prot · G50923 · 1981-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1981/82:23 1 § Justeradesprotokollet för den 3 innevarande månad. 2 § Talmannenmeddelade att Rime anhållit om ledighet från uppdraget som riksdagsledamotunder tiden - . Kammaren biföll denna ansökan. Talmannen anmälde att () skulle tjänstgöra som ersättare för . 3 § Föredrogs och hänvisades Proposition 1981/82:51 till utbildningsutskottet 4 § Föredrogs och hänvisades Motionerna 1981/82:80till skatteutskottet 1981/82:81till justitieutskottet 1981/82:82såvitt avsåg avslagsyrkandena på lagförslagen 4-7,9,10 och 12-15 iproposition 1981/82:50 till lagutskottet 5 § Vissa ekonomisk-politiska åtgärder Föredrogs finansutskottetsbetänkande /82:1 om vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. 1981/82:8 om vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. 1981/ 82:30), 1981/82:10 om vissaekonomisk-politiska åtgärder, m. m. höjning av de allmänna barnbidragen, samt 1981/82:1 om ekonomisk-politiskaåtgärder inom och industridepartementelsverksamhetsområden. belänkande 1, skatteutskottets betänkande8, socialutskottets betänkande 10 och arbetsmarknadsutskottets betänkande 1debatteras i ett sammanhang, och yrkanden beträffande samtliga dessa betänkandenfår framställas under den gemensamma överläggningen. 2 (); Herr talman har blivit något av upprepningens komiköver debatter om den ekonomiska politiken. harekonomisk-politiska s. k. utspel drabbat nästan en gång i kvartalet.Det har varit oktoberrevolutioner, sparpaket, ekonomiska planer och ekonomiskaoffensiver. Varje gång har regeringens propagandamaskin basunerat utalt nu befinner vi oss vid vändpunkten, nu har man hittat den slutgiltigalösningen på ekonomiska problem. Men verkligheten har inte låtit sigvändas och vridas lika lätt som den ekonomiska politiken. Det ekonomiskaförfallet fortskrider, till synes ganska oberört av alla beslut och allt ståhejhär i . är del alltså dags igen. Mindre än sedanden borgerliga riksdagsmajoriteten fastställde de senaste riktlinjerna för denekonomiska politiken skall nya linjer läggas fast. Turerna kring den ekonomiska politiken har varit så många,alt del är nödvändigt att göra en återblick för att kunna klarlägga innebördenav de alternativ som föreläggs . , , höjdes momsen med3 %. beslöt om en rad utgiftsnedskärningar,framför allt när det gällde statens överföringar till kommuner och hushåll. Idelta det första s. k. sparpaketet sattes som första prioritet att minskabudgetunderskottet och alt dämpa den offentliga sektorns tillväxt. Dessa målförklarades vara överordnade alla andra, inkl. sysselsättningen och denindustriella återhämtningen. Därmed motiverades att en hård åtstramning sattesin i början av en lågkonjunktur. Efter denna kraftansträngning hade trepartiregeringen ochdess ekonomiminister uppenbarligen behov av en vilopaus. presenterades innehöll inte ett enda förslag omekonomisk-politiska åtgärder, trots att den redovisade en fortsatt ökning avbåde budgetunderskottet och underskottet i utrikeshandeln, somekonomin stagnerade och inflationen fortsatte. Budgetpropositionens omedelbara effekt blev därför att denutlöste en valutakris, som kunde stoppas först med en kraftig kreditåtstramningoch en höjning av räntan till svensk rekordnivå. I början av det här året stod regeringen således med bådafötterna på bromsen. Konsumtionen skars ner med höjda skatter, ochinvesteringarna och byggandet bekämpades med hård kreditpolitik och rekordhögränta. Man gjorde också helt klart varför en sådan åtstramningspolitik måsteföras i en internationell lågkonjunktur, då en svag exportutveckling ändåfungerade som en broms på den ekonomiska utvecklingen i vårt land. De storaobalanserna i statsbudgeten och utrikeshandeln gjorde det omöjligt, förklarademan, att längre föra en aktiv konjunkturpolitik till stöd för sysselsättningoch näringsliv. måste följa med i den internationellakonjunkturnedgången oberoende av vad det skulle kosta i arbetslöshet,produktionsbortfall och utslagning av