prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — Slutlig ställning till behovel av en särskild regel tillskydd för en missbrukares familj får tas när förslaget till ändrade åtalsreglerm. m. har lagts fram, menar beredningen, som också framhåller att denna frågabör ägnas särskild uppmärksamhet vid den kommande uppföljningen av lagen. Flertalet remissinstanser lämnar utan erinran förslagetatt vård enligt LVM skall kunna ges inle bara åt alkoholmissbrukare utan ävenåt missbrukare av narkotika. Några har uttryckt önskemål om alt även missbrukav andra beroendeframkallande medel, t. ex. thinner och läkemedel, borde ulgöragrund för vård enligt LVM. Dessa, lill vilka hör kammarrätten och länsrätten iStockholm, har pekat på att LVM kan komma att delvis ersätta barnavårdslagensregler om omhändertagande av unga missbrukare i åldrarna och atl deltamotiverar alt lagen ger möjlighel lill ingripande även vid t, ex,thinnermissbruk. De flesta remissinslanser godtar beredningens uttalanden omde allmänna förulsällningarna för vård, dvs. i vilka situationer och i vilkelsyfle vård bör få beredas oberoende av samtycke. Flera remissinstanser haremellertid begärt klargöranden av vissa begrepp som beredningen har använt:"trängande behov av vård", "fortgående missbruk" liksom attinsatserna skall ha visat sig "otillräckliga" för att tillgodosevårdbehovet. En del efterlyser också en beskrivning i lagens inledning avvilken vård missbrukaren skall vara i trängande behov av. Några frågar ocksåefter ett klargörande av avgränsningen mot och förhållandet lill de andravårdlagarna. Sårskilt JO framför här erinringar och gör bl. a. också gällandeatt 2 och 3 S§ delvis griper in i varandra. JO vill också atl 2 och 3 SS görsom till regler om skyldighet för del allmänna alt ingripa. Vad härefter gäller de båda specialindikationerna godtasäven dessa i sina huvuddrag av flertalet. Ett fåtal remissinslanser efterlyserflera situationer i vilka ingripande fär ske. t. ex. till skydd förmissbrukarfamiljens ekonomi. Kontroversiell är dock den föreslagnaingripandegrunden till skydd för de våldsamma missbrukarnas familjer. Mångaremissinstanser vill ha ett längre gående tredjemaiisskydd och ifrågasättermöjligheterna att komma till rätta med problemen enbart genom utvidgade åtals-och häktningsregler. Bland dessa är t. ex. JK, RÅ, BRÅ och flera domstolar.Många andra remissin- Prop.1981/82:8 42 stanser instämmer dock i beredningens uttalanden att denföreslagna regeln bör ses som ett provisorium och atl snabba åtgärder lilländring av åtalsreglerna bör vidlas. Även här pekas pä behovel av preciseringarav de begrepp som beredningen har använt. Sålunda begärs en beskrivning avvilken personkrets som avses med "närstående" och ett klarläggande ombegreppet "skada" i 3 S b) kan avse både fysisk och psykisk skada. Liksom beredningen och remissinstanserna utgår jag ifrånatt insatser till stöd för missbrukare och deras familjer helst bör ske isamförstånd med dessa. Jag håller del för självklart att man därigenom har debästa möjligheterna alt nå ett framgångsrikt resultat. Det bör av dennaanledning åligga , men också t. ex. sjukvården, att aklivi bistådem som frågar efter stöd och hjälp och också aklivi försöka förmå dem som inleprimärt själva söker bistånd att ta emol de tjänster som samhällel ändå har elterbjuda. Atl dessa förpliktelser åligger våra kommuner och landstingskommunerframgår främst av 3 och 11 SS socialtjänstlagen men också av 3 § sjukvårdslagen(1962:242). Jag anser därför liksom beredningen all en förutsättning för vårdoberoende av samtycke skall vara all det är omöjligl all lillgodose vårdbehovetgenom insatser enbart enligt socialtjänstlagen eller sjukvårdslagen. Detta böralltså främsi ses som en erinran om att alla möjligheter lill insatser isamförstånd med den enskilde skall övervägas och befinnas otillräckliga innanvård med stöd av LVM tillgrips. Häri ligger alltså inte ett krav på att manalltid måste ha prövat och misslyckats. Missbrukarens tillstånd kan när hankommer till kännedom redan vara sådant atl vård äroundgängligen påkallad. Del måste då räcka att de ansvariga överväger vilkamöjligheterna till framgång kan antas vara om man inte tillämpar LVM, Jag anserliksom en del remissinstanser atl delta synsätt bör prägla utformningen av 2 §LVM. Beredningens uttalande att också vårdmöjligheterna enligtLVU och LSPV skall vara uteslutna har inte ifrågasatts av remissinstanserna iannan