prot · G50999 · 1981-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1981/82:99 1 § Justerades protokollet för den 9innevarande månad, 2 § Föredrogs och hänvisadesProposition 1981/82:134till justitieutskottet 3 § Föredrogs och hänvisades Motionerna 1981/82:2186till försvarsutskottet /82:2187 och 2188 tiU justitieutskottet /82:2189och 2190 till /82:2191 till skatteutskottet Talmannen anmälde attutrikesministern skulle lämna meddelande i utrikespolitiskafrågor, har det internationella lägetallvarligt försämrats. Det går en isande vind av hot genom världen i dag.Spänningarna ökar, konflikterna blir fler och allvarligare. Det som mer än annat ger oss anledning till oro ärstormakternas nästan fullständiga oförmåga att komma till rätta med sin egenfruktan för varandra. Med sin stora ekonomiska, politiska och militära makthåller de världens öde i sina händer, men de saknar förmåga att bidra medkonstruktiva lösningar på världens problem. Dennasituation är mycket farlig, för dem själva och för oss. Vad somsker i visar att den politiska ordningen i är oförenligmed hänsyn till individens rätt till frihet och de östeuropeiska staternas rätttill nationell självständighet. Slagorden om folkets demokrati har blivit entrött och cynisk ritual för ledare som måste skydda sig mot folket med milisoch stridsvagnar. Tragedin i är ytterst en följd av sovjetiskmaktpolitik. Undantagstillståndet föregicks av militära styrkedemonstrationeroch politiska påtryckningar från rysk sida. Vilken roll den kommunistiskastormakten spelade just är ovisst och egentligen av mindreintresse. Vad som kvarstår är att detta datum markerar ännu en milstolpe i enprocess som beskriver kommunistsystemets poUtiska fall. är tillbaka i förtryckets tröstlösa vardag. Påett av de monument som polackerna reste över demonstrationerna i ochGdansk står det; "Maktens soldater dödadearbetare," Fler har dödats . Tusentals fackföreningsledare ochandra regimkritiker har internerats. Generalernas grepp har hårdnat. Deras löftenom frihet framstår inte som trovärdiga. Vi måste ändå, herr talman, fortsätta att kräva att destår vid sina ord. Vi har inte rätt att säga att polackernas längtan efterfrihet är fåfäng. Vi måste fortsätta att säga det som är en ofrånkomligsanning, att krigslagar och maktspråk endast kan föra ännu djupare in ipolitisk söndring och ekonomiskt förfall. Vi måste också inse att kris är omvärldens. Vad dekommunistiska ledarna talar om som deras interna angelägenheter har fört östoch väst ännu längre in i en återvändsgränd av misstänksamhet ochkonfrontation. Slaget mot det polska folkets frihet har kommit att drabba allamänniskors förhoppningar om en tryggare tillvaro. Både och vet trots allt attde i längden inte kan undvara ett åtminstone begränsat samarbete. De borde bådavara skrämda inför perspektivet av en evig konfrontation i det kalla krigetstecken. Försöken att undvika detta är vaga, men de finns där.Ingendera sidan ville t, ex, ta ansvaret för att skulle bli slutetpå de europeiska samarbets- och säkerhetssträvanden som fick sitt uttryck iHelsingforsmötet , Likväl lyckades man inte samla sig till några som helstkonkreta beslut i , bara till ännu en förhandlingspaus. Att det trotsallt inte blev något definitivt förhandlingsavbrott är den svaga strimma avhopp som lättar upp vår djupa besvikelse över att mötet inte kunde föras tillett framgångsrikt slut. Det var naturligt och ofrånkomligt att de demokratiskaregeringarnas delegater i starkt kritiserade militärens handlande iPolen, Det hade varit uppseendeväckande, om man vid en konferens om avspänningi hade förbigått händelserna i med tystnad. Östs protester mot attdebatten blev så omfattande må vara naturUga, men deras rätt att kräva attandra skulle vara tysta kunde vi inte acceptera, I det lägesom nu har uppstått är det viktigt att de resultat som nåtts vid Madridmötetändå inte går förlorade. Det påtvingade förhandlingsavbrottet i bördärför utnyttjas för kontakter mellan de deltagande staternas regeringar,kommer att