prot · G50970 · 1981-12-31 00:00:00 — måste sparandet ochkapitalbildningen i öka med . En stor del avdessa investeringar måste ske inom industrin för att man skall kunna bygga utproduktionsförmågan och förstärka konkurrenskraften. Skall resultaten i frågaom sysselsättning och förbättrad utrikeshandel uppnås, måste dessutomuppvisa en pris- och kostnadsutveckling, som är klart gynnsammare än våromvärlds. Den första frågan är då: Hur skall denna enormaomfördelning av resurser, från konsumtion till sparande, från löner tillvinster, kunna ske utan hårda och bittra strider på arbetsmarknaden? I kampanjen hävdas helt enkelt, att bara vinsterna får ökatillräckligt mycket, så kommer investeringarna att börja växa, sysselsättningenöka och återfå sin ekonomiska styrka. Man försöker t. o. m. skapaintrycket att detta skulle kunna ske utan att reallönerna påverkas. Iagitationen ingår ju att löntagarfonder - men inte näringslivets krav på höjdavinster - hotar framtidens reallöner. De här löftena styrks inte precis av den historiskautvecklingen. har vinsterna i den svenska industrin, bortsett fråninflationen, ökat , men industrins investeringar har minskat med 35 %.I år väntas driftsöverskottet, vinsten, bli . Meninvesteringarna kommer inte ens att motsvara vinsterna, utan väntas stannavid . I själva verket, fru talman, har svenskt näringsliv underden borgerliga epoken alltmer antagit karaktären av ett enda stortfinansinstitut, som mer sysslar med att förvalta pengar än att förvandla pengartill produktiva resurser. Näringslivets finansiella överskott väntas bli26 miljarder kronor, en ökning med nästan ofattbara 55 miljarderkronor. Det står också helt klart att löntagarna fått betala etthögt pris för denna väldiga anhopning av pengar i det privata näringslivet. Dehar fått se sina reallönersjunka med , som arbetslösheten har fördubblats. Därförfinns det heller ingen anledning att tro på de löften Arbetsgivareföreningennu ställer ut om bättre reallöner i framfiden bara man slipper löntagarfonder,som det heter. Det enda vi vet är att näringslivet har satt i sig de senasteårens reallönesänkningar utan att ge något tillbaka i form av fler jobb ochstörre trygghet för löntagarna. Nästafråga, som måste besvaras, är: Vart har alla de pengar tagit vägen som samlatsupp i näringslivet och i privata fickor under dessa år, och hur har de använts? Svaretåterfinns i spekulations- och mygelekonomin. De flesta marknader har krympt iSverige . Men några marknader har blomstrat -fasfighetsmarknaden, dengrå kreditmarknaden och aktiemarknaden. Hit söker sig de stora pengarna, häruppstår de nya miljonärerna, här vimlar det av fonder och finansdirektörer. Detråder alltså inget tvivel om att det är fastighetsbolagen, finansföretagen ochde stora akfieägarna som är vinnarna i kampen om löntagarnas pengar. Var fjärdeav stora finansfamiljer bygger numera sitt välstånd påfastighetsinnehav. Av de svenska börsbolagens vinster kom hälften frånderas penningutlåning och finansaffärer. De nya makthavarna i svensktnäringsliv är de smarta klippens män, som kan köpa och sälja vid rättatillfället, som kan utnyttja skattesystemets irrgångar, som kan pressa uppräntor och priser på fastigheter och aktier. Denhär hanteringen är inte bara en improduktiv användning av pengar. Den bidrarockså till inflationen, och den skapar nya orättvisor. För någon skall ju tillslut betala spekulanternas vinster. Det är den enskilde butiksägaren och hanskunder som får betala genom ständigt stigande lokalhyror. Det ärkontokortsinnehavaren och avbetalningsköparen som drabbas av orimligaräntekostnader. Och det är löntagare och små aktieägare som kommer i kläm, närnågot företag måste offras i maktkampen. Konkurserna sker i industrin,nyetableringarna i fastighets- och finansvärlden. Menprivatkapitalet söker sig inte bara till spekulationsmarknaderna. Under1970-talets andra hälft i det närmaste fördubblades de svenska företagensinvesteringar i utlandet, medan de sjönk med en tredjedel i . kanuppemot en