prot · G5098 · 1981-12-31 00:00:00 — säger att jag ger en osann bild. Jag villgärna returnera det: Den bild som ger är vilseledande. KarinAhrland bakar ihop anslagsposter och vill med det bevisaatt det har skett en utbyggnad. I tider av hög inflation är det propaganda -den sifferexercisen ger en felaktig bild av situationen. Enskilda människorupplever åtstramningspolitiken. Jag kan som exempel ta anslaget till färdtjänsten. Det ärväl riktigt att det har ökat mycket kraftigt. Man har infört riksfärdtjänst,och det är bra. Men det lokala resandet har inte förbättrats för de människorsom verkligen behöver färdtjänsten. Där har man satt in restriktioner ochinskränkningar. Senast för en månad sedan diskuterade en kommun att helt lägganed färdtjänsten. Det skulle drabba 250 människor. Det är en följd av denekonomiska politik som bedrivs i . Det vore bra, tror jag, om vi i stället för att fly tilldessa belopp och höll oss till dagens situation, till detkrispaket som diskuteras och det som vi behandlade . Där sker enurholkning av handikappersättning och vårdbidrag. Det är två ersättningar somär mycket viktiga. De utgår till verkligt gravt handikappade människor efter eningående prövning. Där kommer inte pensionstillskotten in i bilden för atttäcka minskningen. Det sker alltså en verklig urholkning av dessa förmåner -det kan man inte komma ifrån. Det sker också en sänkning av anslaget tillSamhällsföretag. Arbetsvärden drabbas på flera andra sätt också. Regeringen haringet mandat att göra den nedrustning man nu har startat på den sociala sidan.Jag kan förutskicka att detta blir en av de stora huvudfrågorna i nästa årsval: att slå vakt om tryggheten och friheten för handikappade människor. Jag skall först tacka för att han observerade att jagtalade om de dövblinda. Jag har nämligen personligen, sedan jag fick uppdragetatt i regeringen värna om de handikappade, kommit till den uppfattningen attdet kanske inte är orimligt att notera att bland människor med handikapp finnsen del som har sämre villkor än andra, och dit hör enligt min mening dedövblinda. Jag är helt enig med på den punkten. tyckte att vi skall hålla oss till dagens situation, och det tycker jagockså att vi kan göra. Jag skall låta bli sifferexercisen och inte rabbla likamycket som förra gången, bara säga till att på det departementdär jag arbetar har i årets budget de särskilda anslagen till handikappade -och då tänker jag inte på pensionerna - ökat med 59 miljoner upp till totalt455 miljoner. Det är, , en ökning med , och det kan jaginte kalla för någon nedrustning. Jaghar tidigare tillsammans med varit med om att fördöma en av dekommuner som drog in på färdtjänsten. Jag sade inte den gången, mest avfinkänslighet - och har inte sagt - att de två kommuner detgäller är och min egen hemkommun, . Jag kanske i sammanhanget fårtillägga att båda två är socialdemokratiskt styrda kommuner. lär habättrat sig. Anf.67 () replik: Mycket kort: När det gäller färdtjänsten i och har jagockså med glädje noterat att man i har ändrat sitt ställningstagande.Men det är ändå illavarslande att sådana diskussioner förs ute i kommunerna. IMalmö har det aldrig varit fråga om att lägga ner färdtjänsten, utan det varfråga om inskränkningar, och sådana sker nu i de flesta kommuner- till följd avden ekonomiska politiken i landet. Regeringspolitikens konsekvenser måste nutas av bl. a. politikerna i . Trots ökningen av anslaget till färdtjänsten kan vialltså uppleva att de handikappade drabbas hårt av inskränkningar ochneddragningar, och detta måste vi reagera mot. 68 INGA (vpk): Den sociala nedrustning som pågår runt om i landets kommuner till följd av regeringens politik drabbar i första hand barnen, de äldre och de utslagna människorna. Nedskärningarna innebär förstås en sämre social service för i stort sett alla, men de kommer att märkas mest för just de här människorna. ' Idåliga tider borde socialvården vara skyddad från nedskärningar, eftersom denbehövs allra mest då. Det är ju i sådana tider som de som redan har det dåligtfår det ännu sämre. Jag har träffat socialarbetare som säger att bland de mestutslagna kommer helt enkelt dödhgheten att öka, eftersom de kan fåden hjälp de behöver. 