prot · G50952 · 1981-12-31 00:00:00 — Motbakgrundav vad jag nu anfört synes en bättre ordning,som skulle vara till gagn även för missbrukaren, vara att från börjanfastställa vårdtiden , varunder missbrukaren vid behov -om han återfallit eller undandragit sig nödvändig vård - skulle kunna återintaspå vårdinstitutionen. Någon prövning av frågan om förlängning av vårdenbehövde då inte ske. bör givetvis missbrukaren, om syftet med vårdenanses vara uppnått än , kunna utskrivas fråninstitutionen i förväg. Jag vill gärna citera vad socialutskottet i sittbetänkande 1981/82:22 skriver på s. 22: "Enligt utskottets mening kan det inte komma i frågaatt nu frångå den av beredningen föreslagna och allmänt accepteradeprovisoriska lösningen av denna kontroversiella fråga. Det bör också erinras omatt utvärderingen kan komma att ge anledning till justering av reglerna omvårdtiderna." Jag vill därför uttrycka förhoppningen att man reagerarsnabbt om man konstaterar att nu fastlagda regler inte blir effektiva. Meddetta avstår jag från något yrkande i detta avseende. Jag har i min motion också aktualiserat vissa justeringarav 6 § och 28 §. I nuvarande lagstiftning, dvs. nykterhetsvårdslagen, ägertvångsintagningsbe-slut giltighet från den dag dom avkunnades. I en delfall har beslutet kommit att tjänstgöra som ett - oftast verksamt -påtryckningsmedel gentemot missbrukaren, vilket förmått honom att ändra sinlivsföring. I motiven till nu föreslagen lag har uttalats att vårdbeslut intebör användas som påtryckningsmedel. Oavsett om man delar denna inställningeller ej kommer det även i fortsättningen att finnas åtskilliga fall därvederbörande till följd av vårdbeslutet rycker upp sig - låt vara att detkanske endast är för . Om missbrukaren är inne i en nykter periodunder den korta tid har till sitt förfogande för verkställighet,blir det svårt att inställa vederbörande på vårdinrättningen. därefter,när giltighetstiden således gått ut, återfaller kanske missbrukaren till ettlika gravt missbruk som tidigare, vilket alltså kan innebära att socialtjänstentvingas till återkommande framställningar om vård, som i realiteten inte ledertill så mycket. Detta förefaller inte vara till någons fördel, i varjefall inte till missbrukarens. Observeras bör också att det varit stor platsbrist påvårdanstalterna . Även detta förhållande, i förening med denkorta verkställighetstiden, kan medföra att beslutet inte kan verkställas inomföreskriven tid. Med hänsyn till detta har jag föreslagit attgiltighetstiden för rättens beslut avsevärt skall förlängas, förslagsvis . Dessa frågor behandlar utskottet på s. 29 i det nyssåberopade betänkandet. Utskottet säger där: "De problem som kan tänkas uppstå kommer därförnärmast att gälla det fall att missbrukaren fördröjer verkställigheten genomatt avvika. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. anseremellertid i likhet med propositionen att denna risk kan motverkas a.genom ett beslut om omedelbar verkställighet i förening med en begäran ombiträde från polismyndigheten enligt 26 §. Det bör i sammanhanget framhållasatt länsrättens beslut om vård inte vinner laga kraft förrän efterdet att domen meddelats. I praktiken disponerar man därför för attfinna missbrukaren och se till att han kommer till den vårdinstitution där hanskall tas in." - Allt detta säger utskottet i anslutning fill 6§. Ianslutning till 28 8 säger utskottet: "Med hänsyn till att LVM förutsätter att missbrukarenhar ett behov av vård torde detta ofta leda till att rätten beslutaratt beslutet får verkställas utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Ommissbrukaren redan är omhändertagen när domen meddelas måste ett beslut omomedelbar verkställighet vara regel med hänsyn till att avbrott i omhändertagandetsjälvfallet måste undvikas. 