prot · G509105 · 1981-12-31 00:00:00 — När jag talade om att det ibland förekommer debattörer som kännetecknasav en mental baksmälla i EG-debatten syftade jag på de personer som hela tidendiskuterar EG-politiken i termer av allt det vi inte skall göra men som verkarhelt oförmögna att föra en diskussion i termer av vad det fakfiskt är vi skalloch måste göra för att värna våra relationer till gemenskapen. ständig repris föra denna 1960-talsdebatt om neutraliteten, om medlemskapet,om associeringen osv. tror jag inte för framåt. Jag skulle kunna stå här ochbolla citat med om olika dokument från olika socialdemokratiska regeringarunder och , men låt oss glömma detta. Jag tror att den förutsättning som vi skall bygga på ärdet frihandelsavtal som vi har. Bra eller dåligt, fullständigt ellerofullständigt, är det ända den bas som vi skall bygga pä. Denutvecklingsklausul som ingår i detta avtal är densamma som också den dåvarandesocialdemokratiska regeringen fäste så stor vikt vid när avtalet undertecknades1971. Jag skulle uppskatta mycket, om och andra ville börjabidra till debatten om vad vi skall göra i stället för att fortsätta denfruktlösa debatten om det som vi inte skall göra. Sedan kortfattat några ord om den franska åtgärderna. Detvar inte mitt syfte att föra en i första hand partipolitisk debatt på dennapunkt. Det har alltid funnits starkare tendenser i denna riktning i Frankrikeän i många andra länder; det tror jag att man kan lägga fast. Men det är ocksåalldeles ovedersägligt att det program för att återerövra den inhemskamarknaden -som det heter - som har framlagts, i kombination med de effektersom förstatligandet av så gott som hela kreditväsendet medför, gör att riskernaför detta blir väsentligt mycket större än vad.de har varit tidigare. Jag tror det ärvär skyldighet att påpeka detta, alldeles oavsett vilken färg regeringen iParis råkar ha - det är vår skyldighet att kritisera den regeringen fördess program på samma sätt som andra regeringar skall kritiseras för andraprogram. Låt mig slutligen bara som en parentes säga att jag intetror att den franska regeringen skulle bli särskilt glad om den kallades försocialdemokratisk. Den kallar sig faktiskt socialistisk. AnL 6 () replik; säger nu att de förutsättningarsom vi fortsättningsvis skall bygga på när det gäller våra relationer till EGär det frihandelsavtal som har slutits mellan och Gemenskapen. Det varju en intressant markering. Det innebär med andra ord att så fort mothugg när vi tar upp diskussionen i den fråga som självahar aktualiserat i sin partimotion, nämligen frågan om ett eventuellt medlemskapi EG, retirerar han. Får man därmed dra den slutsatsen att intelängre står fast vid de formuleringar som finns i den moderata partimotionen omett medlemskap i och att det bara var luft, som man inte skulle fästa någotegentligt avseende vid? Om så inte är fallet, vill jag änen gång efterlysa vilka möjligheter som enligt finns för att förenaett EG-medlemskap för del med verksamheten inom de överstatligaorganen och det utrikespolitiska samarbete som de facto existerarinom EG. AnL 7 CARLBILDT (m) replik; Jag kan trösta med attmoderaterna alltid står fast. Jagrekommenderar en genomläsning av de partimotioner i denna fråga som har väckts . Det blir kanskelitet mycket, men kommer där att finna en så gott somidentisk formulering år , som går ut på att vi här ett frihandelsavtalrned utvecklingsklausul. Den alldeles avgörande uppgiften är nu att göra detbästa möjliga av den situationen, och det går att successivt göra den alltbättre. I ett längre perspektiv får inga möjligheter uteslutas när det gällerdetta, och inga får ställas i utsikt. Några förändringar i frihandelsavtalet äri dagsläget inte heller aktuella. Vill föra långa diskussioner omneutralitetspolitikens innehåll, kan vi förvisso göra det, men i en diskussionom dagens och 1980-talets handelspolitiska utmaningar tror jag faktiskt inteatt detta hör hemma. En sådan debatt är ett gott exempel pä just den mentalabaksmälla från 1960-tals debatten som man alltför ofta finner i denna fråga. Talmannen anmälde att anhållit att tillprotokollet få antecknat att han inte ägde rätt till ytterligare replik. 