prot · G50952 · 1981-12-31 00:00:00 — Formellt skall då socialnämnden stå fri gentemottvångsåtgärder genom att ett statligt organ svarar för processen omtvångsåtgärderna för missbrukare, och socialnämnden skall inte ens nämnas tillnamnet i 30 § om "myndigheters" anmälningsplikt. I sak torde dockvederbörande missbrukare snart få klart för sig att det är socialnämnden sombeslutat att hos anmäla behovet av tvångsåtgärder och dit lämnaalla uppgifter som kan vara av betydelse i saken. Jag kallar detta för enkurragömmalek med verkligheten. Jag tycker också att inkopplingen av somprocessorgan är en irrationell byråkratisk anordning, som leder tilldubbelarbete och betydande personalkostnader helt i onödan. Om man granskarsocialberedningens skäl, finner man att de i sak är ganska enkla och ringa.Beredningen säger t. ex. att angelägenheten av en snabb handläggning med hänsyntill missbrukarens akuta vårdbehov är ett skäl för att ärendet skall gå vialänsstyrelsen. Det är helt orealistiskt, eftersom den dubbla prövningen - förstbeslutet i socialnämnden att anmäla behovet av LVM-vård och att överlämna alltutredningsmaterial samt därefter granskning och eventuellakomplettering av utredningen - måste betyda en ökad tidsutdräkt, som t. o. m.kan vara ödesdiger i en akut vårdsituation. Jag tror också att talet om motsättningar är överdrivet.Det finns socialarbetare i min nära bekantskapskrets som säger att den sombehöver tvångsvården och blir övergiven i detta svåra ögonblick känner sig somom socialarbetaren svek honom. Jag anser alltså att propositionens förslag attsocialnämnderna skall åläggas att föra talan vid länsrätten skall godtas avriksdagen. Jag skulle egentligen inte heller vilja betrakta det som enövergångslösning, men av tekniska skäl blir jag tvungen att användapropositionen att hänga upp min reservation på. Det fanns inga andra tekniskamöjligheter. Och med stöd av det anförda yrkar jag bifall till reservation 1. Den andra reservationen är viktigare, åtminstone för migpersonligen, eftersom den berör ännu fler enskilda människor, människor somdirekt plågas av missbrukarna. Jag syftar här på skyddet för tredje man. Detskulle förvåna mig om inte många av kammarens ledamöter , oberoende avpartitillhörighet, skulle vilja stödja den reservationen. Det är ganska svårtför att bedöma frågan när inte den gällande lagen - den gamlanykterhetsvårdslagen - finns med i diskussionen. Där fanns specialindika-fionerför omhändertagande och ett skydd för dem som vederbörande kunde vara farligför. I den skrivningen stod det att ett omhändertagande kan ske om missbrukarentill följd av sitt missbruk befinns vara farlig för annans personliga säkerheteller kroppsliga eller själsliga hälsa. Detta skulle med lätthet ha kunnat föras över i den nyalagen och då gälla även narkotikamissbrukare. Men så har man inte gjort.Riskerna för att missbrukaren genom sina beteendeförändringar skadar andramänniskor preciseras nu bara i 3 § så att riskerna skall beaktas endast omvederbörande "kanbefaras komma att allvarHgt skada sig själv eller någon närstående". Precissom departementschefen säger är naturligtvis rättsskydd för närstående i höggrad angeläget. Det är ju hustru och barn och andra anhöriga som far mest illa.De hör till de mest utsatta och mest oskyldiga offren för missbrukarna.Socialberedningens uppfattning att detta lilla skydd - alltså för endastnärstående - skulle vara temporärt, nämHgen i avvaktan på att all misshandel påprivat område läggs under allmänt åtal, är helt oacceptabel. Detbör också anmärkas att rättsskyddet för närstående har fått en olyckligformulering genom att man säger "allvarlig skada". Det som gäller förmissbrukaren själv har man överfört till de närstående. Formuleringen"allvarlig" för tankarna hos jurister och andra till grava tillståndsåsom allvarlig kroppsskada, som det är definierat i . Det kan inteha varit avsikten hos den som skrivit lagtexten. Även ordet "skada"är ett ganska gravt ord i det här sammanhanget. Det betyder