11 protokoll 1981/82:7-8 Med den nya socialtjänstlagen skall socialvården ha detyttersta ansvaret för människorna ute i kommunerna. Socialvården skall också,är det i alla fall tänkt, arbeta förebyggande. Över huvud taget får socialvårdennya och fler arbetsuppgifter. som den här reformen genomförs,saboteras den genom nedskärningar som bl. a. gör att tjänster dras in. De människor som socialvården arbetar med har ofta inte enchans på arbetsmarknaden, i vart fall inte i tider som de nuvarande, med storarbetslöshet. Det blir en rundgång. På grund av arbetslösheten sökerflera hjälp, och ofta slutar det med förtidspensionering - som blir dyrare bådeför samhället och för den enskilda människan. Det kostar pengar för samhället,och den enskilda människan får betala på ett annat sätt, men det blir minstlika dyrköpt. Detta är vad som sker , och ännu värre kommer det attbli. Det är en dålig politik. började sitt inlägg med att vi skall slåvakt om välfärden. Då vill jag fråga: Är det här att slå vakt om välfärden? Det finns över 60 000 arbetslösa ungdomar. Hälftenav dem är tonåringar. Vad kommer att hända med dem? Vad blev det av regeringenslöfte om utbildning, arbete eller praktik åt alla ungdomar? Jo, det blev 40veckors yrkesintroduktion och 10 månaders obetald praktik, om man räknar så.Sedan bhr de flesta arbetslösa igen. Arbetslösheten bland ungdomarna har stigit till denutan jämförelse högsta nivån efter kriget. Bland tonåringarna är utanarbete och bland tonårsflickorna . söker av eleverna tillgymnasiet, men kommer in. Av en årskull som går ut nian blir hela 17000 ungdomarutan plats. Av dem är det bara 5 000 som får arbete. 12 000 är kvarutan vare sig skola eller arbete. Vad händer med dessa ungdomar? Var hamnardessa ungdomar? Vad kommer denna politik att kosta samhället och ungdomarna? Det behövs en ansvarsfull ekonomi - det var ett annatgrepp i inlägg. Jag vill fråga: Är det här ett ansvarsfullt sättatt handskas med ungdomar och med pengar? Kortsiktiga sparåtgärder blir ofta dyrköptapå lång sikt, i vart fall om de inte förenas med en verkhgt bra pohtik,ekonomiskt och arbetsmarknadsmässigt sett. Det skall också sparas inom skolan. Där drar man inlärartjänster. I dras tjänster in och klasser blir större, och igymnasieskolan skall av undervisningen på vissa hnjer ske utanlärare. fattade besparingsbeslut har gjort att ungdomsskolan blivit avmed resurser motsvarande . Dessa sparåtgärder påstår manfrån regeringens sida är pedagogisk förnyelse. Att påstå det är rent nonsens.Vad som händer är att undervisning och fostran blir sämre - och detta i tiderdå man talar sig varm för att öka färdighetsträningen bland eleverna.Basfärdigheterna måste bli bättre, har det hetat av debatt iskolfrågor. Dessa besparingar kommer också att kosta mer än det smakar, i vartfall på lång sikt. Kanske blir det en kortsiktig vinst, men det blir en Detfinns vissa ord och fraser som används väldigt mycket just nu och som både SAFoch regeringen pläderar för. Inom hälsovården, socialvården och barnomsorgen, iskolorna och arbetslivet, för att nu nämna några områden, används dessa ord.Det är uttryck som egenvård, satsa på dig själv, sköt dig själv. Man skullekunna lägga till; Strunta i andra och var egoistisk. Dessavärdeladdade ord, som faktiskt har blivit honnörsord, följs upp i denkommersiella kulturfloden genom bl. a. video och egolyssnarapparater-det är ettord jag har uppfunnit för sådana där radioapparater med lurar för öronen somgör att man kan lyssna alldeles själv. Det är meningen'ätt ungdomar skall sittaensamma och passiva och lyssna på musik, vare sig det är på pendeltåget ellerhemma i bostaden. Jag skulle kunna ta många fler exempel på yttringar avegotänkandet och hur det utnyttjas av marknadskrafterna. Vivet att många människor i grunden mår dåligt av den