fjärdedel av industrins investeringar komma att gå utomlands. Det ärockså utanför gränser som svensk industri expanderar i fråga omsysselsättningen, som sysselsättningen minskar i . Dessutompågår uppenbarligen ett okontrollerat och illegalt utflöde av kapital urlandet, vilket för fjolåret kan uppskattas fill ,motsvarande en femtedel av de totala industriinvesteringarna. Ioch för sig kan vissa utlandsinvesteringar vara nödvändiga för svenska exportföretag.Men det kan starkt ifrågasättas om det är tecken på en sund ekonomi och envettig användning av kapital att en fjärdedel av industrins investeringar årefter år sker utomlands. Det är alltså i denna miljö av spekulation,penninghandel och utlandstrans-akfioner som införandet av löntagarfonder enligtkampanjmakarna skulle åstadkomma obotlig skada, därför att de svenskalöntagarna inte kan förvalta sitt kapital på ett förnuffigt sätt. Naturligtviskan det aldrig uteslutas att också löntagarna placerar pengar i företag ochprojekt som misslyckats - liksom de privatägda varven och stålindustrin gjordei . Meni två avseenden tror jag att absoluta garantier kan utfärdas. Löntagarfondernaskapital kommer inte att dras till fastighets- och spekula-fionsmarknaderna,utan det kommer att inriktas på produktiva investeringar som ger sysselsättningoch inkomster. Och löntagarfonderna kommer att eftersträva att investeringarnai all möjlig utsträckning görs i . Löntagarfonder flyttar inte tillLiechtenstein! Enannan fråga som måste besvaras lyder: Hur tänker man motverka en tilltagandemaktkoncentration och åstadkomma ett mera demokratiskt ägande i de svenskastorföretagen? Detär nämligen bara som t. o. m. uttryckte sinoro över den starka koncentrationen av ägandet i svenskt näringsliv ochföreslog kollektivavtal om aktiefonder, ägda av löntagarna. Och folkpartietlovade en liberal offensiv mot maktkoncentration i allaformer. Mennu är detta glömt. försvarar med kraft den nuvarandefördelningen av makt och ägande. De borgerliga partierna hävdar enstämmigt attnågon högre form av demokrati och rättvisa än den som representeras av densvenska privatkapitalismen helt enkelt inte finns. Och därmed är alla reformeronödiga och farliga, om de rubbar.den rådande ordningen. Dennaordning innebär dock att ett fåtal äger det mesta och att ännu färre bestämmer.Olika undersökningar visar att ägarkoncentrationen fortsätter i de svenskastorföretagen. av aktieägarna äger av aktiekapitalet. Trots - ellersnarare tack vare - att antalet småaktieägare ökat består och förstärksfåtalsväldet. I nio av tio börsföretag räcker det med att en handfull personerkommer samman för att majoritet skall skapas på bolagsstämman. Tillkoncentrationsprocessen har också bidragit att storföretagens vinster, ifrånvaron av andra investeringar, använts för att man skall kunna köpa uppandra förelag, skaffa sig investmentbolag och köpa in sig i banker. Ambifionenär uppenbar; de vill växa till finansimperier. Allt fler börsmatadorer tycksha skaffat sig Wallenbergkomplex. Dennakamp om pengarna och makten meHan storföretagen har förts så naket och såaggressivt, att t. o. m. börskommentatorn i vår- största borgerliga tidning härförledenkände sig tvungen att varna för en alltför öppen maktkamp, eftersom det skullekunna skaffa börsen dåligt rykte och, som det hette, skrämma bort småspararna.Det är ju trots allt småspararnas pengar man behöver för att kunna göra destora klippen. Demycket rika, de s. k. finansfamiljerna, har blivit fler och rikare. finns det åtminstone 26 familjedynastier med aktieinnehav värda mer än 100 milj. kr. Dessa 26 familjeräger tillsammans aktier värda över 10 000 milj. kr. dominerar deärvda pengarna. Nykomlingarna i den här klubben består i allmänhet av de nyapenningmagnaterna, som byggt upp sina förmögenheter via fasfighetsmarknadenoch skickliga aktieaffärer. Inför anblicken av denna anhopning av pengar och makt ärdet befogat att fråga, om den svenska aktiemarknaden ens har särskilt mycketmed en fungerande marknadsekonomi att skaffa. I