ofta åkommor ellermen som stannar kvar, inte enbart tillfogande av smärta. har judepartementschefen skrivit att hit skall räknas hotfullt, pockande ellerhänsynslöst uppträdande från missbrukarens sida. Men det hade varit bättre attha kvar den gamla formuleringen, som alla är vana att ta hänsyntill och vet vad den har för värde i lagtexten. Socialberedningenhar tagit mycket lätt på risken att missbrukaren skadar andra människor. Manskriver: "Utomstående som hotas av en missbrukare kan få tillräckligtskydd genom regler." Uttalandet kunde knappast ha varit meraverklighetsfrämmande när det gäller att beskriva hur människor uppleveralkohol- och narkotikamissbrukarna i vårt samhälle. Vidremissbehandlingen har socialberedningens förslag mötts av starkabetänkligheter, framför allt från domstolar och från riksåklagaren. Riksåklagarenhar starkt understrukit behovet av stadganden i LVM som motsvarar dem inykterhetsvårdslagen och i den fortfarande gällande LSPV. Brottsförebyggande rådetoch har samma uppfattning. Trotsatt ett enhälligt lagråd vid sin granskning angivit att rättsskyddet i LVM börvidgas till att gälla även andra än "närstående" har propositionenfastslagit den i socialberedningen föreslagna inskränkningen, och utskottet harföljt propositionen och gått med på inskränkningen "åtminstone",säger man, "tills vidare". AnitaBråkenhielm har i sin motion vänt sig mot det egendomliga i att inskränkamöjligheterna för ingripande till fall där närstående utsätts för fara. Honsäger att det avgörande i stället borde vara vårdsynen: våldshandlingar kananses utgöra tillräckligt allvarliga symtom på ett genom missbruket förändratbeteende för att i sig utgöra indikation för omhändertagande och vård. Hon hari sin motion yrkat att indikationen skall vidgas till att omfatta fara förskada även för annan, alltså tredje man. Jaganser att den av angivna vårdsynen är betydelsefull förutformningen av LVM. Den avgörande specialindikationen är då Lagom vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Lagom vård av missbrukare i vissa fall, m. m. framträdandet avmissbrukssymtom i form av brutalisering och benägenhet för våldshandlingar,oavsett vem de riktar sig mot. Att de riktar sig mot tredje man kan interimligtvis anses som ett hinder för att indicera tvångsvård. Här sammanfalleralltså rättsskyddssynpunkten med vårdaspekten. Attbegränsa rättsskyddet till att endast avse närstående skulle enligt min ochflera remissinstansers mening innebära en betydande förskjutning i balansen avrättssäkerheten mellan grova missbrukare och andra medborgare till de senaresnackdel. För missbrukarna skulle det föranleda ökad användning avbrottsbalkens tvångsvård, som för dem vid fullbordat brott vanligen skulle bHsträngare och framför allt mindre adekvat än tvångsvården enligt LVM. Säkert äratt en vårdlag, som är litet mera utförlig och tar hänsyn till tredje man, ärägnad att förhindra en missbrukare från att i påverkat tillstånd begå vettlösagärningar. Den lagen står långt mer i missbrukarens intresse än den lagsom hårt straffar hans gärningar efteråt. Lagstiftarenbör ta frågor som berör den medborgerliga rättssäkerheten med stort allvar ochmåste vara försiktig med att låta ensidiga socialvårdsintressen fällautslaget. Alkoholisters och narkomaners övergrepp är för allmänheten väl kändaoch kännbara realiteter. Det är angeläget att prövar denna frågaockså som ett allmänt rättssäkerhetsproblem. Jag är ytterligt angelägen om attberedningen i fortsättningen begrundar detta. Jagyrkar alltså bifall till reservation 2, som kort sagt innebär skydd även förandra än närstående, och till reservation 3, som innebär följdändring. 