prot · G5097 · 1981-12-31 00:00:00 — Den förklarade sig också ämna bygga sitt arbete på "bredalösningar" här i - en närmast självklar förutsättning för varjeminoritetsregering i det parlamentariska system som vi har i vårt land. Såvälriksdagsgrupperna som regeringen har ett gemensamt ansvar för att dennödvändiga kontinuiteten i det politiska arbetet tryggas. Regering ochopposition måste kunna sansat och utan prestige resonera sig fram till lösningari olika sakfrågor. Eljest upphör det politiska systemet att fungera.Handlingsförlamning blir följden. Vi moderater, och inte minst jag själv, har gång eftergång förklarat att vi tar det parlamentariska ansvar som väljarna anförtrottoss. Det är i kraft av väljarnas röster som vi har att fullfölja vårt arbete -det må vara i opposition eller i regeringsställning. kunde vi inte medverka till ochfolkpartiets skatteuppgörelse med socialdemokraterna. Vi ansåg då - och anserfortfarande - att den måste få allvarliga konsekvenser för både ochdess enskilda medborgares ekonomi. Eftergifterna för de socialdemokratiskakraven stod i strid med de löften som de dåvarande regeringspartierna hadegivit sina väljare. Det förelåg då tillräckligt parlamentariskt underlag förden politik som trepartiregeringen redovisat tidigare . Även om enbredare lösning i och för sig var önskvärd, var en sådan inte nödvändig för attregeringens politik skulle kunna förverkligas. När trots detta de två andraregeringspartierna plötsligt menade sig inte kunna eller inte vilja fullföljasin egen politik, ansåg vi oss inte kunna kvarstå i regeringen. Vi utgickemellertid ifrån - och fick också utfästelser därom - att den tidigare fördaekonomiska politiken skulle fortsätta. a. mot den bakgrunden hälsade vi medtillfredsställelse det initiativ som minoritetsregeringen tog för någon månadsedan. Min egen inställning var då - och är så fortfarande - att det programsom dä redovisades var modigt och också riktigt i sina huvuddrag. Men vikonstaterade , att den momssänkning som ingick i regeringspaketet varen högst diskutabel åtgärd. Vår tveksamhet har inte mildrats av den beredning somdärefter ägt rum och av debatten bland företrädare för arbetsmarknadens parter,ekonomer och politiker. Den har förstärkts av de analyser som vi själva hargjort och det ytterligare underlag om förslagets samhällsekonomiskakonsekvenser som sedermera framkommit. Vi menar - och detta kommer attytterligare redovisas i vår partimotion som föreläggs inom någradagar - att momssänkningen är felaktig i dagens ekonomiska situation, där deökande underskotten i statsfinanserna utgör ett allt större hot mot återställdbalans. Vi befarar att den kan leda till att de eftersträvade positivadevalveringseffekterna förbyts i sin motsats. Vi kan inte vara säkra på att såblir fallet. Men enbart den omständigheten att riskerna härför är påtagliga,gör det angeläget att andra vägar prövas. Det föreligger också allvarlig risk för att momssänkningenkan - liksom 1979 - leda till en alltför expansiv politik . Deföreslagna utgiftsnedskärningarna och skattehöjningarna ger ingalundatillräcklig dämpning av momssänkningens efterfrågestimulans. Besparingseffektenhar dessutom visat sig vara långt mindre än regeringen själv angivit. Gångefter gång upprepar regeringen i sin proposition bestämda varningar för attefterfrågan i ekonomin kan bli alltför hög. Momssänkningen ökar vårt redan förut alltför storabudgetunderskott. Med konsekvenser för kreditmarknaden, för ränteläget och förbytesbalansen. Momssänkningen har vidare uppfattats som en manipulationav prisindex snarare än som real åtgärd för att dämpa inflationen. En skattbyts mot en annan skatt. Den senare registreras inte i prisindex till skillnadfrån den förra. Ett pris- och lönestopp hade varit en rakare och mer logiskåtgärd, inte minst mot bakgrunden av uttalanden också från löntagarhåll omnäringslivets alltför höga kostnadsläge och om risken för ökad arbetslöshet. Som framhåller, kvarstår risken föratt pristaket bryts igenom med