varje fall kan detifrågasättas, om den klarar sin egentliga uppgift - att förse svensktnäringsliv med riskvilligt kapital. Under större delen av klaradeden det i alla händelser inte - nytillskottet av kapital var bara femtedelen avvad som egentligen skulle behövas. Just nu lever aktiebörsen i en drivhusatmosfär. Kursernahar stigit och aktievärdet med 40 miljarder . Menkursuppgången har skapats med metoder som bara väcker oro för den merlångsiktiga utvecklingen. Delvis har kursuppgången drivits fram av ett överflöd avpengar, hämtade ur den penningkarusell som skapas av statens stora underskott.Samtidigt har öppnat slussarna för utländska penningplacerare. Deköpte svenska akfier för närmare 1 miljard . Detta är ett litetmärkligt förhållande. De utländska uppköpen av svenska företag åserborgerligheten med största lugn. Däremot grips man av raseri vid tanken på attsvenska löntagare skulle kunna köpa aktier i samma företag. Slutligen gödsaktiebörsen av de kraftiga statsbidrag för aktieköp som är innebörden av detskattesubventionerade s. k. fondsparandet. De flesta inser att detta inte kan fungera någon längretid. Varken en sund samhällsekonomi eller en sund akfiemarknad kan finansierasmed spekulationspengar och statsbidrag. Aktiemarknaden kan fullgöra sinuppgift bara om den tillförs en ny kategori kapitalplacerare som vill satsa påsvensk industri, som inte jagar de snabba klippen och som är beredda tilluthålliga investeringar. Löntagarfonder blir sådana kapitalplacerare. Därförvilar bevisbördan på dem som anser att reformer inte behövs, att den beståendeordningen inte får rubbas. har också hävdats att man kan demokratiseranäringslivet, om antalet små akfieägare ökar via ett mera spritt, individuelltägande. Också här vilar bevisbördan på den bestående ordningens försvarare. Visa således vilket inflytande småspararna ellerlöntagarna fått i storföretagen och i de 26 finansfamiljerna! Beskriv ocksåhur den demokratiska legitimiteten för börsens imperiebyggare ochfonddirektörer uppstår! Nej, det går helt enkelt inte att hävda att spelet på densvenska akfiebörsen sker i demokratins namn. Därför kan man, fru talman, fråga:Skulle något annat hända med den svenska akfiemarknaden, om löntagarfonderinfördes, än att den fungerade bättre, fick större stabilitet och blev litetmindre odemokrafisk? 28 (): De ekonomiska svårigheter som ochandra västliga industriländer nu brottas med har av vänsterdebattörerbetecknats som "kapitalismens kris". Jag skall inte förneka att vihar stora problem, men de förbleknar vid en jämförelse med planekonomierna iöst. Det finns mycket större fog för att tala om "socialismens kris". Tydligast är detta i . Vi har pånära håll kunnat följa hur en socialistisk planekonomi gör statsbankrutt. Medhjälp av utländsk upplåning skulle landet omformas från ett jordbrukssamhälletill en modern industristat. Men lånen har i stor utsträckning gått tillkonsumtion. Genom att prisbildningen frikopplats från marknaden ger den ingeninformation om konsumenternas önskemål. Ransoneringar och köer vittnar om attinte ens livsmedelsproduktionen kunnat hållas uppe. Produkfiviteten sjunker isnabb takt. Den stora skuldbördan och de ackumulerade ränteutgifternagör situation tämligen hopplös. Även om den kommunistiska militärjuntanskulle lyckas att med hot och våld förkväva frihetssträvandena, har denknappast någon möjlighet att - med de instrument som inryms i en socialistiskplanhushållning - reda ut landets enorma ekonomiska problem. Men socialismens kris begränsar sig inte till . det socialistiska mönsterlandet, , har drabbats avsvårigheter. Produktionen når inte upp till förväntningarna. Sedan flera årtillbaka utgör jordbruket en särskild besvikelse. Det är betecknande attmyndigheterna hemlighåller statistiken för livsmedelsproduktionen. Inte ens för en marknadsekonom är socialismens kris någotatt glädjas åt. Risken är stor att de ekonomiska problemen leder till militäraurladdningar. Vi har sett hur den sovjetiska armén spelade