4 INGA (vpk): Frågan om frivillighet eller tvång när det gäller behandlingen av drogmissbrukarehar förlamat den viktiga diskussionen om hur missbruket skallkunna stoppas och hur missbruk skall kunna förebyggas. Underdenna långa debattid har missbruket, både vad gäller alkohol och narkotika,ökat mycket kraftigt. Skulle dagens dödssiffror fortsätta att gälla, har enmissbrukare mindre än en tiondels chans att leva så länge atthan eller hon hinner bli folkpensionär. Det är en skrämmande siffra. Detberäknas att det finns uppemot 300 000 alkoholmissbrukare i landet och 20 000människor som använder narkofika - därav 14 000 som använder s, k. tungnarkotika. Alkohol-och narkotikafrågan är ett av vår tids allvarligaste samhällsproblem som fåren lång rad ödesdigra följder främst för den enskilde missbrukaren - i värdensom inte går att mäta i pengar - men också för hans anhöriga, för arbetsliv,för sjukvård och samhällsekonomi. Manberäknar att det kostar . per dag att finansiera ett tungt missbruk.För att få ihop den summan måste man stjäla ihop för . per dag,eftersom man inte får ut av det stulnas värde. Summerar man dettakommer man upp i astronomiska siffror. ställas att én vettigbehandlingsplats kostar högst . ISkogås, där jag bor, kan man köpa en relativt ny färg-TV för . Detbetyder att man har gått ned från till av värdet. I förra veckankunde man köpa en helautomatisk symaskin, som i affärerna kostar , för . Sådanär situationen när det gäller finansieringen av missbruket, och det måsteställas mot vad en behandlingsplats kostar. Detär hög fid - när det nu ändå verkar som om frivillig-tvångsvårdsdebatten harnått ett slut, i varje fall parlamentariskt sett - att arbetet med att finnavettiga och bra behandlingsformer, att utarbeta strategier för att stoppamissbruket och få till stånd förebyggande verksamhet kommer i gång. Det behövsen mängd kombinerade åtgärder. Detär hög fid att utforma en genomtänkt plan för att bedriva en genomtänktdrogpolitik. Det är också hög fid att samhället tar ett aktivt ansvar förmissbrukarna. Kommunerna har under fillåtit sig - ochtvingats på grund av otillräckliga medel från regering och riksdag -attmissköta missbruksvården. Mycken kunskap gick faktiskt förlorad när reformen omden sociala centralnämnden genomfördes. saknas det i många kommuner bådepersonella och ekonomiska resurser för att kunna möta det stora behov av hjälpåtgärdersom det ökade missbruket har fört med sig. Arbetarrörelsenhar analyserat orsakerna till drogmissbruk. Arbetslöshet, bostadsbrist ochensamhet är några orsaker. Därför har också kraven på full sysselsättning ochett ökat bostadsbyggande, kraven på demokrati och jämställdhet, på solidaritetoch gemenskap rests av arbetarrörelsen. går vi ånyo mot en ökad arbetslöshetoch en ökad bostadsbrist, och det kan få katastrofala följder för den fråga somvi diskuterar. Kraven har rests av arbetarrörelsen, men de har interäckt. Kapitalismens kommersiella krafter har tillåtits att utforma vår vardag,vårt arbetsliv, våra bostadsförhållanden, vår fritid och vår kultur inte minst.Därför har också den sociala utslagningen dröjt sig kvar - trots en ganska bramateriell standard, jämfört med gamla tider. Densociala utslagningen finns, och den tenderar att öka med den ekonomiska ochsociala politik som den borgerliga regeringen för. Den sociala utslagningen harman försökt att vårda bort. Men det går aldrig. Den sociala utslagningen kanbara övervinnas genom en politisk kamp. Detfinns givetvis ett samband mellan antalet arbetslösa och drogmissbruk. I vartfall ökar riskerna betydligt vid arbetslöshet. Men alkohol- ochnarkotikaproblemet är också ett specifikt problem, alltså inte bara ett symtompå andra problem. För att förhindra att människor hamnar i ett missbruk måstekampen intensifieras på många fronter. Fackföreningsrörelsen och olikafolkrörelser måste aktiveras i denna kamp. Just dessa organisationer har medsitt breda folkliga underlag goda möjligheter att bedriva ett verkningsfulltarbete. Samhälletmåste ta sitt ansvar för detta. Det skall inte finnas någon frihet att drickaeller knarka sig fill döds i vårt samhälle. Det behövs en grundmurad Lagom vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Lagom vård av missbrukare i vissa fall, m. m. solidaritet mellanmänniskor för att stödja dem som är inne i ett missbruk -inte i form av