aktivt bidra till fortsatta förhandlingar om detslutdokument från som vi tillsammans med övriga neutrala och alliansfriastater har lagt fram. Det finns redan en betydande enighet om detta dokument. Enav punkterna gäller förslag till en första fas i en europeisk nedrustningskonferens,har som bekant erbjudit sig att stå som värd för denna. Jag tror inte att någon av supermakterna avsiktligtplanerar att gå i krig med den andra. De är rimligen oförändrat medvetna om deoöverskådliga riskerna med en konfrontationspolitik. vet vi attmisstro och felbedömningar kan leda supermakterna in i kriser som de till sistfår svårt att kontrollera. Det är mot denna bakgrund som den pågående kapprustningenär så farUg, Den liknar mer än någonting annat ett slags lämmeltåg mot ensjälvförintelse. Tankarna bakom kapprustningen är ett nederlag för detmänskliga förnuftet. Ingen uppgift kan vara angelägnare än att stoppa denpågående utvecklingen mot allt fler och alltmer ohyggliga vapen. Alla rustar, men supermakternas roll är avgörande. Derasandel av rustningarna är den utan jämförelse största. De bär huvudansvaret föratt en kursändring kommer till stånd, men de har ännu inte varit beredda att tadet ansvaret. En tillbakablick på deras försök till nedrustning ellerkontrollerade upprustning ger oss en bild av halvhjärtade ansträngningar,misslyckanden och felslagna förhoppningar. Den förlamande misstänksamheten harhindrat dem från framsteg. Svårigheterna att nå ett avtal om fullständigt stopp förprov med kärnvapen är ett exempel. Det har varit omöjligt att ens fåtill stånd multilaterala förhandlingar om ett sådant avtal. Utvecklingen ifråga om kemiska vapen är en annan anledning fill oro. Trots ett snart 60-årigtförbud mot användningen av kemiska stridsmedel i krig fortsätter, enligttlUförlitliga rapporter, supermakterna nu i ökad utsträckning att fillverkajust sådana vapen. Andra rapporter talar om pågående forskning i syfte attanvända den yttre rymden till krigföring. Det måste vara politiska ledares och alla andraopinionsbildares uppgift att häva tvångsföreställningen att mera vapen ger ökadsäkerhet. I kärnvapenåldern visar man inte sin styrka genom att läggaytterligare megaton till en redan överstor och militärt oanvändbarförstörelseförmåga. Den verkliga styrkan måste visas vid förhandlingsbordet, imodet att övervinna fruktan och inse att det endast är minskande rustningar somleder till ökande säkerhet. Just nu står vi, herr talman, inför viktiga avgöranden.Supermaktsförhandlingar i centrala vapenfrågor är planerade under 1982.Samtalen i om kärnvapen i har redan inletts. Ett återupptagandeav de s. k. Nr 99 SALT-förhandlingarna har ocksåutlovats. äger FN;s andra extra Onsdaeen den generalförsamling om nedrustning rum. 17 mars1982 Dessa förhandlingar kan inte förasfristående från varandra. gäller detta försöken att stoppa upprustningen med kärnvapenladdade Utrikesdebatt medeldistansrobotar i ochdiskussionen om de strategiska interkon- Geneve- och SALT-förhandlingarna handlar om olika sidor av sammaproblem. Om SALT-förhandlingarna inte kommer i gång, riskerar detta att ocksåförlama Genévesamtalen om de Europabaserade kärnvapnen. Båda parter har samma intresse av att dödläget på nedrustningsområdet kan brytas. Varken supermakterna eller världen i övrigt har råd att vänta. Att diplomaterna inte förhandlar innebär inte att militären avstår från att rusta. Att invänta ett ideologiskt töväder är inte möjligt. Därför måste nedrust ningsarbetet hållas utanför supermakternas motsättningar på andra områ den, c Detta är inte bara den svenska och många andra regeringarsåsikt. Den förs också fram med allt större kraft av en växande fredsrörelse.Denna representerar en sund vägran hos miljoner människor att passivt accepterakapprustningens skenbara logik. Det vi talar om som fredsrörelsen är suddigt som begrepp,och dess sammansättning är växlande. I väst är fredsrörelsen spontan och fri. Iöst fillåts den inte tala något annat språk än det som de politiskamyndigheterna