8IVAR (): Alla är vi medvetna om den tvingandenödvändigheten att förbättra balansen i ekonomi. Vi har konsumerat mera än vi producerat. Vihar en mycket hög arbetslöshet, även om den är bland de lägsta i , Jag vill redovisa - vad jag tror - två viktiga vägar tillbättre balans i ekonomin, ökad sysselsättning och minskat underskott ibytesbalansen. Traditionellt ökar man sysselsättningen genom ökadkonsumtion. Detta skulle ytterligare öka obalansen mellan produktion ochkonsumtion, driva på inflationen och minska vår konkurrenskraft gentemotutlandet. Vi måste i stället satsa på framtidsinvesteringar som gerbåde minskad konsumtion och ökad sysselsättning. Vi måste göra storaframtidssatsningar på resurshushållning. Jag skall med ett par exempel belysa vad jagmenar. Ofta har bostadsbyggandet framställts som en motor i samhällsekonomin.Om vi gör en enkel analys av t, ex, det socialdemokratiska förslaget att viskall bygga ytterligare 10 000 lägenheter, kan vi konstatera följande; Eninvestering på 3,5-4 miljarder. Sannolikt ca 18 000 nya årsarbeten. En ökningav BNP med 3,5 miljarder. Sä långt ser det bra ut. Nästa budgetår innebär förslaget ca 400 miljoner iräntesubventioner, som belastar statsbudgeten. Hyrorna inkl, bränsle uppgårtill ca 200 miljoner, som skall delas mellan hyresgästerna, staten ochkommunerna. Vi har ökat sysselsättningen, men i hög grad även konsumtionen och,om än marginellt, importen. Budgetunderskottet ökar med över 400 miljoner, ochdetta är inflationsdrivande. Förslaget innebär en uppenbar ytterligarepåfrestning på vår ekonomi. Om vi i stället satsar motsvarande belopp påenergihushållning och oljeersättning får vi följande effekter - för att göraexemplet mera precist, lånar jag siffror från förslaget till värmeplan förGöteborg; Målsättningen är att man skallsänka oljeförbrukningen från 608 000 m- olja 1979 till 130 000 m ,Endast 55 000 m ersätts med kol. Resten, över 400 000 m' olja, ersätts medungefär lika delar energihushållning och tillvaratagen spillvärme samt ca 10 %elström. De kommunala investeringarna beräknas till ca 1,3miljarder. Till detta skall läggas alla investeringar i fastigheter. Detinnebär en trolig totalinvestering på 3 miljarder, ungefär detsamma som för 10000 nya lägenheter. Värdet av den minskade bränsleimporten är i dagens priserca 700 miljoner. Sysselsättningseffekten är minst lika god som ibostadsbyggandet, men en satsning på energihushållning ger något mer industri-och anläggningsarbete. Konsumtionen minskar genom den drastiskt minskadebränsleförbrukningen. Bytesbalansen förbättras i motsvarande grad.Statsbudgeten belastas endast marginellt. Detta är ett slående exempel på hurframtidssatsningar på resurshushållning kan ge både minskad konsumtion och ökadsysselsättning. Den minskade konsumtionen innebär inte lägre välfärd utanhögre, genom den förbättring av miljön som åstadkoms då 400 000 m-* olja inteförbränns. kan självfallet inte värmeplan genomföras påett år, men det finns många likartade projekt ute i landets kommuner. Ställsbara kapital till förfogande - någon räntesubvention behövs knappast - är detinte svårare att få kommunerna att investera 4 miljarder ienergihushållning och oljeersättning än att få dem att ta risken att stå medytterligare 10 000 tomma lägenheter. Någon kanske nu tycker att detta resonemangmera hör hemma i en energidebatt, men verkligheten är sådan att oljeersättningär vår bästa och säkraste "exportmarknad på hemmaplan". Varje sparadoljekrona är en kronas bättre bytesbalans. Vi stör inte frihandeln genom mindreoljeimport. Vi drar inte på oss dyrbara exportsubventioner. Därför är detta enhandelspolitiskt mycket viktig fråga. Resonemanget om minskad konsumtion, som ger ökadsysselsättning, kan tillämpas på de flesta områden, inte minst inom denoffentliga verksamheten och i samband med