någonfalsk humanism eller nymoralism - som vettiga behandlingsformer måstetillämpas. Myckenkritik kan riktas mot missbruksvården. Ett allvarligt fel är att vården saknatvad jag skulle vilja kalla "skyddsnät" efter en institutionsvistelse.Man talar om en blind eller vit fläck i missbrukarnas tillvaro. Även i de fallnär man lyckats ordna arbete och bostad saknas det sociala skyddsnät eller denkontroll som är så viktig för att övriga bitar skall ha en chans att klaffa.När en missbrukare lämnas utan ett sådant nära stöd, vilket de flesta gör,efter att ha varit på något slag av behandlingshem - om det nu är så lyckligtatt han eller hon fått den möjligheten - är det förödande farligt. Samhälletmåste på ett helt annat sätt än tidigare här ta sitt ansvar tillsammans medmissbrukaren - ett ömsesidigt ansvar med andra ord. Narkotikan måste stoppas. Alkoholmissbruket och över huvud taget bruketav alkohol, som ju har en helt annan dimension än narkotikabruket och också harrötter i en tradition, måste kraffigt minska. Förändrade attityder och normer ifråga om alkoholbruk måste bli gällande. Det kan också behöva kombineras medrestriktioner och en aktiv prispolitik. Menjag vill också ha sagt att för att dessa åtgärder skall få någon effekt måstearbetet på en tryggad tillvaro för människor drivas vidare. Arbete, bostad,omsorg och omvårdnad, bra fritidsaktiviteter och bra kulturupplevelser måstegaranteras alla människor. All drog- och flumkultur måste bekämpas. Föratt vi skall kunna komma någonvart behövs det åtgärder på många plan, delsallmänpolitiska åtgärder som arbete, bostad osv., dels brabehandlingsmöjligheter, dels också ett skyddsnät att falla mot som en bottenför alla de andra åtgärderna. Nya sociala miljöer måste tillskapas - ett nyttsätt att leva och förhålla sig till varandra, att ha rätt och skyldighet attbry sig om varandra. Jag tror inte att man kan komma ifrån någon av dessa tre delarom man skall ha chans att få till stånd en bra vård. Imotion 30 kommunisterna, som väcktes med anledning avregeringens proposition om lag om vård av missbrukare i vissa fall, har vpkgått emot regeringens förslag, att utredning och ställningstagande när detgäller tvångsomhändertagande skall ligga hos ute i kommunerna.Till grund för denna proposition ligger ett enigt betänkande av den s. k.socialberedningen, som det har talats om tidigare och där samtliga riksdagspartiervar företrädda. Det är därför förvånande, tycker jag, att regeringen ipropositionen på en väsentlig punkt, nämligen den som gäller vem som skalladministrera tvångsomhändertagandet, ändrat beredningens förslag.Socialberedningen hade föreslagit att utredning och ansökan omtvångsomhändertagande skulle handhas av länsstyrelsernas sociala enhet. Dettaförslag som regeringen har lagt fram strider mot den principiella inriktningsom har gett socialtjänstlagen. Det är emellertid inte det endaargumentet mot regeringens förslag. Än tyngre väger nämligenrättssäkerhetsaspekterna, tycker jag, och också kravet om att upprätthållaen kvalitativt hög nivå på förebyggande åtgärder och åtgärder som kangenomföras på frivillig grund. har ju lyckligtvis regeringens förslag fallit underarbetet i socialutskottet, och vpk kan nöja sig med detta. Utskottet har tagitfasta på just de rättssäkerhetsaspekter som vpk har pläderat för i sin motion. För en gångs skull har jag inget yrkande ombifall till vpk-motionen. vill jag säga att när den här debatten omfrivillighet och tvång är avslutad, förväntar vi oss att regeringen snabbtkommer att presentera förslag till åtgärder om hur missbruksvården ute ikommunerna skall kunna förbättras och också förslag om radikala förebyggandeåtgärder för att få ner missbruket både när det gäller alkohol och när detgäller narkotika. Vi inom vårt parti kommer att ta vårt ansvar i denna fråga,och vi kommer att återkomma under den allmänna motionstiden med sådana förslag. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. 