har sanktionerat. Vi måste lära oss att lyssna till nyanserna idessa olika budskap, men vi har ingen anledning att betvivla alla folks avskyinför krig och deras längtan efter fred. I diskussionen om vår egen säkerhet måste vi utgå från attintresset för vårt närområde har ökat, och därmed också de militäraaktiviteterna i detta område. har blivit föremål för en tilltagandeuppmärksamhet från båda blockens sida. Ett uttryck för detta var den sovjetiskaubåtens besök i . Tyvärr, herr talman, har vi anledning atttro att denna mycket allvarliga kränkning av svenskt territorialvatten inte varen engångsföreteelse, även om inkräktaren den här gången blev tagen på bargärning. Spaningsverksamheten i hela vårt närområde har tilltagitoch lär fortsätta att tillta. Denna utveckling har inte påverkats och bör intefå påverka de val av säkerhetspolitiska mönster som varje nordiskt land gjordeför . Detta mönster ligger fast och innebär viktigabegränsningar i supermakternas roll i . Vi utgår från att det ligger ibåda stormaktsblockens intresse att den nordiska stabiliteten bevaras. Det tyngsta ansvaret för världsfreden ligger hosstormakterna. Vi får därför inte glömma vår egen roll. lämnar sittbidrag genom att aktivt delta i arbetet för nedrustning och genom att medbeslutsamhet hävda vår alliansfria politik, som syftar till neutralitet ihändelse av krig. Denna politik måste stödjas av ett för våra förhållandenstarkt försvar. Angrepp och kränkningar måste kosta så mycket att det inte blirlönsamt att utnyttja vårt territorium och vårt luftrum. lade regeringen fram en proposition om vårttotalförsvars framtida inriktning. Denna är en viktig del i vår utrikespolitik.Jag hoppas att förslaget, när det senare i vår skall behandlas i ,skall kunna antas i största möjliga enighet mellan de demokratiska partierna.Denna enighet är i sig viktig för styrkan i och tilltron till den svenskaneutralitetspolitiken. I enighet har uppdragit åtregeringen att i nära kontakt med våra nordiska grannländer utrönaförutsättningarna för en nordisk kärnvapenfri zon. En sådan bör ses som ett ledi de europeiska nedrustningssträvandena. Vi har redan haft åtskilliga kontakter i denna fråga medde övriga nordiska ländernas regeringar. Kontakter har också tagits medSovjetunionens och regeringar. Det är tyvärr ingen överdrift att säga attintresset hos kärnvapenmakterna för reella åtaganden till förmån för en sådanzon är mycket svagt. Detta är ett av många uttryck för deras bristande förmågaatt över huvud taget nå resultat när det gäller kärnvapennedrustning. Detta får, herr talman, naturligtvis inte minska vårtintresse att driva denna fråga vidare. Inte minst vetskapen om att det finnsfler kärnvapen i än som fidigare varit allmänt känt måste ökavåra ansträngningar att minska kärnvapenhotet mot svenskt område. Det är idetta sammanhang som arbetet på en kärnvapenfri zon skall ses. Samfidigt måstevi vara på det klara med att förverkligandet av en sådan zon, vars syfte måstevara att konsolidera och förstärka vår säkerhet, inte är någon genväg tillnedrustning. Om den kommer till stånd, är den ett resultat av framsteg pånedrustningsområdet. Inte minst vårt engagemang för nedrustningvisar vårt starka behov av internationellt samarbete, inte minst med övrigaeuropeiska länder. I arbetar vi i mycket nära kontakt med Europasövriga neutrala och alliansfria länder. Med dessa delar vi ansvaret för attstormaktsmotsättningarna inte leder till att de europeiska säkerhets- ochsamarbetssträvandena avstannar. Vår aktiva roll i det sammanhanget leder tilltäta förhandlingar med både öst- och västeuropeiska regeringar. spelar också en aktiv roll i . Detta ären sammanslutning av europeiska regeringar med demokratiskt valda parlament.En viktig uppgift för oss och för just nu är att öva påtryckningarpå en av medlemsstater - . måste återgå filldemokratiskt styre. Bara om så sker kan accepteras som medlem iEuroparådet. Inom EFTA och i kontakter med den europeiska gemenskapenEG arbetar vi för att undanröja hindren