mån än att några undrar hur de olika lagarnas tillämpningsområden skall avgränsasmot varandra. Jag ser för min del beredningens ställningstagande som ettuttryck för den princip som genomsyrar hela förslagel, nämligen alt man vidvarje tidpunkt skall sträva efler atl finna-de-för missbrukaren mest tjänligainsatserna. Om missbrukaren är ung, bör som regel den vård som kan beredashonom med stöd av LVU vara bäst ägnad att tjäna detta syfte. Är han psykisktsjuk till den arl och grad all han är i oundgängligt behov av vård på sjukhusoch LSPV:s indikationer även i övrigt är uppfyllda, så framstår del som ganskasjälvklart atl vården bör beredas med slöd av LSPV. All den av Deredningenförordade principen är den riktiga lorde del sålunda inte råda någon Ivekan omoch att gränsfall ibland kan uppkomma lorde ligga i förhållandenas nalur. Jagför min del befarar inte några allvarliga gränsdrag-ningssvärigheter. Det börankomma på sökanden i vårdärendet all vid behov ange vilka överväganden som hargjorts i fråga om de andra vårdlagarnas användbarhet. Prop.1981/82:8 43 Under remissbehandlingen har också den synpunkten förtsfram att lagen borde inledas med en bestämmelse som garanterar missbrukaren enändamålsenlig vård och behandling. Man har framhållit alt som förutsättning föratt samhället skall få ingripa med tvång mot missbruk av alkohol och narkotikamåste gälla att samhällel som motprestation gör en konstruktiv vårdinsats. Den syn påsamhällets skyldigheter som här har givits uttryck för delar jag hell. Jagmenar dock att en beslämmelse av del innehåll som har påyrkats inte tjänarnågot självständigt syfte. Den har i vart fall inte sin plats i en lag med denkaraktär av komplement till socialtjänstlagen som LVM har. 114 § lagförslagethar beredningen - efter mönster av 4 S LVU - föreskrivit att beträffandevårdens innehåll och ulformning skall gälla bestämmelserna i socialtjänstlagen.Äv 22 S socialtjänstlagen framgår bl. a. alt socialnämnden skall sörja för atlden som behöver vårdas eller bo i ell annat hem än del egna las emot i ettfamiljehem eller i ett hem för vård eller boende. Vidare åläggs socialnämndenett ansvar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i etl annathem än det egna får god vård. Jag erinrar också om föreskriften i 6 §socialtjänstlagen om den enskildes rätt lill bistånd saml i 11 § andra stycketsocialtjänstlagen om socialnämndens skyldighel att stödja enskilda missbrukareoch se till att de får den hjälp eller vård som behövs för att komma ifrånmissbruket. Jag håller inte heller med om att man redan i deninledande lagtexten borde ange vilka vårdformer som den föreslagna LVM-vårdenskulle kunna använda sig av - institutionell vård i mer och mindrekontrollerande former, sjukhusvård, vård i familjehem eller i del egna hemmet.Jag menar all det vore olämpligt all låsa fast i lagen vilka vårdformer som kankomma i fråga. Vården av missbrukare utvecklas snabbi. Det får därför ankommapå huvudmännen och tillsynsmyndigheterna att bevaka att vården utan samtyckeges i former som är betryggande för den enskilde både ur kvalitets-ochrättssäkerhetssynpunkt. Vad härefter gäller de närmare förutsättningarna för allvård enligt LVM skall få tillgripas accepterar jag till en början beredningensförslag atl lagen skall gälla missbruk av alkohol eller narkotika. Visserligenförstår jag dem som har menat att man borde använda kriterietberoendeframkallande medel för att inte lämna missbrukare av t. ex.lösningsmedel och andra läkemedel än narkotiska uianför. Det rör sig emellertidhär om ett litet antal vuxna missbrukare som inle sällan kan beredas vård med slödav annan lagstiftning. Om det skulle uppkomma etl starkt behov avatt ge möjligheler till vård utan samtycke vid missbruk av några andra medel ändem som ryms under begreppen alkohol eller narkotika, kan beslämmelsen förövrigt lätt kompletteras. Del får ankomma på beredningen all följaulvecklingen. Beredningens förslag att missbrukaren skall vara iträngande behov av vård lill följd av ell fortgående missbruk för att LVM skallvara lillämplig Prop.1981/82:8 44 uttrycker enligt min mening väl den allmänt omfattadegrundsatsen att vård utan samtycke bara skall tillgripas i ullaladekrissituationer och vid etl belydande missbruk. Missbruket måste alltså varaförhållandevis intensivt och regelbundet. Liksom kammarrätten i menarjag att man genom den föreslagna utformningen av bestämmelsen har uttryckt ihuvudsak samma