därav föranledda sammanlagda effekter iefterfråge-hänseende av både lönehöjning och momssänkning. Momssänkningen ter sig slutligen märklig med hänsyn tilldevalveringens direkt åberopade motiv, nämligen att vår valutakorgskonstruktionvarit oförmånlig och att vårt lönekostnadsläge är alltför högt. Om Sverigevarit medlem av det europeiska monetära samarbetet, skulle i stort sett sammaprisstegringseffekter ha uppkommit här hemma som även utan devalveringen.Att man då med hänsyn till dollarns stegring skulle ha justerat kronans kursförefaller sannerligen inte trovärdigt. Än mindre att man då skulle hatillgripit momssänkning för att rätta till kostnadsläget. Dagens tvåregeringspartier medverkade ju för bara till att i ett sådant lägei stället höja momsen. vill man sänka den. Som vi hörde har riksbanksfullmäktige sänkt diskontotmed , enligt för att hedra honom. Det är bra att sänkningenvidtogs. alldeles oberoende av motivet. Men det är en inte alldeles ofarligåtgärd. Det är inte vi i som styr effekten av åtgärden. Och om vi inte skall riskera en ny räntehöjning måste vi getrovärdighet åt åtgärden. Det understryker ytterligare behovet av besparingar,behovet av att pressa ned budgetunderskottet. Om den härräntesänkningen är farlig eller kan betecknas som riskabel. vilket jagmenar, är den i varje fall mindre farlig än en momssänkning. Vår gemensamma uppgift här i kammaren bordevara alldeles klar och entydig: ekonomiska balans måste återställas.Härför måste de vägar väljas som vi bedömer vara mest trovärdiga och bästägnade att nå resultat. Helt avgörande måste de effekter vara som kanåstadkommas på den svenska samhällsekonomin och därmed för våra medborgarestrygghet, välstånd och sysselsättning. Detta gäller självfallet i alltpolitiskt arbete. Det gäller i regeringsställning, och det gäller i oppositionoch . har ett alltför stort underskott i den statligabudgeten. Vi har också ett underskott i våra affärer med omvärlden somframtvingar alltför stor utlandsupplåning, leder till alltför högräntebelastning och förlamar den handlingsfrihet som ett land behöver, särskilti brydsamma tider. Vi har ett alltför högt kostnadsläge i vårt näringsliv. Detförsvårar våra möjligheter att angripa både bytesbalansbristen ochbudgetunderskottet. Industriinvesteringarna har under en lång följd av årlegat på en lägre nivå än i andra länder och en lägre nivå än vad långsiktigtvälstånd och sysselsättning kräver. Inflationen är betydligt högre än vad denborde vara. - Detta överensstämmer i stort sett med den lista fören stund sedan redovisade i kammarens talarstol. Detta är tunga beståndsdelar i dagens bistra verklighet.Och mellan dem föreligger ett inbördes beroende, som förutsätter ettheltäckande, målmedvetet och konsekvent använt recept, om obalansen i ekonominskall kunna hävas. Det krisförslag regeringen nu lagt fram är, som jag nysssade, i stort sett bra. Vi har underkastat det noggrann prövning. Och vi kommeratt föreslå ytterligare besparingar för att göra regeringspaketet ännu bättre.I stället för sänkt mervärdeskatt kommer vi att framlägga förslag om en reformav de svenska marginalskatterna - världens högsta. Åtgärder i det hänseendetborde ha vidtagits för länge, länge sedan. Den fortgående skärpning av marginalskatterna som ägt rumalltsedan s. k. skattereform och somenligt regeringens förslag nu fortsätter har varit, är och kommer att varaförödande för den tillväxt, de arbetsinsatser och den rörlighet som den svenskaekonomin behöver mer än . Varje sunt tänkande människa,varenda ekonom inom och utom landet är medveten om detta. åberopade sunt tänkandemänniskor, men han sade såvitt jag kunde höra ingenting om våra högamarginalskatter. Socialdemokraterna har i konsekvens med denna tystnad frånOlof Palmes sida år försökt förhala denna för välstånd ochsysselsättning avgörande förutsättning, nu senast genom vårensprincipuppgörelse med de två mittenpartierna. Det är en överenskommelse somskapat djup osäkerhet hos våra medborgare, utgjort en tung belastning