28 § LVM, som för övrigt är uppbyggd efter mönster avmotsvarande bestämmelser i , ger alltså även i propositionens lydelseutrymme för att tillgodose de behov av omedelbar verkställighet som kanfinnas." Jag är relativt nöjd med utskottets klarlägganden och hardärför för dagen inget annat yrkande än utskottet. Avslutningsvis vill jag ta upp en helt annan fråga, sombehandlas i socialförsäkringsutskottets betänkande 1981/82:5. I propositionen föreslås att 3 kap. 18 § lagen om allmänförsäkring skall upphävas, eftersom den endast undantagsvis tillämpas. Mångaremissinstanser vill dock ha kvar nuvarande möjligheter att uppbära ävensjukpenning för missbrukare. Bestämmelserna har underlättat, för att inte sägamöjliggjort, "frivilliga" överenskommelser beträffandeomhändertagande av sjukpenningen. Därigenom har garanti skapats för att hyroroch andra periodiska utgifter verkligen blivit betalda som medeltillgängliga för drogmissbruk i motsvarande mån reducerats. Observeras bör också att en intagen för vård jämlikt LVM idet fall ingen bestämmelse motsvarande den nu gällande skapas alltid kommer attkunna lämna vårdinrättningen med ett betydande belopp i hopsparad sjukpenning.Socialnämnden kan kanske tolerera att han första gången får pröva på attförvalta sin sjukpenning själv, men om detta misslyckas saknas enligtpropositionsförslaget varje möjlighet att stävja detta vid nästkommandevårdtillfälle. Detta förefaller inte vara till fördel för någon, inte ens förmissbrukaren. Även andra situationer, t. ex. det förhållandet attmissbrukaren vårdas på en frivillig institution men enligtvad man av erfarenhet vet förbrukar hopsparad sjukpenning i anslutning tillutskrivningen, bör kunna föranleda att socialnämnden ges möjlighet att uppbärasjukpenningen. Därtill kommer fall där vederbörande har försörjningsplikt motsin familj men i stället använder sjukpenningen till inköp av rusmedel med denföljden att socialnämnden får sörja för hans familj. Dessafrågor behandlas utförligt i socialutskottets betänkande 1981/82:5 14-16.Jag måste dock med besvikelse notera att man trots mångordig- Nr 52 heten intekunnat redovisa någon acceptabel lösning på det problem som den kommer attuppstå om man sätter 3 kap. 18 § lagen om allmän 15 december1981 Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Av den anledningen serjag mig nödsakad att yrka bifall till yrkande 2 i min motion 1981/82:4,innebärande att nyssnämnda bestämmelse får gälla även efter . 35LILLY (): Låt mig först uttrycka min tillfredsställelseöver att en särskild lag för vård av missbrukare nu behandlas av . Jagser det personligen som särskilt viktigt att den vården inte kom till ståndgenom en ändring av och ett tillägg till LSPV, lagen om sluten psykiatriskvård. Ett sådant förslag kom i socialtjänstlagen. Man försökte gömma sig bakomkonstaterandet att så många människor tas in enhgt LSPV. Men vimåste komma ihåg att det inte har funnits något alternativ. Vi skallockså komma ihåg att ett stort antal av in- och utskrivningar av dem som ärintagna på mentalsjukhus för alkoholmissbruk gäller samma människor med fleravårdtillfällen och mycket korta vårdtider. Lagen om sluten psykiatrisk vård kom till för attförbättra rättsskyddet för de psykiskt sjuka. Den skall ses över i sin helhet,och det är bra - den kan behöva skärpas. Alkoholmissbrukare är inte psykisktsjuka och hör inte hemma under den lagen. Det finns två saker som jag anser som allra viktigast närdet gäller missbruk. Det är för det första förebyggande åtgärder. Man måstebörja med sådana redan i , och de bör ingå soin en viktig del iundervisningen . För att förebygga alkohol- ochnarkotikamissbruk måste man se till att ungdomarna har en aktiv fritid, ettjobb och en bra boendemiljö. För det andra är det rehabilitering. De som hemfaller åtmissbruk skall ha en vård som är anpassad efter vars och ens behov. Därförbehöver vi många olika former av vård. Det är innehållet i vården för den enskildamänniskan som är det väsentligaste, och den vårdsökande skall själv i störstamöjliga utsträckning kunna bestämma vilken vårdform han eller hon vill ha. Menföljer man inte upp vården med rehabilitering, som i många fall kan blilångvarig, är vården av intet