enbetydelsefull bakgrundsroll under den polska krisen. Den gamlainvasionen i för närmare de för världensenergiförsörjning så viktiga oljefälten i . En Sovjetledare lovade en gång att besegra kapitalismenmed ekonomiska medel. När det nu börjar stå klart att detta infe går, växerrisken att man blir mera aktiv på det enda område där man verkligen är bättrerustad, nämligen det militära, med de skrämmande perspektiv som därmed öppnasför världsfreden. Med hänsyn till att det socialistiska systemetså tydligt misslyckats i vår närhet är det egentligen häpnadsväckande attstarka intressen i vårt land vill genomföra den speciella typ av socialism sombaseras på kollektiva tvångsfonder. I botten ligger det motiv som så tydligtkom till uttryck i den tidiga fonddebatten. "Det är makten detgäller! ", skrek vid presentationen av detursprungliga Meidner-förslaget 1975. När den gemensamma LO/SAP-gruppen 1978lade fram fondförslag nr 2 lovade samma tidning på samma plats: "Medfonderna tar vi över successivt." Att vi som tror på marknadsekonomioch individens frihet säger nej till fonder är självklart. Det är medtillfredsställelse jag konstaterar, att och nu övergett sinvariant av tvångsfonder från löntagarfondsutredningen och ställer upp för denfrivilliglinje som jag där var ensam om att driva. Men det har ända från början funnits betänksamma röster äveni de socialdemokratiska leden. Mot bakgrund av vad som händer i , därföreträdarna för en socialistisk enhetsstat förkväver en spirande fackligfrihetsrörelse, har det sitt intresse att påminna om ett uttalande avLO-ordföranden och ledamoten av denna kammare ; "Men det ärutan tvivel så, att om vi överför den ekonomiska makten över företagen tilllöntagarna så når vi en gräns, där det ekonomiska ansvaret blir såstort att vi tvingas överta företagsledningens roll. Vi riskerar då att få enfackföreningsrörelse av östeuropeisk modell - att förvandlas från en offensivmassrörelse till en rörelse som förvaltar produktionsmedlen och fyller enövervakande funktion över medlemmarna och ser till att de fyller produktionsnormerna." Den som haft mest anledning och mest tid att fundera överfondfrågan är utan tvivel huvudsekreteraren och sedermeraordföranden i löntagarfondsutredningen, . Så socialdemokrat han äravvisar de flesta av de traditionella motiven för fondsocialism:maktövertagandet, stödet för den solidariska lönepolitiken, näringslivetskapitalbehov. Han säger t. o. m. i en intervju i ,att det socialdemokratiska fondförslaget aldrig kommer att genomföras. Hankonstaterar: "Hamnar socialdemokraterna i regeringsställning blir detvungna att vara mer realistiska." Med hänsyn till att socialdemokraterna nu gör allt för attåterskapa stämningarna från ATP-striden vill jag också citera en annan socialdemokratiskmotståndare till fondsocialismen, förre TCO-direktören , som betyddeåtskilligt för tillkomsten av ATP-systemet. I en debattartikel i skrev han iförra veckan; "Förslaget till löntagarfonder kan aldrig mötas av sammalevande intresse som ATP . Fondbildningen för inte löntagarna närmaredet egna företagets hjärtpunkt. Frågan om den ökade gemenskapen mellan'arbetaren och hans verktyg' är inte problemfri men får inte heller skjutas åtsidan och ersättas med en byråkratiskt styrd låtsasdemokrati förlöntagarna." När fondförespråkarna fick klart för sig attderas vara inte så lätt lät sig säljas med maktspråk, förde de i stället sommotiv fram näringslivets behov av riskkapital. Det kan aldrig tillgodoses påfrivillig väg, hette det. Men skattefondssparandets stora framgång visar att med denrätta stimulansen kan även en nästan avsomnad marknad väckas till liv. Efter entrög start mer än femdubblades antalet skattefondskonton -ochexpansionen fortsätter. Aktiesparfonderna beräknas ge bortåt 2 miljarderkronor. Som regeringen konstaterar i sin finansplan betyder det. atthushållen mer än väl svarar för sin andel av börsförefagens riskkapitalförsörjning. Detär begripligt att aktiesparfondernas popularitet väcker ilska blandfondsocialismens