prot · G50987 · 1981-12-31 00:00:00 — Den andra frågan är därför; Skallvi över huvud taget ha en svensk gummiindustri? Entredje viktig fråga är: Vad är det som är industripolifiskt felaktigt i att tafram ett program för den svenska gummiindustrin? talade om enstatlig styrning, men såvitt jag förstår är ett program mycket bra att ha föratt kunna kontrollera om den utveckling som sker stämmer inom de ramar somprogrammet har dragit upp. Något annat syftar programmet ju inte till. Och omutvecklingen då inte stämmer med programmet, kan man vidta åtgärder. Men attsäga att man tolkar ett program som etl definitivt statligt styrinstrument äralltför vårdslöst tal, . Enfjärde fråga - som inte alls är oviktig i sammanhanget - är; Vilken roll villKarl Björzén och näringsutskottets majoritet att skall spela? Skall det vara ett aktivt organ, som skall sammanföraförutsättningarna och ta de nödvändiga grepp som måste tas för atl svenskgummiindustri skall bli lönsam, eller skall det vara ett passivt organ, sombara avläser men inte alls reagerar utan bara sitter stilla och följerutvecklingen? Dennaindustrisektor, herr talman, är bara en liten del i den stora helheten, men denär trots detta utomordentligt betydelsefull. Därför tror jag att det kan varavärt att ta upp kammarens tid med att i någon mån diskutera gumrniindustrinsframtida ställning. 72 (): Om jag ville vara litet besvärlig mol Per skulle jagkunna säga att han återkommer med sina yrkanden med samma regelbundenhet somett gökur gal eller att han söker upprätthålla gamla traditioner. Jag har hörtsägas alt hans parti redan långt innan han och jag var födda hade frågan omsocialisering av galoschtillverkningen som en viktig punkt på sitt program. -Det här var naturligtvis skämtsamt sagt. Jag förmenar ingalunda Per OlofHåkansson eller någon annan att utnyttja sin motionsrätt, utan jag har fakfiskten viss förståelse för att han vill följa upp den här frågan, helst som hanrepresenterar en landsdel där det största företaget i denna bransch har sinverksamhet. PerOlof räknar upp fem punkter som är kännetecknande för branschen samttre punkter som gör branschen speciell - detta för att bemötauiskoltsmajoritetens skrivning. Jag kunde dock inte finna att de fem punkterhan nämnde var specifika för denna bransch, utan de skulle kunna anförasbeträffande praktiskt taget vilken bransch som helst. Och även de tre speciellasakerna - att man är beroende av gummidetaljer i olika led av tillverkningeninom svensk industri, att industrigummi ingår i mänga industriers slutprodukteroch att ulvecklingen på många områden av vär induslri alltså är beroende av engummiindustri - är på motsvarande sätt fillämpliga pä många andrabranscher. Ta bara stålbranschen som ett exempel! Där kunde man använda precissamma formulering. Tillsist ställde Per frågor om varför SIND hade fått uppdraget attgöra sädana här utredningar. Del vet jag faktiskt inte - jag salt inte med iriksdagen när det uppdraget gavs- men man kan ju räkna ut atl det var därföratt regeringen skulle få en bild av situationen och den framtida utvecklingen ibranschen. Hurtänker sig dä utskottsmajoriteten gummiindustrins utveckling? Ja, man har judär inte utformat någon egen politik eller några egna synpunkter pä dennautveckling, utan man accepterar de slutsatser som SIND har kommit fram till isina utredningar. Skulledet då vara nägol fel med ett industripolifiskt program? Ja, vi tror att andratyper av insatser gör betydligt större nytta än den typ av program som man härbegär pä socialdemokratiskt häll. Vi tror nämligen, grovt sett, att ett sådantprogram kan fungera mera som grus än som smörjmedel i maskineriet. Tillsist en fråga om vilken roll Plast- och gummitekniska institutet skall fylla.Jag försökte beskriva det i mitt fidigare inlägg. Det finns ett visst områdesom är anvisat för STU;s verksamhet, och dessa branschforskningsinstitut haratl verka inom det området. En bredare samverkan på olika plan mellanbranschens företag ryms inte inom denna ram, utan det är i första hand enuppgift för företagen. 