olika former av återvinning. Jagskall dock inte ta kammarens tid i anspråk med flera exempel, utan övergå tillatt kort redovisa förslag nr 2, nämligen kraftigt ökad tjänsteexport. Förutsättningarna för en ökad tjänsteexport är gynnsamma.Efterfrågan på konsulttjänster växer på den internationella marknaden. Framförallt gäller efterfrågeökningen de oljeproducerande länderna och . ligger långt framme inom ett flertal efterfrågadeserviceområden och har i flera avseenden varit föregångare vid utvecklingen avnya servicesystem och serviceidéer. Det finns därför i landet unika kunskaperoch en lång rad internationellt konkurrenskraftiga serviceföretag. Sverigesexportmål kan näs med hjälp av tjänstesektorns ökande bidrag. Internationellt sett ligger i botten när detgäller tjänsteexport. Vår export av tjänster 1977 var avvaruexporten, eller 15,2 miljarder, vilket kan jämföras förgenomsnittet för länderna inom . Om tjänsteexport kunde bli lika stor somgenomsnittet för skulle vårt underskott i bytesbalansen täckas.Med tanke på det tekniska kunnande som finns i bör exporten av tjänsterligga åtminstone på samma nivå som genomsnittet inom . Om Sverigestjänsteexport låg på denna nivå, skulle den hamna på 35 miljarder, dvs. denskulle då öka med ca 20 miljarder. Detta skulle räcka till att vändaunderskottet i vår bytesbalans till ett betydande överskott. Tjänsteexport är också vägröjare för varuexport. Export avtjänster har därför en betydande vägröjareffekt för efterföljande varuexportoch entreprenadverksamhet. Det är naturligt att konsulter och andra tjänsteexportörerutifrån sin tekniska och sociala referensram föreslår varor och teknik från detegna landet. Genom tips och informella kontakter kan hemmaindustrin gesförsprång gentemot konkurrenter i marknadsföring och kundbearbetning.Personkontakter, goodwill och marknadskännedom, som förvärvats avkonsultföretag, ökar i hög grad möjligheterna för varuexport. Detta bekräftarintervjuundersökningar med svenska konsultföretag verksamma i Mellersta Östernoch , som medverkat till att öppna dessa marknader för svenskaindustriprodukter. Jag har velat fästa uppmärksamheten påtjänsteexporten av flera skäl. När svensk ekonomi och export förs på tal framhävs nästanalltid industrins betydelse men sällan servicesektorns. Av tradition anses detviktigare att producera varor än tjänster i vårt land. Ändå står industrin fören mindre volym än vad tjänsterna gör . Privata och offentliga tjänstersvarar för mer än hälften av landets sysselsättning och produktion, och derasbetydelse för vårt näringsliv ökar alltjämt. Industri- och tjänstesamhälletkompletterar varandra. Det har med rätta hävdats attindustrisektorn åter måste öka, i första hand för att öka exporten ochförbättra bytesbalansen. Denna nödvändiga omställning kan begränsas, om viaktivt kan öka tjänsteexporten. Mycket talar för att vi på detta sätt bättreutnyttjar våra resurser och snabbare får en positiv bytesbalans. Självfallet måste tjänsteexporten också gälla statliga ochkommunala verksamheter. Annars nödvändiga neddragningar kan då kompenseras medexportinkomster. är det land i därmarknaden för energihushållning och oljeersättning har expanderat mest. Man harett program omfattande hela 450 miljarder eller 35-50 miljarder perår. Det är ca olja som skall sparas och ersättas. Det borde härfinnas plats för svenskt kunnande och svenska varor. Det är min fasta övertygelse att"framtidssatsningar på resurshushållning och ökad tjänsteexport" ärtvå riktiga och viktiga vägar för att öka sysselsättningen, minska konsumtionenoch förbättra bytesbalansen. AnL 9 (vpk); Under många århundraden hölls människorna itron att jorden var platt. Det var en officiell sanning, uppburen av påvar ochkardinaler. Åsikten att jorden var rund ansågs ogudaktig och föranleddevederbörliga repressalier. På samma sätt upprätthålls föreställningen, atthandeln är fri, Fär varor och kapital flöda fritt, skapar de komparativakostnadernas teori en lämplig internationell