företag. Riktigt lyckades man dock aldrigförklara varför följsamheten till den internationella nedgången krävde att desskonsekvenser mångdubblades genom en hård åtstramning, som dessutom i så höggrad riktades mot investeringarna - en märklig utveckling i ett land som plågasav en alltför låg produktionsförmåga och otillräcklig konkurrenskraft. Regeringens svårigheter att försvara och förklara sinekonomiska politik ökade genom att inte ens de mål man ställt upp för sig - enförbättrad balans i budget och utrikeshandel - såg ut att kunna uppnås.Visserligen blir underskottet i samlade utrikesaffärer något mindre iår än det var . Men det beror framför allt på en kraftig nedgång avimporten och leder bara till den obehagliga slutsatsen att underskottet snabbtkommer att öka igen om den inhemska efterfr,ågan skulle börja växa. Det är enslutsats som redan har dragit. I sin höstrapportkonstaterar man all underskottet i bytesbalansen ökar till över 20miljarder kronor. Dessutom visade det sig , attskattehöjningarna och utgiftsnedskärningarna i de s. k. sparpaketen inteminskade budgetunderskottet utan tvärtom fick det att öka ännu mera.Förklaringen var inte svår att finna. Åtstramningen gav en kraftigt negativeffekt på inkomster, produktion och sysselsättning, som mer än motverkadeeffekterna på statsbudgeten av höjda skattesatser och bantade utgifter. Det var inte bara vi socialdemokrater som protesterade motdenna politik, som vi fann rent destruktiv t. o. m. för sina egna syften. Detbörjade mullra också ute i näringslivet, där krympande marknader och högaräntor drev fram produktionsinskränkningar och förlamade investeringsviljan. Oron blev inte mindre av att också valutapolitiken drevsåt fel håll. som näringslivets försvagning fortsatte lät riksbankenden svenska kronan förstärkas, dvs. skrivas upp i förhållande till andravalutor. Det gjorde det naturligtvis inte lättare för industrin att hålla uppesin försäljning och behålla sina marknader. Tecknen blev således allt fler på atl densvenska ekonomin var på väg mot en djup kris med rekordarbetslöshet och en nyindustriell tillbakagång. Det minskade byggandet höll på att skapa enny krisbransch; byggnadsmaterialindustrin, småhusfabrikanter och byggmästareannonserade i växande utsträckning konkurser och nedläggning. Ändå fanns detinga tecken på att obalanserna började minska, tvärtom fortsattebudgetunderskottet att växa. måste ha kommit som ett gudasänttillfälle för huvudarkitekten till den här politiken, , att hoppaav från allt elände. I trygg förvissning om att mittenpartiernas lust altregera skulle övervinna t. o. m. deras självbevarelsedrift, kunde han påThorbjörn och överlåta hela konkursboet. som hansmet ut genom bakdörren, kunde han framställa sig själv som den endeansvarsfulle politikern i . och log dockinte hårdare på sin uppgift än att man lät den nya tvåpartiregeringen gå inågot slags vinteride över sommaren. publicerades det socialdemokratiska programmet medförslag till handlingslinje för att föra ur krisen. Den grundläggandeutgångspunkten för det programmet är att ekonomiska kris är enindustriell kris. Produktionsförmågan är otillräcklig för att vi skall kunnaförsörja oss själva. En politik för atl öka industrins produktionsförmåga ärsåledes oundgängligen nödvändig. Men även om produktionsförmågan är för liten utnyttjas denändå inte fullt ut. Bara vart fjärde industriföretag kör den här hösten mednågorlunda full kapacitet. Ett stort antal företag har tre- ellerfyradagarsvecka. Ett betydande antal företag skrider snabbt mot den gräns, därnästa steg är nedläggning. Och naturligtvis blir ett växande antalmänniskor utan arbete. Vi har alltså hamnat i den paradoxala situationen attvarken kapital, arbetskraft eller naturtillgångar utnyttjas i möjligutsträckning, som den borgerliga ekonomiska filosofin hävdar attstandard och välfärd ytterligare måste skäras ner för att vi skall kunnaanpassa vår förbrukning till det vi faktiskt producerar. Det är uppenbart att åtstramningspolitiken därmed