73 PER (); började med ett resonemang kring galoscher, som hanavslutade med att säga att det var skämtsamt sagt. Det var bra att han självgjorde den tolkningen, så att vi som inte alls förstod det blev kloka på attdet var skämtsamt menat. Hanresonerade sedan kring mina frågor på ett sätt som leder mig fram fill följandefundering: Vill man inte eller kan man inte förstå? Det är i och för sigointressant, eftersom ansvaret kvarstår. Det sätt på vilket frågan har sköttsoch sköts har lett till att branschen fortsätter att krympa och till attprodukter försvinner. Och det kommer säkert att medföra att - precis som vihittills har fält uppleva - hela företag försvinner. Det är ett stort ansvaratt ta. Denna utveckling kommer ju i sin tur att leda fill en mängd olikasaker, bl. a. till att importen ökar. Vi blir beroende av gummiindustrin iutlandet och det utvecklingsarbete som sker utomlands. Jagskall inte kommentera uttalande att vi upprepar argument år efterär. Förklaringen ligger delvis i mina obesvarade frågor, om man inte villförstå eller om man gör detta medvetet. Jag är helt på det klara med attutskottets majoritet har tagit på sig ett mycket stort ansvar, när man inte merseriöst har gått in och granskat vad SIND-utredningarna innehåller och vilkaspeciella problem som branschen har. Utskottsmajoriteten har inte heller frågatsig eller förstått varför motionärerna med sådan envishet upprepar ochutvecklar sina krav på ett program för den svenska gummiindustrin. 74 (): Per ansåg nu att det ur försörjningssynpunkt var såviktigt att man gjorde någonting särskilt åt gummibranschen. Men i motionenskriver socialdemokraterna att "överenskommelser när det gäller försörjningsberedskapen saknarbetydelse i detta sammanhang". har man inte alls trycktpå den aspekten, utan velat förringa det som överstyrelsen för ekonomisktförsvar har sagt och gjort pä detta område. Jagtycker att Per bör ta fasta pä vad jag nämnde i mitt tidigareinlägg om vad som har hänt beträffande STU:s prioritering av olika områden. Härfinns en chans för gummiindustrin att ta vara pä, i och med att materialteknikär ett prioriterat område. Gummiindustrin bör då inrikta sig på att se till attäven branschen ställer upp med sin del av pengarna för att utnyttja dessamöjligheter att fä till stånd en utökad forsknings- och utvecklingsverksamhet. Vissthar jag förståelse för att Per återkommer med dettayrkande om ett program för gummiindustrin sedan han föregående år fått detavslaget av kammaren. Men det blir litet tjatigt, när det bara är knappt tremånader sedan yrkandet avslogs på förslag av ett enhälligt utskott. Anf.75 PER (): Jag skall ge rätt på en punkt när det gäller hans citatfrån motionen, och det är att någonting saknar betydelse i detta sammanhang.Men han redde inte nöjaktigt ut vad det är som saknar betydelse i sammanhanget,nämligen att överstyrelsen för ekonomiskt försvar har träffat vissaöverenskommelser. Det är dessa överenskommelser som saknar betydelse, därföratt branschen enligt min och motionärernas uppfattning har förändrats helt påsina egna villkor, fritt från uttalade stadiga mål. Det är en beprövad teknikatt citera valda delar. Med detta har jag velat visa att det är en teknik sominte gick hem den här gängen. Detta leder mig, herr talman, fram till att slutligenställa ytterligare en fråga till , eftersom han till vissa delar ärmedveten om hur branschen har sett ut och ser ut: Tycker att denutveckling inom gummi- och polymerindustrin som vi har fått uppleva under1970-talet och fram till har varit den riktiga? Har det varit en önskvärdutveckling? Är det en sädan utveckling som är nöjd med? 76 (): Jag är naturligtvis inte alls nöjd med utvecklingen inom gummiindustrin.Jag är inte heller nöjd med utvecklingen inom svensk industri över huvud tagetsedan mitten av . Mycket pä grund av den socialdemokratiskanäringspolitik som tidigare fördes har många branscher fått utomordentligtstora, svårigheter - det vet vi alla. Jag önskar gummiindustrin en bättreframtid än vad man kan skönja i rapporterna frän SIND. För att kunna skapa enbättre framtid fordras det att man för en ekonomisk politik, skattepolitik ochöver huvud taget allmän politik som gör det möjligt att äter få lönsamhet isvensk industri. Jag tycker att också Per och andrasocialdemokrater kan hjälpa till med detta genom att lägga förslaget omlöntagarfonder i byrålådan. Det förslaget medverkar ingalunda till någon ökadforskning och utveckling och knappast till ökade investeringar över huvud tagetinom industrin. Anf.77 PER (); På min fråga svarade att han inte är nöjd, och därmedframstår ansvarsfrågan än klarare. Enligt min uppfattning är det så, att om maninte är nöjd skall man försöka göra någonting. Då kan jag ställa frågan: Vadgör nu åt det som han inte är nöjd med? Svaret är: Ingenting.Detta är mycket upplysande. Det andra svamlet bortser jag helt frän. Överläggningenvar härmed avslutad. Mom.1 (program för gummiindustrin) Utskottetshemställan bifölls med 156 röster mot 155 för reservation 1 av . Mom.2 (Plast- och gummitekniska institutet) Utskottetshemställan bifölls med 156 röster mot 155 för reservation 2 av . betänkande 1981/82:11 om anställningsskydd (prop.1981/82:71 och 1981/82:90). Lagen om anställningsskydd kom att befästa en rättsutvecklingsom hade medfört en gradvis förbättrad anställningstrygghet. Menlagen förde också i sig själv med sig viktiga framsteg på anställningsskyddetsområde. Grundsatsen om saklig grund för uppsägning vidgades till att gälla allaarbetstagargrupper. Uppsägningstiderna förlängdes betydligt för stora grupper.Enhetliga principer om turordningen vid driftsinskränkningar fastställdes ilagen och bildar nu utgångspunkten för förhandlingar och kollektivavtal pä detområdet. Nya regler om förfarandet vid uppsägningar från arbetsgivarens sidafördes in i lagen i syfte att låta ett effektivt arbetstagarinflytande bli ettviktigt led i anställningsskyddet. Underde år som anställningsskyddslagen har gällt har dess grundsatser ochvärderingar fått ett starkt fäste i rättsmedvetandet hos arbetsgivare och arbetstagare.Vad som var ovant och orn tvistat är nu välkänt och allmäntgodtaget. Det finns, såvitt jag förstår, inte någon allvarligt sinnad 7Riksdagens protokoll 1981/82:85-87 deltagarei debatten som sätter i fråga lagens grundläggande regler och derasberättigande. Men det betyder, som alla vet, inte atl också alla enskildheter ilagen är allmänt accepterade eller oomtvistade. På nägra punkter har detförekommit diskussion och meningsutbyte under hela den tid som lagen gällt. Ett par av dessa punkter av central betydelse tas upp iden proposition med förslag till en ny och överarbetad anställningsskyddslagsom har att behandla , nämligen lagens regler omanställningsform samt reglerna om turordning vid uppsägning till följd avarbetsbrist. Ytterligare ett antal frågor av något mindre betydelse berörsockså av propositionen. En viktig fråga har däremot inte föranlett några förslagtill lagändringar i den nu aktuella propositionen. Det är frågan om den rättatt permittera utan lön som tillkommer arbetsgivarna på LO-omrädet. Den fråganhar beröring med anställningsskyddslagen på det sättet att det finns regler därom begränsning av den tid under vilken permitlering utan lön får ske. Reglernakom till i syfte att förhindra kringgående av lagens egentliga anställningsskyddsregler. Jag skall ägna mitt anförande ät de huvudpunkter i debattenkring anställningslagen som jag här har talat om. Jag vill börja medanställningsformerna. Enligt 5 § i den gällande lagen är tillsvidareanställninghuvudregel. Tidsbegränsade anställningar, dvs. anställningar , visssäsong eller visst arbele, får förekomma om "det föranleds avarbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet". Vidare fär man träffa avtal omvikariat och om praktikarbete . I övrigt får man träffatidsbegränsade anställningsavtal bara med stöd av kollektivavtal som träffaseller godkänns