förespråkare. Det är inte bara det att deras kapitalförsörjningsargumentspricker. Dessutom kan ett växande antal löntagare antas reagera negativt, omde tvingas upphöra med sitt enskilda frivilliga fondsparande för att i ställetavstå löneutrymme till kollektiva tvångsfonder som de inte får någon personligfördel av. Ävenom således socialdemokraternas attacker mot skattefondssparandet är begripliga,är deras metoder mindre smakliga. har man på oHka sätt söktskrämma fram ett kursfaH på aktiemarknaden, och gjorde nysssitt för att bidra härtill. Det talas om börskrasch, och skattefondssparandetliknas vid ett kedjebrevssystem. Detär riktigt att aktievärdena har stigit . Men det har skett frånett onaturligt lågt utgångsläge. Det är ett tecken på tillfrisknandeatt aktiekurserna nu bättre svarar mot substansvärdena i företagen. Och även omden stora Volvoemissionen kan verka nedpressande till , är den ändå ettvittnesbörd om att marknaden fungerar och att börsen löser sin uppgift somkapitalkälla. Socialdemokraternaondgör sig i sin ekonomisk-politiska partimotion över skatteförmånerna ifondsparandet. Men där sägs inte ett ord om att fondsocialismen skaH baseras påskattefria avsättningar ur företagens vinster och löneutrymme. Taletom att aktiesparfonderna inte ger upphov till något nysparande är missriktat.För det stora sparandeunderskottet i svensk ekonomi svarar staten. Det är därman måste dra ner på utgifterna. Naturligtvis är det bra om även hushållen ökarsitt sparande. Men med bara en omfördelning från andra sparformer tillriskvilligt sparande i näringslivet är redan mycket vunnet för att återställalivskraften i vårt näringsliv. Detär beklagligt att socialdemokraterna skapar oro bland aktiespararna genom attattackera skattefondssparandet och utlova dess avskaffande om de återkommertill makten. Men kanske debatten är både nödvändig och nyttig. Den klargör attsocialdemokraterna inte vill sprida ägandet av företagen bland de enskildamedborgarna utan i stället koncentrera makten till facket och staten. Vetskapenom detta kan inte undgå att påverka väljarna inför höstens val. Att verkligheten är svår för socialdemokraterna märks även inomskattepolitiken. Den moderata kritiken mot den skatteomläggning somsocialdemokraterna vill genomföra tillsammans med och harbetecknats som osaklig, vettlös och taktiskt betingad. kommerremissinstanserna och säger samma sak som vi. Kommer då ,, och att utsättas för liknandepåhopp? Partiernabakom uppgörelsen bestämde indexuppräkningen i skattesystemet till . Närvi moderater betecknade den siffran som orealistiskt låg, beskylldes vi för atthoppas på en snabb inflation. indexregleringentill skulle man tydligen på något magiskt sätt kunna hålla ävenprisstegringen nere på samma nivå. Men visar finansplanen attkonsumentprisiiidex stiger mellan , dvs.den period som skall ligga till grund för indexuppräkningen nästa år.Urholkningen av inflationsskyddet ger därmed en ordentiig skatteskärpning redanförsta året. Avvissa pressuttalanden att döma finns det nu risk att remisskrifiken motskatteomläggningen leder till nya outredda improvisationer. Den enda rimligaslutsatsen är att man i stället bör genomföra en ordentlig marginalskattesänkningoch skjuta övriga frågor till fortsatt utredning. Vad finansieringen beträffarhar bl. a. riksbankschefen och SNS konjunkturråd varnat för konsekvenserna aven totalfinansiering genom arbetsgivaravgifter eller proms. Ävenpå den punkten talar ekonomiska sakskäl för den moderata linjen, att i förstahand beakta den självfinansierande effekt som en marginalskattesänkningmedför, i andra hand minska statens utgifter och i tredje hand omskattehöjningar ändå bHr nödvändiga låta dem träffa konsumtionen och inteproduktionen. Viåterkommer till skattefrågan här i när propositionen läggs framsenare i vår. Men den förestående omläggningen kommer att spela en roll ävenvid finansutskottets kommande behandling av finansplanen. Den lovsång tillskatteuppgörelsen som där stäms upp klingar falskt