för ett utvidgat ekonomiskt samarbete iEuropa. Vår beslutsamhet att hävda en oberoende utrikespolitik ochvårt omfattande internafionella engagemang för att med som grundhävda de mänskliga rättigheterna och alla staters rätt till integritet är enstyrka i detta samarbete. I supermakternas spel ställs alltför ofta respekten för små Detta gäller inte minst för tredje världens länder. För dessa är detviktiga att finna lösningar på sina egna svåra problem. De är inte intresseradeav att ersätta en form av beroende med en annan. De värjer sig med detta motatt tvingas in i ett öst-väst-mönster, som inte tillgodoser deras speciellasituation och behov. På samma gång upplever de med växande bitterhet hur deövergetts av de industrialiserade länderna. Nöden hos de fattiga ökar samtidigtmed oviljan hos de rika att uppfylla sina bistånds- och samarbetslöften. Defördjupade ekonomiska problemen i världen bidrar ofrånkomligen till oron ochosäkerheten. Stora förhoppningar har därför knutits fill idén omglobala förhandlingar för en samlad lösning på ekonomiska kris.Bakom denna tanke ligger insikten om det ömsesidiga beroende som i dagensvärldsekonomi binder samman fattiga och rika länder. Det är tyvärr, herrtalman, karakteristiskt för handlingsförlamningen i allt internationelltsamarbete just nu att dessa förhandlingar av förberedelser ännu inteens har börjat. har intensivt arbetat för ett ökat samarbetemellan nord och syd. I det dödläge som råder är det av största betydelse attdet arbetet förs vidare. Väntan på framsteg vad gäller de globalaförhandlingarna får inte hindra oss att bidra till konkreta och praktiskaresultat på en rad andra viktiga delområden, som t. ex. när det gäller energi,vidgad handel, ökat miljövårdssamarbete, livsmedelsförsörjningen ochresursöverföringen till i allmänhet. För är stöd till FN och internationelltbiståndssamarbete en central del av vår utrikespolitik. måstevi med oro konstatera att det internationella multilaterala samarbetet befinnersig i en djup kris. Detta beror inte minst på den olyckliga politik som Förentastaterna slagit in på. Den innebär en nedprioritering av det multilateralaarbetet, som bl. a. tar sig uttryck i starkt minskade bidrag till viktigabiståndsorgan, t. ex. inom . Från sovjetisk sida har man valt att ställa sig nästanhelt utanför det internationella biståndssamarbetet. Det snäva öst-väst-perspektiv som f. n. anläggs i denamerikanska utrikespolitiken måste beklagas. Genom sin nuvarande inriktningriskerar den att förstärka de spänningar i tredje världen som alltmer kommitatt bli ett hot mot fred och stabilitet. Det sker genom den okänslighet som nuvisas för djupa svårigheter, genom den tvetydiga politik man förgentemot , genom stöd åt diktaturer i och på andra hån. är ett land i skräck. Månad efter månadrapporteras om nya mord, nya försvinnanden, nytt mänskligt elände iinbördeskrigets spår. Dagens konflikt i har uppstått ur långvarigaorättvisor, nöd och stagnation. En utbredd fattigdom har konfronterats med enliten privilegierad grupps ekonomiska och politiska intressen. missnöjehar förbisetts eller undertryckts. Följderna har blivit katastrofala. Sammaslags förhållanden ligger bakom det nu alltmer fruktansvärda våldet också iGuatemala. Den junta som styr har uppenbarligen intefolkets stöd. Den begår svåra brott mot sina egna medborgare. Attkommunistiska intressen drar nytta av det kaos som råder i El Salvadorfår inte bli motiv för demokratierna att stödja landets korrumperademilitärjunta. Också i borde man inse att demokrafins sak aldriggagnas av stöd till odemokratiska krafter. Ändå tycks, herr talman, igen vara på vägatt begå misstaget att tolka ett inre uppror som orsakat främst av utifrånkommande aggression. Ledd av denna felsyn tillgriper man en politik som endastkan göra problem djupare och lidandet värre. Vägen till en lösning av konflikten går via förhandlingarmellan parterna. Regimen i har avvisat sådanaförhandlingar. bör använda sitt inflytande till att försöka fåtill stånd en ändring