påvillamarknaden och hårt drabbat de många tusentals anställda i de mindre ochmedelstora företag som just sysslar med att tillgodose människornas strävanefter egna hem. Det pågårjust nu ett egendomligt spel om våra skatter. överläggningar skall partiledarna i , folkpartietoch socialdemokraterna göra upp om den kanske största skattereformen underefterkrigstiden. Vårt lands breda sakkunskap på detta område ersätts av någrakanslihustjänstemän och anställda på det socialdemokratiskautredningskansliet. Den politiska förankringen skall uppenbarligen ske före,inte efter remissarbetet, och på högsta nivå. Och ut ur det hemligamaskineriets dagliga eller nattliga överläggningar kommer så småningomnågonting som inte arbetats fram främst därför att det skall vara i sakhållbart och bra för den svenska ekonomin, utan därför att det av partitaktiskaskäl är nödvändigt att bli överens oberoende av konsekvenserna för många enskildamänniskor. Vi vet ännu ingenting om den brygd mellanpartierna ochsocialdemokraterna blandar ihop. Vi vet inte heller med vilka andra höjdaskatter en omläggning skall betalas. Att det blir dyrt kan vi anta, inte minstmot bakgrund av socialdemokraternas nejsägeri när det gäller alla besparingsåtgärder.Vi vet inte hur dyrt det blir. Men vi vet att regeringen inte föreslagit någonsänkning av marginalskatterna , trots givna löften. Tvärtom föreslårman inte bara en höjning av inkomstskatten, utan dessutom en permanentning avden höjning av marginalskatterna som den särskildaskattereduktionen medförde förstora heltidsarbetande grupper. Detta är allvarligt, herr talman. Marginalskatterna måstesänkas och det måste ske , om de produktiva resurserna i vårt land skallkunna rätt tillvaratas. Den skattepolitiska handlingsförlamning som de tvåregeringspartierna frivilligt ålagt sig gör att den borgerligariksdagsmajoriteten avstår från att sänkamarginalskatterna. Effekterna härav kan bli allvarliga för vår ekonomi, för vårsysselsättning och för vår välfärd. Och, inte minst, för de borgerligapartiernas trovärdighet i nästa val. Vi moderater kommer att fullfölja våraskattepolitiska traditioner. Och vi kommer dessutom att gå längre än regeringeni vår ambition att få en fungerande, tillräckligt flexibel arbetsmarknad. Detgäller att bryta ner de flaskhalsproblem som försvårat för våra företag attunder den senaste högkonjunkturen bidra till förbättrad bytesbalans ochförstärkt budget. Det är framför allt genom insatser på den s. k. utbudssidan,insatser som stimulerar till ökade arbetsinsatser, nya initiativ, nyttföretagande och förbättrad anpassningsförmåga generellt sett, som vi kan skapaförutsättningar för den exportledda expansion som utgör ett grundläggandevillkor för återställd balans i vår ekonomi. Skall sådana förutsättningar kunna åstadkommas, krävs attde enskilda medborgarna lämnar sin helhjärtade medverkan. Vi kan därför intelåta dem bära hela bördan av den saneringsprocess som ligger framför oss. Närvi måste begränsa den överförbrukning - den alltför höga konsumtion - somSverige har i förhällande till sin produktion, måste sparinsatserna i förstahand inriktas på den offentliga sektorn. Det växande budgetunderskottet utgörett alltmer påtagligt hot mot ekonomiska styrka. Det förvärrar också ihög grad vårt bytesbalansunderkott.Jågon gång måste budgetbris- ten bringas ned. Devalveringen ökar kraven påutgiftsneddragningar på det offentliga området. Även våra ränteutgiftergentemot omvärlden ökar i förhållande till vad som skulle varit fallet utandevalvering. Detta gör besparingsåtgärderna än mer nödvändiga. Den ofrånkomliga kursomläggningen förutsätter en klartutformad långsiktig strategi. På den punkten håller jag med , men jaglägger in en annan innebörd i hans uttalande. Vi moderater har redovisat ensådan strategi i det program som kommer att behandlas på den moderatapartistämman i . Det är ett alternativ till den politik som under de senaste10-15 åren fört in vårt land i dagens svåra situation. Det står iöverensstämmelse med