värde. Låt mig ändå slå fast att frivillig vårdär det absolut väsenfligaste och att tvångsvård skall vara ett undantag. Socialberedningens förslag till tvångsvård i vissa fall ärenhälligt. Det är också en kompromiss. Propositionen har i det väsentHgasteföljt beredningens förslag, och jag har mot den bakgrunden inte väckt någonmotion trots att jag kanske inte helt delar alla synpunkter. Men jag skullevilja ställa några frågor på en del punkter för att få klarhet i om jag hartolkat projjositionen och betänkandet rätt. Jag blevganska orolig när jag på s. 40 i propositionen läste; "Härutöver föreslår beredningen som ett ytterligarekrav att insatser enligt socialtjänstlagen eller någon annan lag ärotillräckliga för att tillgodose 10 protokoll 1981/82:51-52 Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. vårdbehovet.Med detta avser beredningen att uttrycka både att missbrukaren vägrar ta emoteller underlåter att söka vård inom eller sjukvården, och attLSPV eller LVU, om dessa lagar är tillämpHga, skall användas före LVM." På s. 42 säger föredragande statsrådet att hon delarberedningens uppfattning. Någon oro för gränsfall känner inte socialministern.Är det meningen att man först skall pröva om missbrukaren skall tas in enligtLSPV, innan man söker vård enligt LVM? Om den tolkningen är riktig, då befararjag verkligen att det blir hipp som happ vilken lag missbrukaren hamnar underoch att gränsfallen blir många. Vad händer vid ett polisingripande där man inte kanavvakta nämndens ansökan om vård? Skall den omhändertagne till psykiatriskklinik eller mentalsjukhus enligt LSPV eller till inrättning för missbrukareenligt LVM? Eller kommer missbrukaren att förvaras på polisstationen tills manhar kommit underfund med vilken lag han hör hemma under? Det tycker jag är denviktigaste frågan. Det andra klargörandet jag vill be om gäller utskottetsskrivning på s. 22 i betänkandet om att LVM inte skall kunna kringgås genom alternerar mellan LVM och LSPV. Där skriver utskottet; "Det förutsättsatt bl. a. frågan om tillämpligheten av LSPV klargörs i det läkarintyg somskall ges in till länsrätten i samband med ansökan om vård enligt LVM." Vad menar man? Finns det ett läkarintyg på att patientenbehöver vård enligt LVM, så skall det väl vara enligt LVM. Skall läkaren påsamma intyg skriva att LSPV inte är tillämplig? Ett mycket underligtförfaringssätt i så fall, och det kan få bedrövliga konsekvenser. En tredje sak jag vill fråga om: Utskottet har stannat vidatt socialnämnderna under en övergångstid av skall svara för utredningoch ansökan enligt LVM. Är det då meningen att den funktionen automatiskt skallövertas av , eller skall det ske någonutvärdering av verksamheten ? Jag kanske delvis har fått svar på den frågan i denkommentar gjorde till anförande, men när det nu övergångstid, vilket ju ändå är ganska långt, tycker nog jag för att det vore värdefullt att man kunde göra en utvärdering. Kanske visar denatt det har fungerat så bra med socialnämnderna att det inte är nödvändigt attöverlåta handläggningen på länsstyrelserna 1984. Det skulle vara intressant attfå höra utskottets mening på den punkten. Jag vill svara på den fråga som till mig i anledning av vad som står angivet i propositionen omgränsdragningen meUan LSPV och LVM. Först vill jag säga att jag delar att det är väldigt viktigt att vi har fått en särskild lag förmissbrukare och att vi på allt sätt måste upprätthålla en rågång mellan deolika typerna av vård och behandling av människor. Vi är medvetna om på ömse håll att här finns gränsfall -det står också i propositionen - där det kan vara svårt att veta exakt frånbörjan vilken vårdform som är den lämpliga. Men det är också uttryckligenfastslaget i propositionstexten att det bör ankomma på sökanden att vid behovange vilka överväganden som gjorts i fråga om de andra vårdlagarnas användbarhet. Det var kring detta som utveckladesynpunkter på att det kan vara svårt. Men då gäller det att gå tillbaka och sevilka människor det här