på förbundsnivå på arbetstagarsidan. I debatten har riktats kritik mot lagen pä denna punkt.Det har gjorts gällande att lagen är för restrikriv, framför allt på det sättetatt den inte tillåter provanställning och anställning för tillfälligaarbetstoppar ens när det finns mycket starka och sakliga skäl för det. Fränarbetsgivarhåll har det också sagts att en ändring av lagen genom vilken mantillät provanställningar och extraanställning vid tillfällig arbetsanhopningskulle medföra radikalt förbättrade möjligheter framför allt för ungdomarna attfå sin första anställning och därmed fotfäste på arbetsmarknaden. Från fackligt håll har häremot invänts att det redan finnstillräckliga möjligheter att provanställa genom bestämmelser därom ikollektivavtalen pä arbetsmarknaden. Debatten gäller sålunda inte huruvidaprovanställning fär förekomma, utan hur denna möjlighet skall öppnas - genomlag eller kollektivavtal. sägs emellertid alt gjorda undersökningarvisar att provanställning används mycket sällan på de områden där det harträffats kollektivavtal och att det är ett belägg för att provanställning intebehövs i nägon större utsträckning, eller i varje fall all det utrymme som nufinns är fillräckligt. Tyngdpunkten i kritiken mot tanken att föra inprovanställningsformen i lagen är emellertid en annan. Man gör gällande att ensådan lagändring skulle vara ett sätt att förstöradet samspel mellan lag och kollektivavtal som lagen nu bygger på. Man skulleenligt detta synsätt komma att "offra anställningsskyddet för de storagrupperna av arbetstagare" om lagen ändrades. Från fackligt håll och isocialdemokraternas partimotion i denna fråga påstås dessutom att ett införandeav provanställningsformen i lagen skulle betyda att man "underminerar densvenska modellen" och gör sig skyldig till ett misstroende mot de fackligaorganisationerna. Jag menar att det är viktigt att man ger denna fråga de rättaproportionerna. När man från arbetsgivarhåll hävdar att dagens svårigheter attprovanställa är ett av de grundläggande problemen i strävandena att komma tillrätta med ungdomsarbetslösheten och att en lagändring mer eller mindre omgåendeskulle skapa ett mycket stort antal nya arbetstillfällen - det har ju nämnts t.o. m. uppemot 100 000 - då gör man sig skyldig till en alltför uppenbaröverdrift. Och när man frän fackligt håll påstår att en lagändring är ettgrundskott mot anställningstryggheten och ett angrepp mot fackföreningsrörelsenoch den svenska modellen är överdriften lika uppenbar. Minegen inställning, som jag har utvecklat i propositionen, kan sammanfattas päföljande sätt. Det är tydligt och klart att provanställning och anställning förtillfällig arbetsanhopning är anställningsformer som, rätt tillämpade, fyllerett väsenfligt och praktiskt behov på många häll på arbetsmarknaden. Regler somöppnar möjligheter till de anställningsformerna är inte något som äventyraranställningstryggheten i stort. Det visar om inte annat redan denomständigheten att det finns sådana regler i många kollektivavtal. När det harförts in långtgående provanställningsregler i t. ex.Transportarbetareförbundets kollektivavtal eller i avtalen på tjänstemannaområdet,har det naturligtvis inte skett för att försämra anställningsskyddet i stort päde avtalsområdena. - Det är egentligen inte heller så många som vill göragällande att de här båda anställningsformerna inte behövs. Vad saken gäller äri stället pä vilket sätt man skall skapa utrymmet för dem, genom kollektivavtaleller genom lagen själv. Jag anser att det är lagens och den lagstiftandeförsamlingens sak att fastställa vad som skall vara de grundläggande reglernapå det här området. Det är det mest följdriktiga sedan man väl tagit steget atllagstifta om anställningsskydd och inte nöjt sig med att, såsom ,endast lita till kollektivavtal på arbetsmarknaden. Socialdemokraternatalar, som jag nämnde, om atf man inte skall rubba det nuvarande samspeletmellan kollektivavtal och lag på anställningsskyddels område. Jag vill dåerinra