de analyser av den svenska krisen och dess orsaker somgörs även utanför våra gränser. Oberoende, opartiska internationellainstitutioner och bedömare i andra länder - bl. a. i - ger oss sitt stöd. produktionskapacitet måste tas i anspråk. Denmåste byggas ut ytterligare. Detta kräver väsentligt ökad investeringstakt inäringslivet. Något som i sin tur förutsätter förbättrad lönsamhet ochförstärkt soliditet. De senaste årens alltför låga produktivitetsutvecklingmåste också väsentligt förbättras. Rörligheten på arbetsmarknaden måste öka ochvåra orimliga marginalskatter sänkas. Och - än en gång - ökat utrymme för sådana åtgärderförutsätter besparingar. Besparingar över hela fältet. Besparingar som allagrupper, även pensionärerna, måste medverka till. På längre siktgagnar de oss alla. Inte minst de generationer som kommer efter vår. eller senare tvingas en omläggning fram. Vi moderaterviU åstadkomma en förändring . För att minska kraven . De vill skjuta problemen framför sig. Måhända i förhoppning om att högremakter skall ingripa. Men det slags högre makter finns inte i den sinnevärlddär vi befinner oss. Och ju längre vi skjuter på tvånget att handla, destostörre blir påfrestningarna och svårigheterna att lägga om kursen. Det är bara vi själva som kan lösa de problem vi självaskapat. Om vi försöker intala väljarna något annat, kommer de inte att tro på oss.Och skulle de mot förmodan tro och lita på oss . kommer deras besvikelseatt bli oerhörd, när de finner att deras tilltro svikits. Som politiker och somföreträdare för arbetande folk har vi då inte motsvarat de krav de harrätt att ställa på oss. Jag hade hoppats att kunna ägna detta mittsista allmänpolitiska riksdagsinlägg i egenskap av ordförande i moderatasamlingspartiet åt någonting annat än fortsatt kritik av socialdemokraterna,våra huvudmotståndare . Det skulle ha varit angenämtatt för en gångs skull slippa ägna mig åt det slags bataljer som i ett vänligt uttalande kallade "hiskeliga holmgångar". Ochatt i stället få tillfälle att påvisa det som förenar oss. Naturligtvis döljer sig bakom våra ömsesidigarallarsvingar mycket som vi har gemensamt. Men om jag skulle hakoncentrerat mig på att leta fram just sådant, kring vilket vi skulle ha kunnatsluta upp gemensamt, tror jag att min granne i riksdagsbänken skulle ha känt sig heltvilsen. Jag skulle ha rubbat hans cirklar. Och med kännedom om den kampglädjesom brukar ge uttryck åt i våra kraftmätningar, befarar jag att t.o. m. restposterna av samförstånd då skulle ha kunnat bli kontroversiella, ochdet hade ju varit tråkigt. Därför får nog även den här debatten följa devanliga holmgångarnas hiskeliga spår, . har vi via massmedia fått följaden socialdemokratiska partikongressens generalmönstring. Somliga av oss - demera optimistiska - hade kanske hoppats på i varje fall vissa tecken pååsikts-och sinnesförändring. Andra bedömare har varit mera pessimistiska.Tyvärr har de sistnämnda fått rätt. Trots alla långa fina tal, orationer ochdeklarationer, gav de långa kongressdagarna inget som helst uttryck för enbestämd vilja att ta konkret ansvar för den kursomläggning i socialdemokratiskpolitik som måste komma till stånd. Visst lät sig sansade realistiska röster höras. Men det s.k. ljuset från släcktes av den hårda vänstervinden. Strävanden attdölja de motsättningar som fanns under ytan blev helt dominerande. Konflikternamellan realism och dagdrömmar kvarstår därför. Kongressen angav riktiga och bramål, men den saknade förmåga att anvisa de rätta medlen. Låt mig exemplifiera. Det väldiga statliga budgetunderskottet måste starktbegränsas - heter det. Men de åtgärder kongressen föreslår ökarbudgetunderskottet. Den stora utlandsupplåningen måste dras ner - heter det.Men följden av kongressförslagen blir ökad skuldsättning till utlandet. industri måste byggas ut - förklarar man. Men denneddragning av den offentliga sektorn som är en förutsättning härför säger mannej till. Det svenska näringslivets lönsamhet måste förbättras. Mennya skatter