5GÖRAN (): har haft att handläggaett antal svåra och komplicerade ärenden. Vi har sökt lösa de flesta av dem istor enighet, och så är det även när det gäller den fråga som varitföremål för väldiga debatter och där meningarna gått kraftigt isär; frågan omfrihet och tvång inom socialvården. Låt mig konstatera att läget var ganska låst sedanregeringen avgivit sin proposition, där man gjorde sig skyldig till etthistoriskt misstag: regeringen hade gått emot den politiska uppgörelse som träffatsi socialberedningen. Alla fem partierna i hade enhälligt uttalat sigför att skulle initiera tvångsvården genom en ansökan, somdärefter skulle avgöras av länsrätten. Men om regeringen begick denna fadäs, så kunde detta förhindrasgenom att och liksom två av moderaternasrepresentanter i utskottet gick på den linje som förordats i ensocialdemokratisk motion, att socialberedningens förslag skulle följas. Låt vara att detta inte kan ske när lagenträder i kraft, utan först . Men den hade inte kunnat genomföras den Ijanuari 1982, därom var vi eniga. Först hade varit ettrealistiskt datum. Utsträckandet av tiden till kan av en del anses långt,men måste väl kunna ingå i en kompromiss, där man vinner att man får igenomprincipen att socialvården skaU hållas utanför tvångsintagningen. För vår del hälsar vi med tillfredsställelse att det gåttatt vinna denna enighet. Det är en lång och slitsam debatt om tvångsvård ellerinte tvångsvård som man nu står i begrepp att sätta punkt för. Den har medförtatt många hårda strider förekommit och bittra kommentarer gjorts; därigenom harman delvis förlamat debatten om det väsentliga: att förbättra och effektiviseravården för de tusentals människor som av olika omständigheter varit i behov avvård i en eller annan form. Jag vill tacka mina utskottskamraterför deras vilja att sakligt samarbeta och jag vill - även om det är ganskaovanligt här i Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. rn. kammaren -tacka sekretariatet för den skicklighet varmed det fullföljt sin uppgift. En avsocialtjänstlagens viktigaste utgångspunkter är att insatser iindividuella ärenden skall präglas av frivillighet och självbestämmande.Socialtjänstlagen innehåller därför - med vissa undantag som gäller skyddet förunderåriga - inga möjligheter till tvångsåtgärder gentemot enskilda människor.För att barn och ungdomar som befinner sig i en utsatt situafion alltid skallkunna garanteras erforderlig vård, finns emellertid vissa möjligheter attbesluta härom med stöd av lagen om vård av unga (LVU). LVU kompletterar såledessocialtjänstlagen i de fall då det inte går att i frivillig form anordna denvård som den underårige behöver. På samma sätt har man i det föreliggande lagförslagetbyggt upp en kompletterande lag på missbruksområdet. Lagen om vård avmissbrukare i vissa fall (LVM) är avsedd att tillgripas i vissa kvalificeradefall, när en vuxen missbrukare av alkohol eller narkofika är i trängande behovav vård, men inte kan förmås medverka fill den vård som kan anordnas ifrivilliga former. Det bör betonas att socialtjänstlagen ligger fast och inteinskränks av tillkomsten av LVM. Den vård som kan lämnas enligt LVM skall vara begränsadtill vad som erfordras för att avhjälpa det akuta vårdbehovet och ge denenskilde motivation och möjlighet till en fortsatt vård i frivilliga former.Avsikten är således inte att genom tvång säkerställa genomförandet av ett heltbehandlingsprogram. Vårdtiden blir i enlighet härmed förhållandevis kort, inormalfallet högst med en möjlighet att i vissa fall, där denna fidär ofillräcklig, förlänga tiden med ytterligare högst . Dessa tiderär maximitider. Om utsikterna att gå över till frivillig vård är goda, kanutskrivning ske tidigare. Till skillnad från den nu gällande lagen om nykterhetsvårdomfattar LVM inte endast missbrukare av alkohol, utan även missbrukare avnarkotika. Det är därför viktigt att erfarenheterna av lagens tillämpning följsmed särskild uppmärksamhet vad gäller denna grupp. Det kan dessutom bHnödvändigt med omprioriteringar inom missbruksvården för att fillgodose