mot bakgrund av den skarparemisskritiken. För oss moderater blir det i varje fall inte möjligt att stämmain. Ävende föreslagna sparåtgärderna på det kommunala området kan bli besvärliga atthantera. Vi håller med regeringen om att det är nödvändigt att dra in tillstatskassan den överlikviditet som finns i den kommunala sektorn. Men demetoder som regeringen föreslår ser vi som allvarliga inskränkningar i denkommunala självstyrelsen. Vadbesparingsarbetet beträffar blir det naturligtvis nödvändigt att uppfyllariksdagens beställning på utgiftsminskningar /83, omfattandeminst . Det går inte att skylla på en försämradkonjunkturprognos. För det första sade regeringen i det revideradebudgetförslaget att spararbetet måste bedrivas oberoende avkonjunkturutvecklingen. Och för det andra motsvarar den konjunkturbild som nutecknas i finansplanen mycket väl den förutsägelse .som då gjordes. I det parlamentariska läge som råder är det regeringens sak att sökasamla en majoritet i bakom en ekonomisk politik som den själv kangodta. Det förefaller osannolikt att enighet skall kunna nås medsocialdemokraterna. Vi moderater är inställda på en självständig prövning ifinansutskottet. Men jag vill redan nu klargöra, att vi aldrig - inte ens iandra hand - kan tänka oss att rösta för en ekonomisk politik, vars riktighetvi inte själva tror på. 29 () replik; är väl kvalificerad för att ingåi . Talet om planhushållning i Östeuropaoch krisen i och utvecklades precis på rätt sätt, med litetslippriga antydningar om att det kommer att gå så också i . Men dettagjorde utan att med någon enda analys eller något enda faktumbestyrka antydningarna. Varför tala så mycket i om öststaternasplanhushållning? Det är ingen, såvitt jag vet, som förordar en sådan typ avekonomisk politik här. Om det är så, bör bevisa vad det är i densvenska politiska debatten, som den förordas av arbetarrörelsen, som mofiverardenna beskrivning av planhushållning. Nej, i skall maktkoncentrationen och ägandetspridas genom skattefondssparande, säger . Med den rättastimulansen skall det gå att få folk att köpa aktier. Jo, jag tackar jag! Detär klart att om staten betalar av aktieköpen, så går det att få frampengar till aktiemarknaden. Men förklara då, , vad de härkollektiva tvångsfonderna innebär för de 4 miljoner skattebetalare som får ställaupp med för att betala detta! Detta är nämligen integratis. Staten skall betala . Skattebetalarna har intetillfrågats om de vill vara med och satsa sina pengar, så att ett fåtal kanköpa aktier. Tala om tvångsfonder! Här tas från de många och ges till de få! Defonder vi föreslår har åtminstone den motsatta innebörden - vi tar från de fåoch ger till de många. Det är inte vi som har talat om börskrasch ellerkedjebrev. Det har börskommentatorer i borgerliga fidningar gjort, och det ärvarningssignaler som de på goda grunder har riktat fill börsen. Slutligen till frågan om skatterna. Man hävdar bl. a. att den inte har något värde alls. Denstoppar inte ens nolltaxeringen, säger man. Det är möjligt att den inte stopparalla nolltaxeringar. Men en sak kan jag tala om för : Någranolltaxerande riksdagsmän kommer det inte att finnas efter det att denna reformär genomförd. Under detta anförande övertog andre vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. 30LARS () replik; Jag skall kort och enkelt tala om förKjell-Olof , att det finns ingen nolltaxerande riksdagsman, i alla fallinte någon som jag känner till. Jag har klarat ut det där i många sammanhang,och jag vore tacksam om sådana dumheter som dessa inte togs upp i riksdagensdebatt. Jag är inte medlem i . Kjell-OlofFeldt vet väl att jag sedan gammalt är fackligt organiserad och har varitfackligt verksam på löntagarsidan. Det långa anförande som höll varegentligen en lång dräpa riktad mot marknadsekonomin. Och det är bra attKjell-Olof , som tidigarehar ansetts vara ganska förstående för näringslivets behov och för behovet avde effektiva mekanismer som verkar inom marknadsekonomin, nu så klart bekännerfärg.