här livsstilen. Det finnsmånga bevis för det, och i åtskilliga undersökningar har människors oerhördafattigdom och ensamhet kartlagts ur just dessa aspekter. Ordsom kollektivitet och gemenskap, att vi skall göra saker tillsammans, har fögautrymme i dagens debatt. Satsa på dig själv, satsa på ett eget hus iför dinfamilj, en egen video - handlar det bara om dig själv. Detta ärmycket farligt. I tider som dessa borde människor i stället gå samman ochutvecklas tillsammans, kämpa för gemensamma och bra saker. Det är bättre ochdet blir billigare, om man nu måste tala om pengar i detta sammanhang. Nuorkar faktiskt inte alla människor satsa på sig själva. Somliga har kanske interåd att göra det. De svaga i samhället tar ännu mer stryk av sådana ord och avtendensen att det bara är styrka och framåtanda som gäller. Och just dessamänniskor drabbas av samhällets inskränkningar" av resurserna. Äveninom barnomsorgsdebatten börjar denna privatisering växa sig stark, ivrigtpåhejad i olika grad från borgarna. Mest hejas det förstås från moderat håll.Det talas om trefamiljssystem, familjedaghem, föreningar som får starta egnaförskolor för sina medlemmars barn osv. Det blir daghem för de resursstarkaföräldrarnas barn, föräldrar som har råd och tid samt andra möjligheter attengagera sig. Men de socialt och ekonomiskt svaga föräldrarna blir hänvisadetill en alltmer uttunnad och försämrad barnomsorg. Jag vill varna för detta framtidsperspektiv. Det behövs kraftigasatsningar på en bättre kollektiv barnomsorg - inte försämringar. Det behövs enkraftigt utbyggd barnomsorg rent kvantitativt - inte en strypt utbyggnad. Ändåär det dessa negativa saker som kommer att hända rhed barnomsorgen om regeringenfår som den vill. Regeringenvill undandra kommunerna mellan 200 och 300 miljoner i statsbidrag. Man utdelarpå detta sätt ett förödande slag mot utbyggnaden av barnomsorgen. Manfrånhänder sig också allt ansvar för den framtida utvecklingen av kvaliteteninom barnomsorgen. Vi måste sänka takten i utbyggnaden, säger . Att agera på det sätt som anges i den proposition som är underbehandling innebär ett stopp för såväl en kvantitativ som kvalitativförbättring inom barnomsorgen. Vpk;sinställning till utbyggnaden av barnomsorgen grundar sig - och det är väl känt- framför allt på två förhållanden. Tillgången till daghem och fritidshem är enförutsättning för kvinnornas deltagande i arbetslivet och är därmed enjämställdhetsfråga av första rang. Daghem och fritidshem är också den bästaformen av omsorg, om man ser till barnens behov av trygghet, social samvaro ochkontinuitet. Regeringensäger att nya platser inom barnomsorgen får tillkomma genom att befintligaresurser utnyttjas bättre. En sådan utveckling skall underlättas genom att denstatliga detaljregleringen av barnomsorgen tas bort. Innebörden av dettauttalande tycker jag är helt klar; Vill ni ha in fler barn i barnomsorgen, såkläm in dem. Men det skall ske på de institutioner som redan finns och utannågra personalökningar. Regeringen vänder ryggen till. Så förhåller sig regeringen till en av vår tids mest brännande socialafrågor. Kommunerna skall lämnas "stor frihet", och man vill bidratill - också ett honnörsord i debatten - "flexibilitet" i utbyggnadenav barnomsorgen. Vad som i själva verket håller på att hända är att regeringenförsöker koppla ett strypgrepp på hela barnomsorgen, både dess utbyggnad ochdess kvalitet. 69 (): Svenska folket bor bra! På få områden kan man så tydligt som påbostadsområdet avläsa det enorma välfärdslyft som ägt rum i vårt land som ett resultat av den socialdemokratiska reformpolitiken. Mendet faktum att flertalet svenskar har en unikt hög bostadsstandard fårinte lura oss att tro att bostadsfrågan därmed skulle vara löst en gång föralla. Vihar fortfarande stora arbetsuppgifter och viktigt reformarbete framför oss.Alla har ännu inte den goda bostad de behöver. Det krävs stora insatser för atttillgodose de krav på bostaden och boendemiljön som vi måste ställa med hänsyntill de