av denna inställning. Endast när våldet upphör ochallvarligt menade samtal förs kan den nuvarande utvecklingen ändras. Den välkomnar det initiativ som Mexicospresident tagit till medling mellan parterna. De samtal som just nupågår mellan och US A:s utrikesministrar är den första strimman av ljuspå mycket länge över det centralamerikanska mörkret. Det är detta slagsinitiativ som världen behöver. Vapenstöd utifrån - varifrån det än kommer-fördjupar konflikten och bidrar inte till någon lösning. Detta, herr talman, är en princip som i hög grad gällerockså för krig i , som går in på sitt tredje år. Trotsomfattande insatser av militär har den sovjetiska ockupationsmakten intelyckats slå ned det afghanska motståndet. En supermakts militärmaskin har än engång kommit till korta gentemot ett u-land där den ingenting hade att skaffa. Vi har starkt fördömt Sovjetunionensaggression mot ett litet land med lång alliansfri tradition. Kraven på att desovjetiska trupperna måste dras tillbaka har inte förlorat i styrka för att densovjetiska aggressionen nu pågått . Vi får inte glömmaAfghanistan. För med nya offer blir det alltmer angeläget att krävaatt lämnar . Omständigheterna skiljer sig åt i fråga om ochAfghanistan. Men i båda fallen är behovet stort att lämna dem som drabbats avvåldet humanitär hjälp. Det är viktigt att vi fortsätter att hjälpa dem somlider i sina egna länder och inte minst dem som tvingats fly fill andra länder. , herr talman, utgör den kanskefarligaste krishärden i vår krisdrabbade värld. Regionen har i allt högre gradkommit att plågas av instabilitet och inre spänningar. Genom sin olja och sittstrategiska läge har den hamnat i brännpunkten för supermakternasrivalitet. har riskerna för storpolitiska förvecklingar idenna del av världen påtagligt skärpts. Revolutionen i , Sovjetunionensinvasion av och kriget mellan och har skapat ny oro. gång harbitterheten växt mellan parterna i den arabisk-israeliska konflikten. Dennafiendskap framstår alltjämt som allvarligaste problem.Svårigheterna blir desamma. Hur kan judars och arabers krav på sammaterritorium förenas, och hur skall dessa folk kunna leva i fred sida vid sida?Detta problem genomsyrar hela regionens liv, präglar dess politiska villkor ochhåller dess folk i ett slags våldets ständiga gastkramning. har lett till fred mellan ochIsrael. Den sista ockuperade delen av skall återlämnas till omdrygt en månad. Detta är i sig viktiga och glädjande framsteg. Men avtalet har inte fört oss närmare en lösning av denpalestinska frågan, som är och förbUr den utdragna krisens kärna.Förhandlingarna om autonomi på och i ser nu ut att ha körtfast. Utgångspunkterna har varit för skilda, synen på vad som borde uppnås förolika. Utsikterna till nya framsteg i fredsprocessen ter sig inteljusa . Den onda cirkeln av hat och ömsesidiga oförrätter fortsätter påett numera skrämmande välbekant sätt. Den israeliska regeringen prövar på ettalltmera utmanande sätt tålamodet också hos landets vänner. Det spända läget längsgränsen mellan och inger farhågor. I detta känsliga skede är detviktigt att parterna avstår från varje handling och varje uttalande som kanhota integritet. Fred i , herr talman, är ytterst beroende aven uppgörelse mellan och det palestinska folket. Denna uppgörelse måstenaturligtvis uppfattas som rättvis av alla sidor. Oförsonlighet har hittillshindrat varje utveckling i den riktningen. Parterna kan inte vänta sig någotstöd för krav som inte också erkänner den andra sidans rätt. Vi stöder självfallet krav på säkra och erkändagränser, men vi har inte förståelse för landets annekteringar och olagligabosättningar. Vi stöder palestiniernas krav på att deras nationellarättigheter måste erkännas, men vi vänder oss mot dem som kräver att dettaskall ske på bekostnad av staten existens. Palestinierna måste fårätten att, om de så vill, upprätta en egen stat. Men detta får inte inkräktapå rätt att leva i fred och säkerhet. och PLO måste erkänna varandra som rättmätigaförhandlingsparter. Ramarna