behovetav vårdplatser för narkotikamissbrukare. LVM kommer att ställa ökade krav på envarierad och individuellt anpassbar vård, som kan tillgodose de specieHa behovsom denna grupp har. Särskilt med hänsyn till att det ofta är ungdomar, elleryngre personer som missbrukar narkotika, eventuellt i förening med alkohol, ärdet angeläget att se till att den nya lagens möjligheter till ingripande följsav en utveckling på vårdsidan. En av de mest kontroversiella frågorna i diskussionen omen vård oberoende av samtycke för vuxna missbrukare har varit hur en sådan vårdskulle initieras. Från många håll har framförts den synpunkten attsocialtjänstens hjälpande och serviceinriktade verksamhet skulle bH lidande påatt bli sammankopplad med rena tvångsuppgifter. Samfidigt är det självfallet såatt socialnämndens kunskaper och erfarenheter inte kan undvaras då man har attta ställning till frågan om behovet av tvångsvård i ett visst fall. Socialberedningen, i vars direktiv framhållitsangelägenheten av att uppnå en bred politisk samling i frågan om vård oberoendeav samtycke, enade sig i detta läge om att föreslå att vården skulle inifierasgenom att gjorde ansökan om vård, varefter målet skulle avgörasav länsrätten. skulle även svara för att rätten fick denutredning som behövdes för att ta ställning i målet. I detta låg inte attlänsstyrelsen måste göra om de utredningar som ofta redan måste ha genomförtsav socialnämnderna till följd av socialtjänstlagens bestämmelser.Länsstyrelsen skulle få ta del av detta material och vid behov komplettera det,bl. a. vad gällde redogörelsen för missbrukarens aktuella tillstånd.Länsstyrelsen måste emellertid göra en självständig bedömning av frågan, om detvar påkallat att ansöka om vård med stöd av LVM eller om det kunde anses attsocialnämnden borde göra ytterligare ansträngningar att utforma en vård somskulle kunna genomföras i frivillig form. Socialberedningen var naturligtvis i sittställningstagande medveten om att det skulle kunna behövas någon förstärkninghos länsstyrelsernas sociala avdelningar, om man skulle få handlägga dennauppgift också. Men socialministern målade upp en vrångbild av detta i sinproposition. Varken tiden eller den ekonomiska situationen medger att manbygger upp en särskild organisation för handläggning av LVM-ärendena fram tillden , säger hon på ett ställe i propositionen. Tiden fram är naturHgtvis för kort - dethåller jag med om. Men de ekonomiska resonemangen kan vi inte acceptera. Harman hållit med utredningar och fill sist kommit fram till enordning som kan accepteras av alla politiska partier, vore det väl konsfigt omman inte skulle kunna enas om de eventuella tjänster som kan behövasytterligare på länsstyrelserna. F. ö. vet vi ju inte hur många nya tjänster somkan behövas. Det torde upprikfigt sagt inte vara så förfärligt många. »Om jagtar mitt eget län som exempel, så tog man där tvångsvis in 60 personer förraåret. Och även om man genom den nya lagens tillblivelse skulle öka den siffrannågot, behöver det inte innebära någon större ökning av personalen hoslänsstyrelsen. I propositionen talar socialministern om attsocialberedningen har fått tilläggsdirektiv för sitt vidare arbete. Därvidskall beredningen överväga att tillföra länsstyrelserna en funktion som allmäntombud i sociala mål. Beredningen skall också följa tillämpningen av LVM ochutvärdera socialtjänstlagen. Hur det blir med ett allmänt ombud återstår att se. Jagvågar inte ha någon uppfattning om hur ett sådant skulle fungera. Utskottet konstaterar att de organisatoriska ochpersonella frågorna är ofillfredsställande lösta, varför man nu inte vill taställning fill om de skall ligga på den sociala enheten eller på ett allmäntombud hos . Dessa praktiska förutsättningar måste klarläggas innanlänsstyrelserna tar över uppgifterna. De långvariga motsättningarna när det gäller vårdoberoende av samtycke av missbrukare har lett till osäkerhet hos kommunerna och försenat Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m.