föreslås och höjningar av befintliga skatter och avgifter påsvenska företag. Marginalskatterna måste sänkas. Men man går emotindexreglering av skatteskalorna, som hindrar inflationen att automatiskt höjasamma marginalskatter. Rörligheten på den svenska arbetsmarknaden måste öka ochsysselsättningsmöjligheterna förbättras. Men de åtgärder man kräver förstörvillamarknaden, minskar rörligheten samt möjligheterna för ungdomar ochkvinnor att få sysselsättning. Produktiviteten och effektiviteten i vårt samhälle måsteförstärkas - det medger man. Men man motsätter sig exempelvis de ändringar avfrånvaroreglerna som skulle leda till detta. Vi behöver öka investeringsviljan i landet - detdeklarerar man. Men man godkänner till tonerna av Internationalen förslaget omkollektiva löntagarfonder. Detta sistnämnda är strängt taget kongressens centrala hotmot vår framtid. Den band sig för tvångsvis genomförda kollektivalöntagarfonder. En seger för socialdemokraterna i nästa val kommer alltså attleda till - det 2Riksdagens protokoll 1981182:7-8 har vi nu fått bekräftat - att vårt näringsliv blirfackföreningsägt. Och inte bara detta, utan också att de för en frimarknadsekonomi avgörande och inbördes konkurrerande intressena mellan för detförsta så lönsamma företag som möjligt, för det andra så goda arbetsvillkor ochlöner för de anställda som möjligt och för det tredje så billiga och braprodukter för konsumenterna som möjligt upphör att balansera varandra. Dessa tre grundläggande intressekonflikter skulle alltsåframdeles lösas av ett enda överordnat mäktigt intresse - det fackligakollektivet. Löntagarna skulle bli sina egna arbetsgivare, producenterna sinaegna konsumenter. Vart tar i ett sådant system den enskilde löntagaren vägen -eller den enskilde konsumentens valfrihet? Att därmed den fria marknadsekonomin bryts ner, det vetalla som vet vad marknadshushållning är. Bestrider det, har haningen aning om vad marknadshushållning är för någonting. Och att följden måstebli att vårt öppna demokratiska samhälle inte längre kommer att vara lika öppetoch fritt som det varit är också självklart. Man kan socialisera på olika sätt. De kollektivalöntagarfonderna är den väg som kommer att öppnas, om socialdemokraterna vinnernästa val. sade här : Visst kommerenskilda människor att få äga aktier. kommer större delenav produktionen att ägas av enskilda. Vad menas med överskådlig tid? Är det en valperiod, tvåvalperioder eller tre valperioder? Bakom de motsättningar och motsägelser som kommit tilluttryck på kongressen och inom partiet ligger ett nytt slagsfördelningskonflikt. Inte som förr mellan företag och anställda. Mellanproducenter och konsumenter. Mellan kapitalister och icke-kapitalister. Utanmellan en offentlig sektor och en konkurrensutsatt sektor. Mellan privatkonsumtion, styrd av den enskildes efterfrågan, och offentlig konsumtion,planerad och bestämd ovanifrån av politiska eller fackliga maktutövare, alltsåav ett fåtal företrädare för kollektiv, som har att fatta de avgörandebesluten. Det är just de här konflikterna som man sköt ifrån sig påpartikongressen. På precis samma sätt som och här ikammaren vägrat att svara på mina frågor om hur löntagarnas reallönerskall tryggas i en ekonomi där de offentliga utgifterna stiger snabbare än vårtlands samlade resurser. Men när allt kommer omkring är kongressens handlandekanske inte så besynnerligt. Kongressen blev ju i hög grad deoffentligan-ställdas kongress. Kommunalrådens och politikernas tillställning.Rösterna från verkstadsgolvet gör sig numera allt mindre hörda inom svenskarbetarrörelse. Kraven från produktionen falnar, liksom från dem som arbetardär. Dagens partimajoritet talar ett annat språk än vad gårdagens majoritetgjorde, den majoritet som insåg vad konkurrensen från andra länder kräver avoss svenskar. Slutintrycket blev att socialdemokraterna står likahandlingsförlamade som . Mot den bakgrunden skall man bedöma OlofPalmes ord om pensionärerna och om hotet mot sysselsättningen. svårigheter som