arbetsfördelning. Välståndetstiger, friheten triumferar. Så låter budskapet från multinationellapåvar och nobelprisbelö-nade folkpartikardinaler. upprepas det från detlilla annexpastorat som det svenska utgör i den stora,USA-kontrolle-rade moderkyrkan. Men verkligheten är en annan än frihandelsdoktrinen. Detkan inte råda frihet mellan en fattig och en rik, mellan en stark och en svag,mellan en liten och en stor. Var är frihet i förhållande till detmultinationella kapitalet? Var är kakaobondens frihet gentemot Londonbörsensmatadorer? Var är frihet gentemot eller Namibiasgentemot ? Det som kallas frihandel är motsatsen till fri handel. Häri skall därför vanligt folk vara på vakt mot frihandelsdoktrinen. Denär frihetens fiende. måste man nämligen fråga; Vems frihet gälleregentligen frihandeln? 1978 kontrollerade de 15 störstaföretagen i resp, bransch av världens kakaoexport, av dessbomullsexport. av exporten av skogsprodukter, av råoljeexporten, nära90% av kopparexporten, av järnmalmsexporten, avbauxitexporten, av tennexporten. Huvudparten av varjemarknad kontrollerades av mellan tre och sex jätteföretag. Med en sådan struktur finns ingen fri handel, ingetmarknadsmässigt förhållande mellan tillgång och efterfrågan, ingen normalprisbildning. Vem behöver då den s, k, frihandeln? Det gör demultinationella jättekonglomeraten. De vill inte ha fri handel, de vill liasinfrihandel. Varför vill de det? Den kapitalistiska världen har underskott på grundlägganderåvaror. Dess jättebolag och regeringar vill därför kontrollera tredje världensviktiga reserver. De vill exploatera dem på sina egna villkor,Frihandelsdoktrinen används därför som murbräcka mot nationell frihet och motnationella befrielserörelser. Därför stöder t, ex, i hemlighet SydafrikasNamibia-politik. Det råder kris i världskapitalismen. Ackumulationen ochtillväxten av kapital kan inte fortgå som förut. De multinationella jättarnaförsöker då hitta en lösning. De måste bli av med sitf överskottskapital, omdet inte skall tappa i värde. De söker denna lösning på den internationellamarknaden. De säger; Vi måste exportera mer. Så säger de i alla ländersamtidigt. De använder dessa slagord för att tränga tillbaka folkflertaletsställning i sina egna länder. Minska offentliga sektorn, försämra livsvillkorenför männi- skorna, för över resurser till exportindustrin - så lyderbudskapet. Krossa fackföreningarna, heter det dessutom i många länder. Minskalönekraven, heter det i . Tvinga världsmarknaden af f fa emot det här överskottetsom har skapats i krisen. Påtvinga de små nationerna och tredje världen,påtvinga arbetarna i alla länder att underkasta sig multikapitalets krav! Uppgesjälvständigheten, böj er under en alltmer ensidig och till de multinationellaanpassad ekonomi! Så lyder budskapet. Det budskapet kallas frihandel. Men dethar med tvång och underkastelse, icke med frihet att göra. Vi vet nämligen av erfarenhet hur det gär för dem som intevill acceptera underkastelse under frihandeln i denna form. De från USAunderstödda kuppmakarna i slog ihjäl 700 000 människor och säkradedärmed för frihandel. I tiotusenden dödas ellerdrivs hans anhängare på flykt. Det finns miljoner av argentinare, uruguaya-neroch brasilianare i exil. Därför att frihandelsmatadorerna störtade delagliga regeringarna och byggde upp terrorsystem - system med vilka finansvärldenaldrig försummar att uttala sin belåtenhet. I tiotalet afrikanska länderorganiserade amerikanska underrättelseorgan kupper för att få bort nationelltsinnade regimer, som bl. a. slogs för en mer oberoende nationell råvarupolitik.På ställde indonesier och amerikaner till inbördeskrig för att få bortden nationella rörelsen. På har man , som upprätthållerfrihandeln med armé och polis. 