handikappade, till de äldre, till barnen och ungdomarna, tilljämställdheten och till energipolitiken. Vi har ett stort, eftersatt behov avsanering, ombyggnad och underhåll. Vi har allvarliga problem med segregationoch orättvisor i boendet, som kräver snabba och målmedvetna insatser. Det vardet arbetet som inleddes med bostadspolitiska reformer, bakom vilkastod en bred majoritet i . Detvar, herr talman, verkhgen en stor olycka att den borgerliga valsegern 1976ledde till att detta samarbete för att skapa rättvisa och demokrati i boendetavbröts. kan vi avläsa resultatet av att den tidigare samlingen kring den socialabostadspolitiken har ersatts med en borgerlig högerstyrd politik, där marknadskrafternaoch kommersialismen har blivit styrmedel inom bostadssektorn. Det är inte längre människornas behov utan en liten,välsituerad grupps betalningsförmåga - eller snarare låne- och avdragsslughet -som styr utvecklingen. Det byggsför få och fel bostäder. Bostadsbyggandet har halverats till den lägsta nivån imodern tid. Om den nuvarande politiken - eller snarare bristen på politiskthandlande - får fortsätta, kommer också nedgången att fortsätta. Det byggs knappast längre några bostäder som svarar mot debostadslösas behov. Det byggsalldeles för få smålägenheter med hyres- och bostadsrätt. De bostäder som byggs är för dyra för att ungdomar ochandra med svag ekonomi skall ha råd att bo i dem. De bostadslösa och betalningssvaga hushållen är ocksåutestängda från konkurrensen om de många äldre lägenheter som byter innehavarevarje år, eftersom de inte har pengar till inträdesbiljetten. En oproportionerhgt stor del av de få bostäder som byggsär för stora och för lyxigt utrustade, och ofta dessutom belägna så att dekostar folkhushållet orimligt mycket av samhällsservice och energi. Ombyggnadsverksamheten, miljöförbättringarna ochhandikappanpassningen har stannat upp. Segregationenoch orättvisorna växer. På många orter har vi en stor bostadsbrist, somframför allt drabbar ungdomar och ekonomiskt svaga hushåll. Bristen är särskiltstor på de orter där det finns jobb och utbildning. är det mångaungdomar som inte kan få jobb eller utbildning på hemorten. Det måste, herrtalman, kännas bittert för dem att på en gång få höra uppmaningen att de skallflytta efter jobb och utbildning, och att de skall lösa sin bostadsfråga genomatt bo kvar hos föräldrarna. Inte heller kan det vara någon vidare tröst fördem att höra talet om att det ju faktiskt finns tomma lägenheter att flytta ini. De tomma lägenheterna finns ju på fel orter. De borgerliga regeringarnas allmänna misslyckandeförstärker dessutom de allvarliga problem vi har inom bostadspolitiken.Inflationen driver upp boende- och byggkostnaderna och ökar orättvisorna iboendet. Arbetslösheten och krisen i industrin skapar oreda på många lokalabostadsmarknader och ställer - ofta med mycket kort varsel - den kommunalaplaneringen på huvudet. Svångremspolitiken, de sjunkande reallönerna och deurholkade bostadsbidragen tvingar många att försämra sitt boende. De som flyttar först till en sämre bostad, till ett nyttjobb, till fritidshuset eller till föräldrarna är de som har ett hyreskontraktatt säga upp. Det är detta som är bakgrunden till att antalet tomma lägenheternu stiger snabbt och på många orter. Den utveckling vi nu ser har kanske intesamma bakgrund i segregation, dåliga miljöer och social utslagning somproblemen . Men den kommer obönhörligen att leda tillförslumning och till svåra sociala och ekonomiska problem om den får fortsätta. Naturligtvis finns det också många hushåll på dearbetslöshetsdrabbade krisorterna som sitter fast i sin bostadsrättslägenheteller sitt ägda småhus och som far illa därför att de varken kan få jobb hemma,flytta efter jobbet eller klara sina bostadskostnader. Också deras situationkräver uppmärksamhet och ansträngningar från vår sida. Denna kris inom bostadssektorn, som leder till alla dessaskadliga effekter för de boende, leder också till arbetslöshet. Och denarbetslösheten drabbar