om att det finns ett samspel mellan lag och avtal på mänga andra håll iden arbetsrättsliga lagstiftningen. Där är innebörden av det samspeletgenomgående den att lagen i huvudsak föreskriver vad som bör gälla i sak ochatt det sedan överlåts pä arbetsmarknadens parter att i avtal sinsemellanbestämma över detaljerna och anpassningen till lagens huvudregler. Det är justdetta som man åstadkommer med del förslag som propositionen innehåller. Regeringensförslag är sålunda inte något angrepp mot samspelet mellan lag ochkollektivavtal pä anställningsskyddsområdet. Det är en sakligt väl motiveradändring på en av de punkter i lagen där lösningen 1974 har visat sig vara otillfredsställande,utan att lagens grunder för den skull ändras. Det rör sig naturligtvis inteheller om något angrepp mot den svenska modellen eller något ifrågasättande avde fackliga strävandena att täcka en så stor del av arbetsmarknaden som möjligtmed kollektivavtal. Jag vill erinra om att jag i åtskilliga sammanhang utanreservationer har uttalat mitt stöd för de strävandena, när det här i riksdagenoch pä andra håll har rests förslag om lagstiftning i syfte att beskära denfrihet och det ansvar som arbetsmarknadens parter har inom ramen för systemetmed fria förhandlingar och avtal. Argumentenmot att i lag skriva in möjligheten till provanställning ter sig än mersvårförståeliga mot bakgrund av vad som förekom när anställningsskyddslagen påsin tid utarbetades. I den s. k. förslag lämnades nämligenutrymme för provanställning redan i lagen. Bäde LO:s och TCO:s företrädare stodbakom det förslaget. Den lösning som slutligen valdes korn till först idepartementsarbetet, av skäl som inte gärna kan påstås ha med principfrågan attgöra. Hur kan man mot den bakgrunden påstå att regler i lagen omprovanställning innebär ett angrepp mot fackföreningsrörelsen och det friaförhandlingssystemet? Hur kan ett förslag som LO och TCO stod bakom 1973 avsocialdemokraterna framställas som ett angrepp på fackföreningsrörelsen? Fråganblir än mer befogad om man betänker att LO fört fram förslaget attanställningsskyddslagen skulle ändras så att kollektivavtalslösa arbetsgivareskulle få tillämpa branschens kollektivavtalsregler om provanställning m. m.utan att själva behöva träffa kollektivavtal. Den lösningen har jag, av skälsom jag har utvecklat i propositionen, funnit underlägsen den som regeringen nuhar föreslagit. Men hur kan man mot den bakgrunden påstå att regeringen villhälla arbetsgivare som inte vill träffa kollektivavtal om ryggen? Lagen skulleju inte i någotdera fallet innebära att en arbetsgivare som vill kunnajiirovanställa måste träffa kollektivavtal. Argument av det här slaget är inte sakligt underbyggda och borde därförkunna hållas utanför debatten. Det förslag om regler i lagen om provanställningoch tillfällig anställning för arbetstoppar som regeringen har lagt framtillgodoser på ett väl avvägt sätt det behov som föreligger pä arbetsmarknaden,utan att för den skull vare sig anställningstryggheten eller värt vedertagnasystem med förhandlingar och avtal pä arbetsmarknaden sätts i fara.. Jagvill dock tillägga att lagförslagets regler är ett uttryck för hänsyn tillmotstående intressen. Det gäller å ena sidan att få ett rimligt avvägt ochpraktiskt fungerande utrymme för provanställning och extraanställning vidtillfällig arbetsanhopning, å andra sidan att skapa mekanismer som förhindraröverutnyttjande eller missbruk. Det är därför t. ex. fel att, som moderaternahar föreslagit, ta bort tvåårsbegränsningen ur regeln om anställning förtillfällig arbetsanhopning. Det ligger i allas intresse att de begränsadeanställningsformerna kommer till användning bara för de ändamål som de äravsedda för. ändringsförslag skulle öppna vägen för missbruk. Jag har i grunden anlagt samma sätt att se på lagensuppgifter och innehåll när det gäller turordningsreglerna som jag här redovisatbeträffande anställningsformerna. Det har begärts från arbetsgivarhåll attlagens regler skulle mjukas upp