blir sinegen motivering. Ju mer efterfrågan skärs ner, desto sämre utnyttjasexisterande produktionsförmåga. Dessutom leder det till attproduktionskapacitet försvinner när företag läggs ner och investeringarnauteblir. Och desto längre måste åtstramningen drivas i nästa varv. Det socialdemokratiska programmet avvisar med storbestämdhet denna självförstörande politik. I stället måste den ekonomiskapolitiken i ett första skede inriktas så att landets produktiva resurser återutnyttjas fullt ut. Det är bara under förutsättningen att existerande kapacitetär fullt utnyttjad som företag och enskilda finner det rimligt och lönsamt attbygga ut produktionsförmågan ytterligare. Så länge den förutsättningen inte äruppfylld, hjälper det inte mycket, som 1970-talels erfarenheter visar, medinvesteringssub- ventioner och höjd lönsamhet. Kapitalet söker sig ändåinte till produktiva investeringar. Dessutom är det bara under full sysselsättning som delblir socialt och politiskt möjligt att genomföra den nödvändigastrukturanpassningen och förnyelsen av svensk industri. Del är lätt att sägaalt samhället inte skall gå in med stöd till förlustdrabbade ochnedläggningshotade företag. Men det är ohyggligt svårt att låta bli att göradet, om enda alternativet för de anställda i de företagen är arbetslöshet. Det finns således, herr talman, en överväldigandebevisning för att behöver en aktiv efterfrågepolitik, som leder tillatt de produktiva resurserna utnyttjas fullt ut och återställer den fullasysselsättningen. Men denna efterfrågepolitik kan inte i ekonomins nuvarandesvaghetstillstånd utformas som en allmän expansion av konsumtionsefterfrågan.Det första ledet måste därför vara alt ta till vara den efterfrågan som redanfinns och styra den så, att den i högre grad än riktas mot svenskavaror och tjänster. I programmet diskuterar vi en omläggning av den offentligaupphandlingen, så att statens och kommunernas inköp blir ett starkare stöd försvensk industri, både på kort sikt och i dess mera långsiktiga utveckling. Viföreslår ett antal åtgärder för att underlätta för näringslivet att styra översin efterfrågan av insatsvaror, komponenter etc. mot svenska leverantörer ochproducenter. Vi redovisar också hur svensk industri effektivare skall kunnauppmuntras i sina exportansträngningar. Men efterfrågepolitiken måste också inriktas på att skapaen ökad efterfrågan. Del måste gälla områden där efterfrågeökningen resulterari investeringar, som skapar nya tillgångar och därmed framtida inkomster.Energiproduktionen, transportapparaten och bostadsbyggandet är tre sådanaområden, där stora insatser behöver göras. Rätt planerade blir dessa insatserockså en kraftig stimulans för den industriella utvecklingen, somlandets produktionsförmåga förstärks . Det socialdemokratiska krisprogrammet sysslar emellertidinte bara med efterfrågesidan i ekonomin. Det är en självklar nödvändighet attden industriella återhämtningen förenas med minskade obalanser i svenskekonomi. Det råder redan en allvarlig brist på sparande i , vilketframgår av de stora underskotten i bytesbalans och statsbudget. Men det äruppenbart att sparandebristen blir ännu mera påtaglig den dag då investeringarnapå nytt börjar öka. Dessutom plågas vi av ett starkt inflationstryck, som hotarvår konkurrensförmåga och allvarligt snedvrider användningen av vårakapitalresurser. Höga räntor och en snabbt expanderande spekulations- ochfiffelekonomi drar bort stora mängder kapital från produktiv användning. Bristen på sparande och det starka inflationstrycket utgöri dag de avgörande hindren för en snabb industriell återhämtning. Bådaproblemen måste därför lösas om vi på nytt skall kunna få ekonomisk tillväxtoch full sysselsättning. Enligt vår uppfattning handlar det i båda fallen om hurman skall kunna lösa en grundläggande fördelnings- och förtroendefråga. sparandeti erforderlig utsträckning är all den absoluta merparten av landets löntagareaccepterar att produktionsökningen under ett betydande antal år går till