för en uppgörelse finns alltjämt, om änofullständiga, i säkerhetsrådets grundläggande resolutioner 242 och 338. Även för och är en fredliguppgörelse enda vägen ur en meningslös och farlig konflikt. Kriget mellan demhar nu vållat svåra prövningar för båda sidor. Till alltdagligt mänskligt lidande kommer en omfattande materiell förstörelse och andratunga materiella bördor. Angelägen inre utveckling hindras av de utdragnastriderna. ökar riskerna för att också andra länder i området kankomma att dras in. Behovet av snar fred är stort, men parterna står ännulångt ifrån varandra i konfliktens nyckelfrågor. Den svenska regeringenvälkomnar alla seriösa försök atthjälpa dem att lösa sina motsättningar, och uttalar sitt fortsatta fulla stödför FN:s representant i hans svåra arbete. Gentemot har orden för länge sedanslutat räcka till. Lika oberörd av vädjanden som av fördömanden fortsätterrasistregimen år samma skändliga politik. Ingenting som omvärlden sagteller gjort har kunnat rubba den vita minoritetens förstockelse. Det inre förtrycket breder ut sig. De som trodde, attapartheidsystemet på något sätt skulle kunna reformera sig självt, har ägnatsig åt illusioner. Knappast ens kosmetiska förändringar har ägt rum i deoefterrättliga förhållanden som råder i landet. Det sydafrikanska föraktet för andra afrikanska folks ochstaters rättigheter är också monumentalt. Hela södra drabbas. På olikasätt söker man störa grannländernas utveckling och kränka deras territoriellaintegritet. Terrorism och skadegörelse mot dem uppmuntras, och eget militärtvåld används hänsynslöst. Sydafrikanska trupper besätter fortfarande delar avAngola, efter förra sommarens överfall. Ockupationen av fortsätter. FN-planen för Namibiassjälvständighet utsätts för ideliga sydafrikanska förhalningsförsök ochsabotage. Förhandlingarna om planen är nu inne på sitt fjärde år, utan att ettgenombrott kunnat åstadkommas. Skulden för detta är . Men ett tungtansvar åvilar också den västliga kontaktgruppen, som innehar de verkningsfullapåtryckningsmedlen mot . Påtryckningarna mot måste nu göras tillräckligtkännbara för att förmå regeringen där att ta reson. Den vita arrogansen kanuppenbarligen endast brytas genom internationell uppslutning bakomverkningsfulla sanktioner. verkar tillsammans med de övriga nordiskaländerna i för detta mål. Vi förbereder också,tillsammans med dessa länder, en biståndsinsats för ett fritt . Förakt för mänskliga rättigheter är orsaken till flertaletav världens många motsättningar och konflikter. Detta förakt har mångaansikten. Ständigt möts vi av nya skrämmande rapporter. De kommer från dekommunistiska staternas tvång, från avrättningsvågens , från tortyrensChile eller , från massakrernas , apartheidpolitikensSydafrika, från övergrepp mot mänskliga rättigheter och människans värdighet istat efter stat. Kriser kan inte lösas med våld, men användandet av våldger förr eller senare upphov till kris. När vi vänder oss mot brott motgrundläggande mänskliga värden och principer verkar vi för minskadespänningar i världen, och för fred. 2 (); Svensk utrikespolitiks främsta uppgift är attvärna vårt oberoende och trygga våra nationella intressen. Erfarenheten av den svenska neutralitetspolitikenshållbarhet under två världskrig har grundmurat förtroendet i det svenska folketför denna linje. Neutraliteten upplevs som en trygghetsfaktor i en oroligvärld. förankringenutgör också i sista hand den starkaste garantin för att neutralitetspolitikenkommer att fullföljas. Den undanröjer spekulationer frän omvärlden om enförändring av politik. Det är i fredstid som vi måste lägga grunden för denneutraiitetspoUtik vi avser att upprätthålla i händelse av krig. Dessviktigaste element är alliansfriheten, som möjliggör att vi inte ochautomatiskt dras in i en konflikt i vår del av världen. Denna alliansfrihet dömer oss inte till åsiktsneutraliteteller tystnad. Neutrala är vi endast i den meningen, att våra åsikter ellerprotester uttalas oberoende av vilken makt som vi vänder oss till.