både byggnadsarbetarna och alla dem inom industrin ochservicenäringarna som är beroende av bostadsbyggandet. De är många! Var sjundeförvärvsarbetande svensk är beroende av byggandet för sin försörjning. Närbostadsbyggandet sjunker med ombyggnads- och saneringsverksamhetenoch med samhällets och industrins byggnadsinvesteringar, så innebärdet att arbetslösheten sprider sig i hela samhället. En industri av storbetydelse för både hemmamarknaden och exporten rasar samman. Den dag vi villöka byggandet igen står vi utan yrkeskunnigt folk och inför hotet att i onödanbehöva belasta handelsbalansen med kostnader för import av byggnadsmaterial. Vi socialdemokrater kan inte acceptera attdenna utveckling får fortsätta. Den innebär att vi riskerar på en gång attrasera en hörnpelare för välfärdspoHtiken och förvärra arbetslösheten och denekonomiska krisen. Vi måste vända utvecklingen för att värna om människornasrätt till arbete och en god bostad! Den passivitet som präglar regeringenshandlande måste ersättas med en offensiv satsning på bostadspolitiken som ettviktigt instrument i kampen för att föra ur krisen och för atttillgodose grundläggande sociala behov. .Vi är de första att erkänna att detta inte är någon lättuppgift, särskilt eftersom det inte är möjligt att tillföra bostadssektornomfattande nya resurser. Men det går ändå att peka ut några insatser som bådenödvändiga och möjliga; Vi måste öka nybyggenskapen, främst i form av hyres- ochbostadsrättslägenheter i flerfamiljshus, upp till den nivå som svarar motbehovet. Vi måsteöka ombyggnaden och saneringen. Vi måste genom olika insatser hålla boendekostnaderna påen rimlig nivå och utjämna orättvisorna i boendet. "Vi måste återge bostadsbidragen deras roll för atttrygga de betalningssvagas ställning på bostadsmarknaden. Vi måstevärna om hyresrätten och de allmännyttiga företagen. Vi måste förbättra fastighetsförvaltningen och ökahyresgästernas inflytande över sitt boende. yi måste öka insatserna för en bättre boendemiljö och fören anpassning till de handikappades, de äldres och barnens behov. Vi behöver ett samhällsbyggnadsprogram som omfattar såvälny- och ombyggnad, miljöförbättringar, handikappanpassning som energihushållnings-och underhållsåtgärder. Ett sådant samhällsbyggnadsprogram skulle kunna läggagrunden för en jämn sysselsättning. Det skulle också kunna- bidra tillatt sänka kostnaderna genom ett mer effektivt utnyttjande avproduktionsresurserna. Och sist men inte minst behöver vi, herr talman,återupprätta samarbetet kring den sociala bostadspolitiken. Vi socialdemokratereftersträvar fortfarande ett brett politiskt samarbete för att få till ståndde beslut om bostadspolitiken som är nödvändiga och som - för somgår - blir alltmer brådskande. Vi har tagitinitiativet till ett sådant samarbete. Dess värre har vi fått nej varje gånghittills. Men vi tänker inte ge upp! För vi anser att ett sådant samarbete ärnödvändigt för att bryta det nuvarande dödläget. Och vi vet att ett sådantsamarbete är i hela folkets intresse! 70BERTIL (): Inom det bostadspolitiska fältet har påsenare år ett allt större intresse koncentrerats till bostadsbyggandetsomfattning. Under det s. k. miljonprogrammets tid nyproducerades något enstakaår mer än 100 000 lägenheter. Detta var en mycket hög produktion, vilkenmöjliggjordes tack vare en rad olika faktorer. a. kan nämnas denosedvanligt stora tillväxt som ägde rum i ,fördelarna med de långa seriernas produktion och inte minst det omfattande stödsom från samhällets sida lämnades till bostadsbyggandet. är situationen en annan. Endast mellan 40 000 och 50000 lägenheter byggs . Det är tveksamt om denna produktion ärtillräcklig. Den snabba reduktionen av byggandet har i varje fall medförtomställningssvårigheter för byggindustrin och dess anställda. Det är angelägetatt ett bostadsbyggande av tillräcklig omfattning äger rum. Likaså vore det braom årsvariationerna vore så små som möjligt. En produktion av ca 50 000lägenheter torde vara en realistisk siffra. Jag