ökadevinster, lill ökat utbud av riskvilligt kapital och till att minska våraunderskott. Och enda sättet att varaktigt ta ner inflationen är att denominella inkomstökningarna kraftigt dämpats, så att kostnadspressen påpriserna och behovet av kompenserande prishöjningar minskar. Erfarenheten visar hur oerhört svårt det är att uppnådetta i ett land där inflationen bitit sig fast. har en radolika metoder prövats i olika länder för att öka sparandet och minskainflationen; lagstiftning om lönerna, socialkonlrakt om löner och priser, enhård arbetslöshelspolitik. Men överallt har inflationen dykt upp igen ochvinster och sparande gått ner, när lagstiftningen upphört, kontrakten gått uteller arbetslösheten börjar minska. Åtskilliga exempel finns dessutom på altinflationen inte märkbart dämpats ens dessa ingripanden pågått.Det gäller framför allt arbetslöshetspolitiken, som har visat sig alltmerineffektiv mot inflationen. Och i inget fall har man fått till stånd denkombination av ökade investeringar, tillväxt och prisstabilitet som vi måsteeftersträva. Mot bakgrund av 1970-talets dystra erfarenheter är delinte underligt om man i land efter land börjat diskutera huruvida inte inkomst-och kapitalbildningen i våra marknadsekonomier måste ges nya förutsättningarför att över huvud taget kunna fungera. En utlöpare av denna debatt ärmonetarismen. En annan är den s. k. utbudsekonomin. En tredje är faktisktkraven på kollektiv kapitalbildning, delaktighet i vinsten för löntagarna ochlöntagarinflytande över kapitalets användning. Idén om löntagarfonder - ty det är vad det handlar om -utgår från att det är lättare för löntagarna att avstå frän lönehöjningar om deavstår till sig själva via fonder, som de äger och förvaltar. Och det utgårfrån att chanserna ökar att undvika överslag i löne- och prisbildningen vidförbättrade vinstkonjunkturer, om det ekonomiska systemet innehåller någon formav vinstdelning. Eftersom man i den svenska debatten i det här ämnetförsöker beskriva löntagarfonder som ett medel att förvandla till encentralt planhushållad ekonomi av öststatstyp, är det värt att framhålla attdiskussionen om löntagarfonder enbart förs i de västerländska marknadsekonomierna.Praktiskt taget de enda industriländer, där man inte diskuterar löntagarfonderoch inte får diskutera löntagarfonder, är kommuniststyrda länder.Förklaringen är enkel - löntagarfonder innebär en utspridning av ägandet och endecentralisering av inflytandet i det ekonomiska systemet, som vore livsfarligför ett centraliserat, statssocialis-tiskt ekonomiskt och politiskt system. Naturligtvis inbillar vi oss inte att löntagarfonderensamma för ur dess ekonomiska kris. För att klara övergången från denstagnerande inflationsekonomi som vi har till en ekonomi med både tillväxt,ökade investeringar och prisstabilitet krävs att den ekonomiska politiken tarett helhetsgrepp som läcker både efterfråge- och utbudssidan i ekonomin. Utöverde åtgärder jag redan nämnt krävs en reform av vårt skattesystem. som både underlättar avtalsrörelserna och motverkarspekulation och konsumtion på kredit. Den skattereform som socialdemokraterna,och nu är ense om bör hjälpa oss att hålla nere bådeinflationen och räntan, inte minst genom att bidra till en sanering av den gråkreditmarknaden. Det kommer också att krävas en synnerligen aktivarbetsmarknads- och regionalpolitik för att den nödvändiga strukturanpassningenav svensk industri skall kunna genomföras som rätten till arbete åtalla upprätthålls. Det som enligt vår mening blir avgörande för denekonomiska politikens möjligheter att föra ur krisen är det förtroendeoch den vilja till medverkan den kan skapa hos medborgarna i allmänhet och destora löntagargrupperna i synnerhet. Utrymmet för att höja privat och gemensamvälfärd blir ytterligt begränsat om sparandet och kapitalbildningenskall kunna öka. Men skall detta bli allmänt accepterat, måste en rättvisfördelning av den ökade kapitalbildningens konsekvenser i form av makt ochvälstånd vara ett av den ekonomiska