140 000 filippi-nare är i landsflykt. Multijättarnaoch deras regeringar skyr inga medel. Deskyringa folkmord och ingen terror bara de kan garantera den typ av ordning,där exportekonomin och nationernas underkastelse under denna får breda ut sig.Det är detta som man kallat marginalisering. Man inriktar länders ekonomierefter den klassiska bananrepublikens mönster. De skall ha en exportsektor, ochde skall vara en marknad för de avancerade, rika ländernas industri, medandäremot deras nationella intressen, folkmassornas levnadsförhållanden, skallträngas ut och pressas ned. De skall finnas i marginalen. Det är innebörden avmarginaliseringen. Frihandelsdoktrinens anhängare är ju heller inte särskiltkonsekventa. De förbehåller sig. som t. ex. , rätten att självaskydda sig och sina nationella intressen. Det är bara de små länderna, det ärbara de svaga som de vill exploatera och som skall öppna sig och välsignas medden totala frihandeln. Denna doktrin har naturligtvis sina förespråkare också iSverige. Det är ingen slump att utrikesminister tillsammans medpresident uttalade förhoppningen att schahregimen i Iranskulle, som det hette, komma till rätta med svårigheterna. Det är ingen slumpatt exporterar flygplan för gerillabekämpningen åt . Det äringen slump när regeringen beskyller det lilla demokratiska för attvara aggressor i . Det är ju precis vad president säger. Ochhandelsminister tjänstvillighet nådde nästan masochistiska dimensionernär han uttalade att borde devalvera. Verkan blev inte såstor. Om handelsministern i något annat land sagt så, skulle genast valutaspekulation ha utbrutit. Dess bättre brydde sig häringen om att ta detta vansinniga utspel på allvar. De borgerliga lider av exportfanatism. Och tyvärr har densmittat av sig på en del fackföreningskretsar och en del socialdemokratiskapolitiker. Den här exportfanatismen har politiska syften. Den skallfå svenska folket att böja sig för storfinansens krav. Fackföreningsrörelsenskall fås att acceptera sänkta reallöner, vilket den också gör. därför att dentyvärr också har sina exportfanatiker. Folk skall fås att acceptera försämradelevnadsförhållanden, sämre offentlig service. Vi skall fås att skämmas för denoffentliga sektorn, och vi skall göras mjuka inför en frihandelsdoktrin somkräver att textilfabrikerna läggs ner. Bergslagen och föröds, varvenraderas ut, ekonomin internationaliseras på exportörernas och multikapitaletsvillkor. Vi skall skrämmas med ett bytesbalansunderskott, som inteär särskilt uppseendeväckande stort och som f. ö. till nästan hälften består avimport av textilvaror. Det är, herr talman, dags för arbetarrörelsen i Sverigeatt säga ifrån om detta och att sluta upp med att låta sig luras avmultikapitalets och de borgerligas myter. Det är inte i det svenska folkets intresse att dras in ien intensifierad utplundring av tredje världen. Det är inte i dess intresse attspela med i ett frihandelssystem som tvingar på små nationer ett beroende. Detär inte i dess intresse att svenska stats- och samhällsorgan får sinamöjligheter inskränkta till förmån för EG-organen. Det är inte i den svenska arbetarrörelsens och det svenskafolkflertalets intresse att exportberoendet ökas - tvärtom. Ökat exportberoende skapar ökad ensidighet, ökadkänslighet för konjunkturer och strukturella bakslag. I stället måste hemmamarknaden öka. Det sker genom att manförsvarar och upprätthåller en god social standard för det stora flertalet,genom satsningar på den offentliga sektorn, på förbättring av kollektiva kommunikationer,på utbyggnad av den inrikes sjöfarten och på en mer bred och mångsidigindustri. Det är nämligen inte så att en industriell ekonomi vinnerpå ökad specialisering. Det har egentligen aldrig varit så. Det är en1800-talsmyt, som plockas fram av multikapitalet, för att det skall fåökade möjligheter att flytta om kapital, resurser och människor mellan länder. Ett industriland som vinner på att behålla och ökasin mångsidighet. Det minskar sårbarheten. Det gör att tekniska nyheter kanspridas och utnyttjas effektivare mellan olika branscher. Det gör att olikagrenar av ekonomin bättre kan stödja varandra. Det gör att det inte lika lättuppstår svåra regionala strukturkriser, som i och Bergslagen. Bort med åtstramningspolifiken, öka hemmamarknaden - detbör