förhållanden som man i nykterhetsvårdslagen uttryckte genomhemfallenhetsrekvisitet. Kravet på trängande behov av vård skall alltså inleuppfattas så snävt som vissa remissinslanser har befarat, nämligen atl detuttrycker krav på ett akut behov av avgiftning. Det bör i stället ses motbakgrund av lagförslagel i övrigl där man klargör alt vård enligt lagen kanavse såväl inledande och senare sjukhusvård som stöd- och hjälpinsatser påandra institutioner och i enskilda hem, allt i syfte att bryta ett fortgåendemissbruk. Jag kan i och för sig hålla med de remissinstanser som har menat atlordel "trängande" kan leda tanken fel och atl de i 3 S särskillangivna kraven på vilka omständigheter som skall föreligga i det enskildafallet kunde vara tillräckliga för all uttrycka kravel på ingripandetsnödvändighet. Jag är emellertid inle beredd atl förorda alt kravet på trängandebehov av vård slopas i lagtexten men föreslår en viss omredigering avbestämmelsen i syfte att ange innebörden klarare. 1 fråga om utformningen av de båda specialindikalionerna i3 S ställer jag mig bakom beredningens förslag. Vilken innebörd begreppen"närslående" och "skada" i 3 § b) bör ha återkommer jagtill i speciälmotiveringen till 3 §. Vad särskilt gäller ingripandegrunden tillskydd för missbrukarnas fainiljer vill jag tillägga följande efler samråd medjustitieministern. Frågan om det skall vara möjligt att ingripa mot s. k.farliga missbrukare, främst farliga alkoholister, till skydd för omgivningen,med stöd av en lagstiftning som har till primärt syfte att ge vård ät denmissbrukare som håller på atl förstöra sig själv genom sitt missbruk, har längevaril kontroversiell. Atl den alltjämt är föremål för delade meningar framgårmed all tydlighet både av beredningens eget resonemang och av remissutfallet. sexualbrottskommitlé har överlämnatsitt belänkande (Ds Ju 1981:8) Åtalsregler vid misshandel, vilket innehållerförslag om att misshandel på privat plats skall falla under allmänt ålaloberoende av målsägarangivelse. Frågan om åtgärder mot kvinnomisshandel har också nyligenbehandlats från delvis andra utgångspunkter av (SoU 1980/81:8, rskr93). biföll socialutskottets hemställan atl regeringen skulle få iuppdrag att se över vilka insatser som kan göras till hjälp för misshandladekvinnor och barn. Med anledning av två motioner (1979/80:633 och 1224) om olikahjälpätgärder för misshandlade kvinnor och remissvaren över dem ansågsocialutskottet starka skäl tala för att skulle ta initiativ till enöversyn som syftar till alt karllägga behovet av olika sädana insatser och altöverväga hur insatserna lämpligen borde utformas. Utskottet förordade att en sådanöversvn kom till stånd, vilket främst borde avse akuta stöd- och 1981/82:8 45 Utskottet redovisade vidare vissa åsikterom hur översynsarbetet borde bedrivas och vilken inrikining det borde få.Särskilt framhölls att man borde överväga hur social jourverksamhet kanutformas för att kunna lämna effektiv hjälp även åt dem som utsatts förmisshandel och deras barn. Uppdraget övervägs f. n. i . Jag delarberedningens uppfattning att det är nödvändigt att bryta med en syn som innebärall våld mot närstående i stor utsträckning får passera ulan all samhälletreagerar. Som framgår av vad jag anförde kommer frågan om man börutsträcka skyldighelen atl väcka allmänt åtal för misshandel till alt avse ävenmisshandel på privat plats att tas upp. En sådan ulvidgning ger ökademöjligheter till ingripanden inom del straffrättsliga systemet. Jag delaremellertid den syn på problemet som har redovisals av bl. a.riksåklagaren, nämligen atl man knappasl enbart genom utökade åtals- ochhäktningsmöjligheter kan komma till rätta med del allvarliga problem som våldoch hol om våld mol familjemedlemmar utgör. Så måsle ju t. ex., som RÅ påpekar,ett åtalbart brott ha begåtls. Möjlighelerna till ingripanden innan skadan årskedd är alltså - även vid en ändring av åtalsreglerna - mycket begränsadeenligt i jämförelse med den här föreslagna regleringen. Deviktigaste insatserna för alt motverka våld i hemmen görs enligt min meninggenom en attitydbildning via information i t. ex. skolorna och på mödra- ochbarnavårdscentralerna saml genom massmedierna. Likaså tror jag atl man genom enmålmedveten salsning på att minska det allmänna alkoholbruket och på alt skapasjälvständiga kvinnor som kan ta ansvar för sig själva och sina barn, kanförebygga eller mildra många familjetragedier. Likväl anser jag att den häraktuella lagstiftningen alltjäml fyller en viktig funktion och därför måstekunna användas som ett led i det samhällets reaktionssyslem mot våldet i hemmensom beredningen har efterlyst. 