är fråga om. En person omhändertas ju inte för sittmissbruk utan samtycke -i allmänhet är det så i varje fall - utan att man nogaföljt utvecklingen under en fid, varvid socialnämnden har spelat en avgöranderoll. Samfidigt kräver lagen också att det inte har varit möjligt att nåresultat med frivilliga vårdmodeller. Den gränsdragning mellan LSPV och LVM somskall göras i utredningsarbetet kommer därför inte att bli svår annat än iundantagsfall. Det ankommer efter lagensikraftträdande på socialnämnden och därefter på att verkligen gåfill grunden med problemet och infordra det underlag som behövs för att göraden riktiga gränsdragningen, så att vederbörande får just den vård och denbehandling som hon eller han är berättigad fill. Det här är naturligtvis ocksåfrågor som socialberedningen får följa med stor noggrannhet, så att vi får enverkligt adekvat vård. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. 37LILLY () replik: Jag blev inte särskilt mycket lugnare av KarinSöders svar. Vad jag ville med min förra mofion när det gällde att få enspeciell lag för vård av missbrukare var att koppla bort den från lagen omsluten psykiatrisk vård, som jag tycker explicit skall gälla för de psykisktsjuka som inte kan ta vara på sig själva eller som är till fara för sig självaeller andra. Jag menar att skall värden sökas enligt LVM, skall man ocksåverkligen söka enligt den - då skall man inte först pröva om den person detgäller möjligen skall tas in enligt LSPV. säger att socialnämnden och assistenten underen naturligtvis skall ha följt missbrukaren. Då måste det väl rimligenunder ha kommit fram om vederbörande behöver vård enligt LVM - och dåskall den alltså gälla. Vad jag vänder mig emot är att man först skall prövaLSPV. Jag fick inget svar på frågan vad som händer vid ettpolisingripande. Vilken lag skall polisen i sin bedömning gå efter, när hanskall förflytta vederbörande fill en lämplig vårdinrättning? Det är ju ettotroligt stort ansvar man lägger på den personen. Ansökan skall väl ändå åtföljas av ett läkarintyg. Därmedkommer jag in på min andra fråga, som jag kanske får besvarad av utskottetstalesman. Läkaren måste väl i det intyget säga att personen skall tas in enligtLVM. När det gäller LSPV kan jag inte tänka mig att man snabbt kan säga att denoch den personen är psykiskt sjuk och alltså skall tas in enligt LSPV. Dettarvar litet längre tids undersökningar. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Ansökan om vård enligt LVM är ju ett led i enlångvarig process när det gäller att försöka få till stånd en adekvatbehandling av missbrukare. Om ett omhändertagande enligt LSPV skall äga rum,gäller det någonting som har diskuterats i ett fidigare skede. Vi kan intebortse från att det finns missbrukare som har psykiska problem. Då kan engränsdragning ibland vara svår att göra, men då har man prövat den i etttidigare stadium. När man ansöker om vård har man bestämt sig för att åberopaLVM. Sedan till frågan om polisens ingripande. När man finneren person i ett sådant tillstånd att han eller hon behöver vård och man intekan vara helt säker på vad som är orsaken till det hela, skall man komma ihågatt det i LVM sägs klart ifrån, att i de allra flesta fall bör sjukhusvård varadet som får inleda behandlingen. Vårdbehovet prövas sedan i de instanser somriksdagen nu föreslås fatta beslut om, dvs. socialnämnd, länsstyrelse ochlänsrätt. Däri ligger tryggheten. I det skedet har man tillfälle att prövavilken vårdform som kan vara den lämpliga. 