i stället vara linjen. Pä det sättet kan den kapacitet i svensk industrisom nu är outnyttjad tas i anspråk. Det sänker kostnaderna per styck. Det ärhemmamarknadens dåliga utveckling som i verkligheten vållar kostnadspro- Bort, därför, med detta prat om minskademarknadsandelar för svensk export! Det är ju inget onaturligt att ett äldreindustriland något minskar sina andelar av världsexporten. Och f. ö. har regeringengenom medvetna felkalkyler gjort den s. k. förlusten av marknadsandelarstatistiskt mycket större än vad den i verkligheten har varit. Låt oss i stället diskutera vad en verklig fri handelinnebär för svensk handelspolitik. I motsats till multikapitalets frihandel, som är enofrihetens och imperialismens handel, kan verklig fri handel bara ske underömsesidig respekt för nationers och folks intressen. Multikapitalets frihandelssystem är kombinerat medrustningar, maktpolitik och krig. Den verkligt fria handeln syftar till fred.till utjämning av klyftor, till att stärka nationella ekonomier och folkenssjälvbestämmande. Vi skall därför inte låta lura oss av kraven frånstorfinansen på ytterligare internationalisering av den svenska ekonomin. Dettaskulle skada folkliga och nationella intressen, inte bara i utan ocksåi alla andra länder. Tvärtom måste man acceptera och respektera att länder villskydda delar av sin ekonomi från nedrivande och förödande kriser. Man måsteacceptera och respektera att de lågt industrialiserade länderna skyddar sinväxande industri - det är ju deras enda chans att lyfta sig ur fattigdomen. Manmåste sluta upp med den form av svensk handels- och utrikespolitik som baraspeglar multikapitalets filosofi. Tvärtom är det hög tid att säga ifrån attSverige inte längre accepterar att dikterar villkoren för exporten, hotaross om vi vill handla med planekonomier och kräver tystnad och passivitet avoss inför neutrala länder i tredje världen, när dessa gör försök att närma sigoss. Slutligen är det viktigt att det stimuleras till enordentlig diskussion inom arbetarrörelsen om allt detta. Det gäller bådaarbetarpartierna och i synnerhet den fackliga rörelsen. Det föreligger nämligenen fara ifall fackliga ledningar låter sy upp sig på multikapitalets ochstorfinansens filosofi. Man får inte se denna fråga för skråmässigt - man måstese den ur hela arbetarklassens synvinkel. Det är farligt när - som skedde vidett tillfälle på den socialdemokratiska partikongressen - en motsättning ypparsig mellan den offentliga sektorns folk och t, ex, representanter för Metall,bara därför att en del av de senare gör sig fill talesmän förexportindustriintressen på ett alltför oreflekterat och förenklat sätt. Vi har ett bittert men lärorikt exempel i textilindustrin.Där ser vi följden av multikapitalets frihandel. Det är motsatsen till verklig,fri handel. Verklig fri handel består inte av utsugning i världens frizonerkombinerat med utslagning av svenska textilarbetare. Verklig fri handel kanbara förenas med en rimlig rätt att slå vakt om en någorlunda balanserad ochmångsidig industriell bas och industriell utveckling för alla nationer,Multikapitalet eftersträvar raka motsatsen - frihet att överföra kapital, rättatt skapa frizoner, rätt att driva fram specialisering och beroende, rätt attpåkalla marinkårens ingripande, när en nationell regering vägraratt underkasta sig. På detta område, som på många andra, behöversvensk arbetarrörelse återvinna en självständig syn, grundad på sina egnasociala värderingar. Dessa värderingar förblir alltid motsatta multikapitalets.Den motsättningen är obönhörlig. Den upphävs först när de arbetande själva harmakten över kapitalet och hela arbetsresultatet. AnL 10 Handelsministern ; Låt mig först konstatera att det i finns en bred enighet kring den svenska frihandelspolitiken och dennapolitiks värde för välstånd och sysselsättning i vårt land. Även i JörnSvenssons inlägg tyckte jag mig mot slutet kunna spåra en viss förståelse föratt frihandeln är gynnsam för ett litet och handelsberoende land som ,