här råder, och som han vältaligt ochskickligt utmålade, förutsätter för att kunna av att vi har en starkekonomi. Det räcker inte med en lång och vacker önskelista - taladei dag vackrare och också vänligare än vanligt - utan man måste också tala om,hur man skall lösa de här problemen, vilka konkreta åtgärder som krävs för attde skall lösas. Men de ansatser som den socialdemokratiska krisgruppen gjorde ivåras att skriva ett realistiskt program stötte som bekant på patrull ochförsvann redan i den första remissomgången. De ansatser som gjorts att slopalöntagarfondsidéerna stötte också på patrull. På alla de punkter som jag nysshar berört, där de ekonomiska analyserna vittnade om klarsyn och medvetenhet omSveriges många och stora balansproblem, ville man inte eller vågade man intestå för slutsatserna. Man kunde inte redovisa en konkret, hållbar, nödvändigpolitik. Efter kongressdagarna står därför detta stora parti -största - trots magistrala tal här ,bundet av en fullständigt omöjlig politik för 1980-talets . Och Sverigesom nation står med ett stort socialdemokratiskt parti, vars valdakongressombud fått en felaktig och förvriden uppfattning om vad dagensekonomiska verklighet kräver i form av handlingskraft, av politisk vilja, avpolitiskt mod. Och måste, herr talman, slutsatsen helt enkelt bli den,att om ekonomiskt och politiskt förnuft skall råda och ligga till grund för dehelt ofrånkomliga saneringspolitiska åtgärderna i svensk ekonomi, då måstedetta - i rak motsats till den slutsats själv drog - ske med hjälpav den borgerliga riksdagsmajoriteten, inte med hjälp av en socialdemokratiskmajoritet som inte har någonting konkret att komma med. Socialdemokraterna harfram till nu inte visat förmåga att ta ansvaret för vad som fordras för attSveriges ekonomiska balans skall återställas och för att åter lägga en fastgrund för välstånd, trygghet och sysselsättning . Vi moderater är självfallet beredda att ta vårt ansvar.Jag hoppas - och jag vågar faktiskt utgå ifrån det - att ocksåtvåpartiregeringen inser sitt ansvar. Om socialdemokraterna fortsätter att -för att använda ett gammalt vackert ord - vedervåga vårt folks ekonomiskahälsa, då skärps kraven på de tre borgerliga partierna. Det gör det ännu merangeläget att dessa går till verket öppet, rakt och konstruktivt. Hot löseringa samarbetsproblem, tvärtom. Det gör däremot ett gemensamt ansvarstagandeför en politik som vi kan ena oss om. Vi moderater har arbetat fram ett alternativ för1980-talets . Det bygger vidare på den politik för frigörelse av denenskilde som har format vårt svenska välfärdssamhälle. Se tillbaka på de gångna100 åren och konstatera att det är just frigörelsen av den enskilde som liggertill grund för vår välståndsutveckling! Vårt alternativ är brett förankrat utehos medborgarna. Det bygger inte på några enkla lösningar för stunden. Dethade varit väldigt lätt att stå här och läsa upp önskelistor. Nej, vårtalternativ bygger på ett mödosamt reformarbete för de krafter i vårt land somvill slå vakt om en liberal marknadshushållning och en decentraliseradsamhällsordning präglad av individuell valfrihet och enskilt ansvarstagande,inte minst det . enskildaindividernas ansvar för sig själva och sin framtid är ett ansvar som aldrignågonsin kan övervältras på samhället. 5 () replik: hörde jag atten tidning hade jämfört med en krokodil som grät en tår avsjälvömkan, som den glufsade i sig de sista resterna av folkpartietsväljarkår. Med tanke på denna liknelse är det med en viss bävan som jag stårupp här alldeles vid sidan av . Jag hoppas att han inte gårbröstgänges till väga. Ä andra sidan är jag faktiskt ingen folkpartist. Det trorjag att håller mig räkning för. Att stå här innebär dessutom denfördelen att man slipper se regeringen. Vi flyttar med ett raskt grepp denpolitiska tyngdpunkten över till denna del av kammaren . På en punkt vill jag försvara regeringens handlande. Denskattereform vi förhandlarom tror jag blir bra. Det harblivit bättre sedanGösta och lämnade båten.