil inslag i vår ekonomiska utveckling i delförflutna, som gett den stabilitet och styrka och som gjorl del möjligt all fåen bred uppslutning kring den förda politiken. Vår politik har tvä grundläggande utgångspunkter. För detförsta kan vi inle hoppas på att problemen löser sig av sig själva. Vi kan intesitta och vänta pä en induslriell expansion som bygger på världsmarknaderna.Åtskilliga är framöver kommer världsekonomin med störstasannolikhet att präglas av ålslramningspoliiik och av höga räntor. Vi tror inleheller att något marknadsekonomiskl mirakel i kommer att rädda oss,utan grundtanken i vårt program är att vi har bäde skyldighet och möjlighet altav egna krafter börja la oss ur krisen. Vi har resurser som vi skall använda.Vi ska sätta folk i arbete och börja bygga upp ekonomi igen. För del andra är allvarligaste ekonomiska problemden mycket låga investeringsnivån. Den hotar framtidens sysselsättning ochinkomster liksom våra möjligheter att någonsin få balans i våra utrikesaffärer.Det gäller alltså all inrikta resurserna på investeringar, som ökar landetsproduktiva tillgångar och produktionsförmåga. Vi vill därmed göra slut pä den destruktivaåtstramningspolitiken och övergå lill en mera expansiv polilik, som ökaraktiviteten och sysselsättningen i svensk ekonomi. Men del är inte fråga om enurskillningslös expansion på vilka områden som helst. Efterfrågestimulansenmäste inriktas på områden, där den skapar ökade produktionsresurser ochförstärkt konkurrenskraft. Därmed ger den sysselsättning och inkomster intebara på kort sikt ulan också för framliden. Det budgetförslag som socialdemokraterna lagt fram är ettklart uttryck för denna inriktning av den ekonomiska politiken. Budgetförslagetinnebär ingen påspädning av den privata konsumtionen. Visserligen säger vi nejtill de försämringar av villkoren för de sjuka, de arbetslösa, de handikappadeoch pensionärerna som de borgerliga partierna vill genomföra. Men vi vill drain motsvarande pengar genom att momsen återförs till den nivå som den hade höst. För oss handlar detta om både en moraliskt försvarbarfördelningspolitik och ell bevarande av vikliga sociala grundtryggheter. Vi förordar inle heller nägon våldsam expansion av denoffentliga verksamheten. Det är bara på två områden som vi i det här lägetförordar en utbyggnad, nämligen inom äldreomsorgen och barnomsorgen. De gränsersom de borgerliga partierna vill sätta för den kommunala verksamhetensutveckling - vare sig sista-minuten-kompromissen nu innebär O eller årligtillväxt - kommer att omöjliggöra en rimlig utbyggnad av t. ex. 2 protokoll 1981/82:92-93 De bedömningar vi gjort tillsammans med kommunernasföreträdare visar att en lillväxl på är nödvändig. Vi avvisar tanken atl skall förstatligakommunalskatterna. kommer senare atl utveckla vår syn i denfrågan. Här vill jag bara säga alt den frysning av kommunernas överlikviditetunder som vi föreslår också har positiva slaisfinansiella konsekvenser,fast staten inte berövar kommunerna deras pengar. Del kommer alt minska delstatliga upplåningsbehovet på kreditmarknaden och därmed lätta bördorna påkreditpolitiken. Den stimulans som vi föreslår ligger därför uteslutande på ettenda område, nämligen invesieringarna. Men här anser vi del nödvändigt atl göradesto mer kraftfulla insatser. Vi ställer två krav på inriktningen av dessainvesteringar. Del ena är atl de skall förstärka produktionsförrnågan ilandei eller minska vårt behov av import. Det andra kravet är attinvesieringarna skall slimulera produktion och sysselsättning, inte bara ibyggnadsverksamheten utan ocksä i den svenska industrin. Det förutsätter allinvesteringarna planeras och genomförs så au leveranser av material,utrustning och anläggningar i största möjliga utsträckning kan ske från densvenska industrin. Från dessa utgångspunkter föreslår vi elt omfattandeinvesteringsprogram på en rad områden: energiförsörjningen och energisparandel,vägar och kommunikationer, bostadsbyggandet samt inom ett antalindustribranscher. Vi föreslår också slatliga insalser så att kommunerna kanlidigarelägga nödvändiga investeringar på miljövårdens område. Statens kostnad för dessa investeringar skulle bli 2miljarder kronor. Del skulle ge en total investeringsökning på 7 miljarder ochskapa uppskattningsvis mellan 30 000 och 40 000 jobb under de kommande ell åtvå åren. De borgerliga partierna visar en total likgiltighet införinvesleringsproble-met och den hotande byggkrisen i . Det är det endasom egentligen förbryllar mig i