politikens främsta mål. Detsocialdemokratiska krisprogrammet har formats utifrån det grundläggande kravet. När programmet presenterades rönte detuppskattning också utanför våra egna led. Ekonomer och folk från näringslivetkonstaterade att här fanns ett klart alternativ till den politik som bedrivitsde -och som gett så eländiga resultat. Möjligen var del därför somde borgerliga partierna tog i desto hårdare när de i vanlig ordning dömde utden socialdemokratiska politiken. Längst gick faktiskt - OlaUllsten beskrev vår politik såsom styrd av ett schizofrent lättsinne. Det var därför med en viss förvåning som vi konstateradeatt den s. k. ekonomiska offensiv som regeringen presenterade ivissa delar hämtats från det socialdemokratiska krisprogrammet. hade regeringen brett ut sig över det löjliga och farliga i tanken altbekämpa inflation med prisstopp-nu införde man ett sådant. Inte mindrebesynnerligt ansåg man det vara. alt som ett led i enantiinflalionspolitik successivt skriva upp den svenska kronans yttre värde -nu blev delta officiella politik. Den hårdaste attacken mot vårt krisprogram gällde atl detvar alltför expansivt. Vi vill satsa på ökade investeringar för att få i gångindustrin och hålla uppe sysselsättningen. Detta förklarades vara en heltomöjlig politik, eftersom den skulle öka budgetunderskottet och därmed spä påinflationen. Döm om vår förvåning när det centrala inslaget i regeringensprogram visade sig vara en stor momssänkning för att stimulera av alla tänkbaraområden den privata konsumtionen, med ökade budgetunderskott som en ofrånkomligföljd. Hur detta skulle gå ihop med den ständiga klagan att vi lever över våratillgångar förklarades inte. Ändå, herr talman, råder inget tvivel om atl förslagenfrån september var ett försök att bryta med den destruktiva åtstramningspolitiksom stått för. Men utbrytningsförsöket var besynnerligthalvhjärtat och så fingerfärdigt konstruerat, all de flesta av åtgärdernaupphävde varandra. Kronans värde skrevs ner- men någon standardsänkning skullelönlagarna inte drabbas av eftersom momsen sänktes. Den sänkta momsen skulleinte märkbart spå på konsumlionsefterfrågan eller öka budgetunderskottet-eftersom man drar in pengar från pensionärer, arbetslösa och andra. Den här sinnrika konstruktionen tillhör dock numera detpolitiska kuriosakabinettet. Den överlevde inte förhandlingarna ifinansutskottet med de hårdföra . Momssänkningen halverades, menutgiflsned-skärningarna beslår. Inte en krona vill man anslå till åtgärder motarbetslösheten eller för att stimulera byggandet. Den lilla gnista av enpolitik inriktad på tillväxt, som ändå fanns i regeringsförslaget, släckteshelt. Inte ens det ganska oskyldiga förslaget om en obligatoriskvinstavsättning i fann nåd för . Någon ekonomisk politikför att följa upp devalveringen finns över huvud taget inte i denna märkligauppgörelse. Däremot slår utskottsmajoriteten fast, att de löpandestatsutgifterna skall skäras ner med under budgetåret1982/83. Detta är en väsentlig skärpning jämfört med de sparmål som uppställtstidigare. Då kunde också inkomstförstärkningar, t. ex. skattehöjningar, räknassom sparande, som själva sparmålet omgavs med diverse reservationer,framför allt hänsyn till konjunktur- och sysselsättningsläget. Allt detta är nu borta. Regeringspartierna skall i dagförplikta sig att presentera en budget där utgifterna skuritsner med 12 miljarder. Och av detta avverkar man genom dagens beslut högst 1 ä 2miljarder, enligt tolkning. Jag undrar om och ledamöter ifinansutskottet och i har fullt klart för sig vad man därmed åtarsig. Den som vill vinna klarhet på den punkten råder jag att studera densammanställning av utgiftsnedskärningar för /83 som finns i denmoderata partimotionen. Man kan ha olika åsikter om avsikter. Menderas motion ger otvivelaktigt en helt riktig bild av vad som måste ske, om enutgiftsnedskärning i den här storleksordningen skall kunna genomföras underett enda budgetår. Av den totala nedskärningen ligger enligt 5miljarder på . Det