tror det är viktigt att notera att boendet tillhör denkanske mest reglerade sektorn i dagens . Utifrån ambitionen attunderlätta, stödja och rätta till olägenheter inom bostadssektorn har en raddelbeslut fattats och regleringar genomförts, som till slutprodukt har fått etthelt genomreglerat system. Varje krusning på jämlikhetens blanka vattenyta harkorrigerats med nya lagar och föreskrifter. Resultatet av alla, kanske i ochför sig goda, beslut har blivit att helheten inte alls är så bra somursprungligen avsågs. Byråkratin och krånglet inom bostadssektorn är av denomfattningen att den vanlige medborgaren svårligen kan överblicka, än mindresätta sig in i de regler som gäller. Det är dags att göra något ät detta . Det stöd som utgår till boendet är mycket omfattande. Såvälnyproduktionen som det direkta boendet subventioneras med ca 20miljarder kronor. Samhällets insatser på detta område är alltså avutomordentlig storlek. måste man hålla i minnet attbudgetunderskottet beräknas till mer än 70 miljarder kronor.En naturlig fråga blir då om vi i fortsättningen har råd att subventionerabostadssektorn i den omfattning som sker. Jag är övertygad om att skallSverige få balans i sin ekonomi, kan dessa subventioner inte öka eller ensbibehållas på nuvarande nivå. Snarare är en minskning nödvändig. En annan fråga som måste ställas är hur enproduktion på ca 50 000 lägenheter kan förenas med kravet på minskadesubventioner till byggandet. Från moderat håll svarar vi att dessa båda kravkan förenas, men att bostadspohtiken då måste få en ny inriktning. Det måsteske en omorientering och en nyorientering. Jag skall här beröra tre huvudområden inom vilkaförändringar måste ske för att man skall få in bostadspolitiken på nya ochrätta banor. Först och främst gäller det upplåtelseformerna. Människormåste ha möjlighet att välja den bostad och den upplåtelseform som de självaeftersträvar. Oavsett om man vill bo i en- eller flerfamiljshus bör man kunnavälja upplåtelseform. Det är möjligt att hyra bostäder i såväl småhus somflerfamiljshus. Däremot är det inte möjligt att äga sin bostad om man föredraratt bo i flerfamiljshus, vilket innebär att mer än hälften av landetsbostadsbestånd är stängd för dem som vill äga sin bostad. Utan att det finns några politiskt fattade beslut somuttalar en sådan vilja, har det nu visat sig att gällande låneregler försvårarinnehav med äganderätt. Produktionen av bostäder i småhus har således inriktatspå bostadsrätt, vilket inte överensstämmer med vare sig den verkligaefterfrågan eller andra övergripande ekonomiska förutsättningar. Detta är ytterligareett exempel på att detaljregleringen av byggandet måste upphöra för att viskall få ett klart förhållande mellan konsumentens verkliga efterfrågan ochproduktionen av bostäder. En egen lägenhet i flerfamiljshus är ett attraktivtalternativ för många. Moderata samhngspartiet har arbetat föratt man även i vårt land skall kunna äga sin lägenhet. Hyreslägenheten är i daghelt dominerande inom flerfamiljshussektorn. Flera skäl, inte minst behovet avökad valfrihet, talar för att den framtida flerfamiljshusproduktionen bördomineras av lägenheter med ägande- och bostadsrätt. För att man skall kunnaöka flerfamiljshusbyggandet måste ett system med ägarlägenheter snarastinföras. Av allt att döma är det inga stora problem att ändragällande lagstiftning så att ägarlägenheter kan inrättas. Således bör förslagkunna presenteras för tämligen omgående efter det att resultatet avde snart avslutade studierna av frågan presenterats. Hyresformen är en dyr boendeform. Hyresgästerna betalarför den service som bostadsföretaget tillhandahåller och som de i ställetskulle kunna utföra själva. Även småreparationer vållar betydande kostnader förhyresföreta-gen. Egnahemsägaren utför det mesta underhållsarbetet själv och kandå hålla kostnaderna nere. Bostadsrätt har klara fördelar framför hyresrätt. Ansvaretför den egna miljön och bostaden ökar med denna upplåtelseform, vilket påverkardriftkostnaderna positivt.