uppläggningen av deras ekonomiska politik. Ävenom man inle vill lyssna lill oss, kunde man väl la något intryck av desamstämmiga krav som de fackliga organisationerna och byggbranschen upprepadegånger fört fram till regeringen. Tidningen , organ för , skrev om den socialdemokratiskamotionen: "Det är pä det hela laget etl grundligt genomarbetat och välmotiverat byggprogram socialdemokraterna presenterar. Det stär i skarp kontrasttill den tröghet och tveksamhet den sittande regeringen visar inför branschensmånga framstötar om åtgärder för atl stoppa den negaliva utvecklingen." Jag mäste fråga de borgerliga representanterna här ikammaren: Begriper ni inte att ni håller pä all ödelägga svensk byggindustri? En aktiv polilik för investeringar är alltså första ledeti värt program för att fä fart på . Det andra ledet är åtgärder för atlbältre ulnyltja den efterfrågan som finns inom landet. Det är definitivt inte fråga om någon övergång till enregleringsekonomi och prolektionism, utan skall fortsätta att vara enöppen ekonomi, utsatt för utländsk konkurrens. De svenska alternativen tillimport skall alllsä Vi kan inte vänta oss att vare sig offentliga eller privataköpare väljer svenska varor om de är dyrare och sämre än utländska. Men ävenmed den förutsättningen kan vi göra väsentligt mera för all styra ochplanera våra inköp mot svensk produktion och svensk industri. I första handgäller del den offentliga sektorns inköp, den s. k. offentliga upphandlingenfrån stat, kommuner och landsting. Vi föreslår här ökad användning av s. k.teknikupphandling, mera långsiktig planering av den offentliga sektorns inköpoch en ökad samordning av slörre projekt. Avsikten är inte att ge svenskindustri några otillbörliga favörer. Men den skall åtminstone ha en rimligchans att utnyttja de fördelar som hemmamarknaden normalt ger det egna landetsindustri. Eftersom den offentliga sekiorn i fortfarande görårliga uppköp för 60 ä , är detta en enorm hemmamarknad somkan ställas i större utsträckning till den svenska indusirins förfogande. På samma sätt borde det vara möjligt för det privatanäringslivet att i sin upphandhng stimulera inhemsk tillverkning ochinduslriell utveckling. Också här kan ökat samarbete, bättre planering ochstörre inslag av teknikupphandling ge resultat. Om vi genom bättre utnyttjande av våra egna resurser kanslippa importera och i stället tillverka i , är det en mycket billigareväg att minska värt utlandsberoende och våra utlandsskulder än alt försöka slåsig fram på exportmarknaderna, ofta med höga kostnader för försäljning ochmarknadsföring och med ofta stor osäkerhet om hur det lyckas. Därför borde viförsöka förändra upphandlingstekniken och attityden lill hur vi skall samarbetamellan samhälle och näringsliv. Men vägen ur den ekonomiska krisen handlar inte bara omatt fä fart på investeringar och produktion, att sätta folk i arbete för aUbygga upp ekonomi. Skall vi lyckas, måste ocksä elt annat stortproblem lösas, nämligen inflationen. Inflationen har i varitrekordhög, framför allt när vi har haft över 80procents prisstegring . Inflationen har inle bara skapat storaorättvisor. Den har ocksä blivit ett hinder för att skall återvinna sinekonomiska hälsa. Inflalionen driver upp räntorna och den ökar det statligabudgetunderskottet. Inflationen har också försvårat en sund inriktning avinvesteringarna och kapitalets användning. Vi har fält en spekulations- ochpenningekonomi som minskat utrymmet för de produkliva investeringarna. Därförmåste inflationsbekämpningen vara den andra huvuduppgiften försocialdemokratins ekonomiska politik. Men låt oss dä inse vad inflationsbekämpning innebär. Vitror inte atl man kan bekämpa inflationen genom arbetslöshet och svag ekonomi,där man pressar ner efterfrågan. 1970-talets erfarenheter visar aU det intehjälper. Man får både arbetslöshet och inflation. Alll lyder nu på aU 1983 blir det kritiska året. Då avgörsom skall kunna ta sig ur inflationskarusellen eller om vi skall fastnai ständigt återkommande nedskrivningar av den svenska kronan. en tendenstill en uppbromsning av prisstegringarna. Det är definitivt inle en följd avregeringens ekonomiska politik, utan av del förhållandel altlöntagarorganisationerna godtog ell Ivåårsavial med myckel låga lönehöjningar.Det skapar alltså en chans för att skulle kunna bryta sig ur den härlånga perioden av våldsam inflation. Det mål vi borde inrikta oss på är attkomma ner lill en inflation på 1983 för att sedan kunna gå vidare. Men det finns starka odds emot.