betyder nya hårda ingrepp motpensionärer, sjuka och barnfamiljer. skall enligtmoderaterna spara 2,5 miljarder. Det betyder bl. a. kraftigt höjdaboendekostnader för alla som bor i statsbelånade hus och villor. På grundskola,gymnasium och kultur skall 1,5 miljarder sparas. Det måste bland mycket annatbetyda att lärarlösa lektioner snarare blir regel än undantag. Vi har under de borgerliga regeringsårenåtskilliga gånger ställts inför den blandning av hänsynslöshet och inkompetenssom tycks bli del oundvikliga resultatet när gör upp medmittenpartierna. Men jag undrar om inte detta tar priset. skall fattabeslut om den hittills största sociala nedrustningen utan tillstymmelse tillanalys av dess konsekvenser, utan diskussion av någon alternativhandlingslinje, egentligen utan någon annan motivering än alt så här villmoderaterna ha del. Vad vill, det vet vi. Dagens riksdagsbeslutblir därför, om det följer majoritetsförslaget från finansutskottet, en storseger för moderata samlingspartiet. Man har inte bara pulvriseratmitlenregeringens ekonomiska offensiv utan också kedjat fast den vid enfortsatt hård åtstramningspolitik, inriktad på social nedrustning och högarbetslöshet. Men det vore ändå bra att få något svar på frågan vadcentern och vill. Varför vill ni egentligen regera, ,när ni inte är någonting annat än springpojkar? Finns detingenting kvar av det där som kallades social liberalism? Och tal omjämlikhet och trygghet - blir det bara en viskning när ryter till? Den inriktning av den ekonomiska politikensom socialdemokratin vill förorda är i huvudsak följande. För det första måste alla tänkbara ansträngningar görasför att förhindra att drabbas av den största arbetslöshetensedan 1930-lalel. Våra förslag i det avseendet kommer attredovisa senare i debatten. För det andra måste investeringarna stimuleras, både inomindustrin och när det gäller bostadsbyggandet. Därför anser vi att politikenmåste inriktas på att sänka den höga räntenivån. Dessutom föreslår vi åtgärderför fortsatt investeringsstöd till industrin och för alt nå en prisnivå förbostadsbyggandet som gör det möjligt att få avsättning för nyproduceradelägenheter. I linje med detta motsätter vi oss de försämringar avförutsättningarna för nyetableringar, investeringar och produktion inomstödområdet som regeringen vill göra genom nedskärningar inomregionalpolitiken. För det tredje måste den ekonomiska politiken inriktas påatt förhindra att devalvering misslyckas genom en ny inflationsvåg.Hotet om ökad inflation kommer inte, som regeringen försökt inbillaallmänheten, från att importvarorna blir dyrare. Detta är en nödvändigkonsekvens av devalveringen, som även regeringen accepterar. Inte hellerkommer inflationshotet från den lönehöjning med som skulle bli enföljd av alt taket i den s. k. prisklausulen bryts igenom . Det verkliga inflationshotet kommer i stället från annathåll. En ny kraftig ökning av budgetunderskottet skulle motverka strävandenaatt sänka räntan och begränsa inflationen. Därför säger vi nej även till denbegränsade momssänkning som föreslås och som skulle kosta statskassanungefär 4 miljarder. Vi vidhåller att en ytterligare räntesänkning vore enlångt bättre åtgärd, eftersom den skulle dämpa inflationen som denminskar statens budgetunderskott och inverkar gynnsamt på investeringarna. Ännu allvarligare är om utvecklingen ledertill starka kompensatoriska lönekrav inför nästa avtalsrörelse. Underlag försådana lönekrav skapas inte bara av en okontrollerad inflation utan i minstlika hög grad av en okontrollerad vinstuppgång . Allt tyder på altvinstökningen kommer att bli betydande, framför allt i de stora exportföretagen.Tre faktorer verkar i den riktningen. Nr 23 för vinster, och del är meningen.Ett bättre kapacitetsutnyttjande i samband Onsda enden med den konjunkturuppgång, som nuallmänt väntas åtminstone , 11november 1981 kommer att kraftigt öka produktivitet och lönsamhet. Och, slutligen, lönekostnadsökningen 1982 blir ytterst måttlig, eftersom det är andra året i