39 () replik; Ja, det kommer i vilketfall som helst, efter vad jag förstår, att bli väldigt besvärliga gränsfall.Jag kan inte förstå varför man har behövt ta in detta i proposifionen ochbetänkandet - att man först skall pröva om LSPV är tillämplig innan man sökerenligt LVM. Det måste ju vara antingen det ena eller det andra. Är det fråga omen missbrukare, skall man söka vård enligt LVM. Sedan tas vederbörande in.Under den tid som den omhändertagne får vistas på institution kan man alltsåkomma fram till att vederbörande har missbrukat alkohol så gravt att hjärnanhar tagit skada och han behöver en lång sjukhusvistelse samt är i ett sådanttillstånd att lagen enligt LSPV skall vara tillämplig. Då skall detnaturligtvis ske enligt den lagens intentioner och inte med ett enkelt konverteringsförfarande.Men detta har ju också utskottet tagit upp i det betänkande vi behandlar, ochdet tas upp i den andra fråga som jag har ställt till utskottets talesman. Jaghoppas att jag får svar på den frågan. 40ARNE i (); När nu behandlar förslaget till lagom "vård av missbrukare i vissa fall" i socialutskottets betänkande1981/82:22, trodde man att socialvården skulle kunna få den arbetsro som behövsför att ta sig an missbrukarproblematiken på allvar. Under de år frågan varitföremål för utredning har socialvården varit lamslagen av alla diskussioner somförts och av de förväntningar man ställt på ett nytt lagförslag som skulleersätta den gamla nykterhetsvårdslagen. har missbruket av alkoholoch narkotika ökat, inte minst det svåra missbruket. Det vilar ett stort ansvarpå alla som medverkat till att detta blivit av passivitet, som förmissbrukarna varit så förödande. Inte minst får en del av Sverigessocialarbetare ta på sig detta ansvar, då de på ett okunnigt och oansvarigtsätt medverkat till fördröjningen av ärendet. Det är ändå positivt att vi kan ha ett förslag påriksdagens bord - det förslag som vi behandlar - och det ärtillfredsställande att kunna konstatera, att många tillnyktrat på den härresan. Även om mycket sagts i denna diskussion, speciellt om vemsom skall ha ansvar för utredning och ansökan om vård, måste jag få komma medett inlägg. Jag är kanske en av de få i denna kammare som under många årarbetat på fältet med missbrukare och dristar mig till påståendet att jagkänner till en del om denna problematik. Många remissinstanser har pekat på det faktum attlagförslaget i denna del strider mot de principer på vilka socialtjänstlagenvilar. Jag är angelägen att påpeka detta. I socialtjänstlagen talar man såvackert om att kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas ikommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Men när vi kommer till dengrupp av människor som har det allra svårast, då bollar man över ansvaret tillandra, som i utskottets förslag är . Man brukar i olika sammanhang tala om kovändningar. Idetta fall finns det verkligen anledning att använda detta uttryck. Jag vill citera vad JO anför i sitt yttrande överberedningens förslag. JO skriver bl. a. att "det av beredningen framlagdaförslaget om ett utredningsansvar för länsstyrelserna innebär enkostnadskrävande dubblering av utredningsresurser som pä intet sätt står iproportion till de behandlingsmäs-siga eller andra fördelar som står att vinnamed förslaget". Andra tunga remissinstanser som JK, RÅ, ,de flesta länsstyrelserna. och Svenska läkaresällskapetliksom en del olika politiska organisationer säger också nej till förslaget attlänsstyrelsen skall svara för utredningen. Likaså är Svenska kommunförbundettveksamt till förslaget. Det är också värt att påminna om att de flestaremissinstanser påpekat att om man skall följa det förslag som föreligger omutredningsansvaret, krävs det ökade resurser hos länsstyrelserna. Det ärförvånande att höra här säga att man inte skulle behövaytterligare resurser på länsstyrelserna om vi överför dessa uppgifter till dem.Han tar som exempel synpunkter från sitt eget län. Jag är mycket tveksam tillom länsstyrelserna i allmänhet har de resurserna. Det som förvånar är att kommunerna,som enligt min mening har de bästa förutsättningarna och resurserna, inteålagts uppgiften på det sätt som föreslagits i propositionen. Vem kan ha bättreförutsättningar att bedöma en persons vårdbehov än de sociala nämnderna i enkommun, som kanske jobbat med en missbrukare? Det måste också avmissbrukaren själv upplevas som märkligt att socialvården i en situafion då hanhar det som svårast lämnar över ärendet till en annan myndighet. All denpersonkännedom och kunskap som socialarbetaren har om missbrukaren i frågasaknar, enligt utskottets bedömning, betydelse. I detta läge skall socialarbetaren spela angivarens rolloch till anmäla att den skall verkställa en utredning, eller ialla fall ta över ärendet för bedömning huruvida åtgärder skall vidtas ellerinte. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. medförklaringen att den utredning som eventuellt verkställt skallöverlämnas till , som skall fortsätta handläggningen. Attmissbrukaren i sina svårigheter och sin ängslan skall träffa en för honom nyoch okänd person bekymrar inte utskottet. Detta visar med all önskvärd tydHghetatt utskottsledamöterna saknar kunskap om ärenden som det här kan vara frågaom. Den kommunala socialarbetarens roll blir angivarens, och han blir inte den somfullföljer ärendet för att hjälpa missbrukaren att komma bort från sinaproblem. Det kanske också kan påpekas att det under en utredningsgång ofta händer att den som är föremål för utredning och socialarbetarentillsammans kommer underfund med att det kanske är bäst att de försöker hjälpasåt för att få problemen lösta på överenskommelsens väg. Inte heller vid länsrättens handläggning behövs enligtutskottet socialvårdens kunskap om missbrukarens situation och problem. Denenda tröst man kan finna inför utskottets skrivning beträffande denna del avbetänkandet är att man får hoppas att den övergångstid somföreslagits innan tar över verksamheten är att socialberedningensom skall följa frågan och vi som eventuellt sitter i denna beslutandeförsamling hinner inse att utskottets förslag är omöjligt. Jag har under veckoslutet deltagit i en konferens i mittlän, där företrädare för alla kommuner, socialarbetare och förtroendevalda, varnärvarande. Det var ingen av dem som tyckte att utskottets skrivning i dennadel var bra. Jag skulle sedan vilja kommentera några inlägg som hargjorts i anslutning till denna del av betänkandet. Det var välgörande att höra inlägg här. Detvisar att hon har viss kunskap om den problematik som hon kommenterade. inlägg - när han talade om resursbehovet -har jag redan kommenterat, men jag vill ytterligare understryka attremissinstanserna har varit eniga om att vi behöver ett bättre resurstillskottför att länsstyrelserna skall kunna klara den här uppgiften. När man läser remissvaren kan man konstatera att tre avlänsstyrelserna har samma uppfattning som utskottsmajoriteten. Övrigalänsstyrelser anser att propositionens ställningstagande är det riktiga. säger att det är viktigt att vi lägger fastansvaret . Jag vill hålla med om det, men jag delar inte hansuppfattning om färdriktningen. Det är olyckligt om de som finns tillförfogande skall vara en fid av anpassning till överförande av de häruppgifterna till . Till skulle jag vilja säga att det kännslitet besvärande att höra hennes beskrivning, när hon säger att det är en skamatt vi diskuterar tvångsvård. Låt mig säga till att jag troratt alla som sysslar med de här frågorna och alla i den här kammaren är enigaom att vi skall undvika tvångsvård. Det finns ingen som vill ha tvångsvård -jaghar inte hört någon. Det är bara fråga om vad vi gör med de människor som i enviss situation inte kan bedöma sitt tillstånd och sitt behov av vård. Detförklarar kanske att sedan vänder på klacken och säger att honinte har något annat yrkande änutskottets. Och utskottet har alltså, som jag sade tidigare, tillnyktrat underresans gång och anser nu att vi måste hjälpa de människor som inte kan bedömasin egen situation. LenaÖhrsvik frågar också; Vilket förtroende får man för en myndighet som har dennatvångslag i fickan? Jag konstaterar igen att hon inte har något annat yrkandeän utskottets. Vifår hoppas att utvecklingen kommer att leda dithän att vi aldrig behöveranvända åtgärder mot en människas vilja när det gäller rehabilitering. Jag vill också ta upp socialförsäkringsutskottets betänkande 1981/82:5,som behandlar förslag fill lag om ändring i lagen (1962:381) om allmänförsäkring.