i syfte alt skapa större möjligheter att i detenskilda fallet låta företag som tvingas till driftsinskränkning behålla yngreeller senare anställda arbetstagare framför äldre med längre anställningstid.Motivet skulle vara att de yngre är särskilt effektiva eller på annat sättsärskilt betydelsefulla för företagets verksamhet. Förslagen har återkommitunder utskottsbehandlingen av propositionen. Jag har i propositionen utförligt utvecklat riskerna medoch konsekvenserna av förslag av den innebörden. Jag skall inte här ånyo gä inpå de resonemangen. Men jag vill understryka att lagens huvudregel ävenfortsättningsvis bör vara, att den som har längre anställningstid skall habättre anställningstrygghet än den som har anställts . Det ärhuvudregeln, och det är då också den som bör vara utgångspunkten när man ienskilda fall förhandlar mellan arbetsgivare och arbetstagarorganisationer omturordningen. Jag skall avslutningsvis också beröra frågan omarbetsgivarnas permitte-ringsrätt. Innan jag gör det vill jag dock konstateraatt det i regeringens lagförslag finns inslag som enligt min mening ärbetydelsefulla som delar av en överarbetad anställningsskyddslag och som detåtminstone i huvudsak uppnåddes enighet om i anställningsskyddskommitténsarbete. Det kanske främsta exemplet är de nya reglerna om förhållandet mellananställningsskyddslagens och medbestämmandelagens regler. Det är beklagligtatt socialdemokraterna till följd av sin allmänna inställning i lagstiftningsärendethar avstått från att delta i arbetet på denna och andra frågor som ligger vidsidan av anställningsformerna och permitteringsrättén. Det är enligt min meningdessutom oberättigat, med tanke på vad som har förekommit just i frågan ompermitteringsrättén. Det är ju avsaknaden av förslag om den saken som är etthuvudskäl för socialdemokraternas beslut att ställa sig vid sidan avsakdebatten i många av de frågor som tas upp i propositionen. Frågan om permitteringsrättén har, som jag nämnde,beröring med anställningsskyddslagen på det sättet att det i 21 § i lagen finnsregler om permitteringslön när en permitlering är längre än ellerflera permitteringar tillsammans överskrider ett mått av under ett ochsamma kalenderår. Reglerna tillkom, som framgår av förarbetena till 1974 årslag, i syfte att förhindra kringgående av lagens regler om saklig grund föruppsägning och om uppsägningstid. Däremot var det inte tal om atti lag helt avskaffa permitteringsrättén. Man såg permitteringsrättén som enfråga om arbetarnas löner och därmed som en förhandlings- och avtalsfråga. har utvecklingen gått vidare. De allmännarättviseaspekterna har kommii alltmer i förgrunden. Till detta har bidragit denfortgående utjämningen av skillnaderna i fråga om anställningsvillkoren mellantjänstemanna- och arbetargrupperna. Ett väsentligt led i den utjämningen var f. ö.anställningsskyddslagen själv. De allra senaste årens utveckling har också änmer fört frågan om permitteringsrättén i förgrunden. Direktiven till anställningsskyddskommittén behandladeLO:s krav på denna punkt som en huvudfråga. Kommittén fick i uppdrag att utredahela frägekomplexet, och del angavs vissa riktlinjer inte minst när det gällermöjligheterna att finansiera en reform. Inom kommittén var man också ense om hur och i vilkenordning de olika utredningsfrågorna skulle tas upp och bearbetas iutredningsarbetet. Grundläggande undersökningar utfördes, och ett ganskaomfattande material sammanställdes och förbereddes för ett ställningstagandeinom kommittén i arbetets slutskede. I det läget, när avkommittéarbetet återstod och när just permitteringsfrägan var den enda störrefråga som återstod att ta ställning fill, valde LO:s, socialdemokraternas ochSACO/SR:s företrädare att lämna kommittén och därmed förhindra att arbetet rörandepermitteringsfrägan fördes fram till ett resultat. Socialdemokraterna, som kritiserar att inget förslag ompermitteringsfrägan finns med i propositionen, var de som förhindrade attutredningen härom kunde drivas vidare.