2.4 Vården - syfte, innehåll och omfattning Beredningen föreslår alt vård med stöd av LVM skall gesunder normall högst . Enligt förslaget skall man emellertid för attsäkra vårdresultatet kunna anpassa utskrivningen till en lämplig tidpunkt.Vården skall därför kunna utsträckas ytterligare högst efler ettsårskilt beslut om förlängning. Vården är enligl beredningen främst avsedd att vara ettmedel att bryta en destruktiv utveckling. Den skall syfta till att ge denenskilde motivation till fortsatt vård i frivilliga former och en realistiskmöjlighet atl själv fortsätta atl arbeta med sina problem. En vård med dettasyfle kan. menar beredningen, inle tillåtas pågå . Om syftet inle har uppnåttsvid slutet av en Ivåmånadersperiod och den intagnes hälsolillsländ ellerväntande förhållanden ger anledning atl tro att det dittills uppnåddabehandlingsresultatel Prop.1981/82:8 46 annars vore borlkaslat, får utskrivningen alltså enligtförslaget skjutas upp högsl till. Beredningen understryker altförlängning inte får ske rutinmässigt, ulan komma i fråga bara när den intagnehar ell särskill kvalificerat vårdbehov som kräver speciella insatser. Deltauttrycks så att vårdtiden får förlängas om den intagne till följd av sitthälsotillstånd behöver ytterligare vård eller om det finns andra synnerligaskäl för förlängning. Vården fårenligt förslagel ges i institutioner (hem för vård eller boende) som drivs avlandstingskommuner eller kommuner och som är upptagna i den plan som anges i 23§ socialtjänstlagen och enligl planen är avsedda för vård av missbrukare.Institutionerna skall stå under ledning av en slyrelse, som bl. a. fattarbeslut om förlängning av vården. Vissa institutioner förutsätts vara anpassadeför vårdtagare som behöver stå under särskild tillsyn. För dessa hem föreslåsvissa särskilda regler om bl. a. frihetsberövande befogenheter, till vilka jagåterkommer under avsnittet 2.7 om särskilda befogenheter. Undervårdtiden skall den missbrukare som är intagen enligl LVM i en av de nyssnämndainstitutionerna ändå renl faktiskt kunna få sin vård på någon annanvårdinrättning - allmän eller privat - på sjukhus, i familjehem eller i detegna hemmel. Syflel är dels alt finna den för missbrukaren mest ändamålsenligavården, dels att så långl som möjligl avslå från de tvångsmässiga inslagen ivården. Beredningen föreslår också att vården alltid skall inledas på sjukhus,om inte annal följer av sjukvårdslagen (1962:242). Från kravet på inledandesjukhusvård skall länsrätten kunna medge undantag. Institutionenförutsätts samarbeta nära med socialnämnden. Institutionens och socialnämndensgemensamma ansvar att arbeta för att förbättra den intagnessociala förhållanden genom anskaffande av bostad och arbete eller av enutbildningsplats framhålls särskilt i beredningens lagförslag. Mol detangivna syftet med vården och huvuddragen av beredningens förslag om vårdensinnehåll och utformning har endast ett fåtal remissinstanser haft erinringar.Bl. JO har dock menat atl vård uianför institutionen inte Dör räknas sominstitutionell vård. Behöver missbrukaren inte vårdas i institutionen skallhan, menar JO, skrivas ul. Därefter beslutar socialnämnden med sitt vårdansvarom annan vård. Någraremissinstanser ifrågasätter om det är realistiskt att tro att man under denbegränsade vårdtid som föreslagils skall hinna med att pröva flera olikavårdformer. Frågan om vårdtidens längd har också visal sig särskillkontroversiell. Många menar atl vårdtiden är för kort för all vården skallkunna tjäna sitt syfte. Ändra menar att en vård med huvudsakligt syfte altbryta en missbruksperiod och motivera för fortsatt frivillig vård inte behövervara längre än omkring en månad. Flera remissinslanser har motsatt sigförslaget om möjlighel att förlänga vården. Några av dem som i och för siggodtar möjligheten till förlängning ifrågasätter om de grunder för förläng- 1981/82:8 47 ningen som beredningen föreslår är förenliga med kravet pårättssäkerhet. Några remissinstanser tar upp frågan om vilkainstitutioner som skall svara för vården. Flera av dem pekar på att enbetydande del av de nuvarande allmänna vårdanstalterna för alkoholmissbrukareformellt drivs av privata rättssubjekt och efterlyser en möjlighet att godkännadessa även för LVM-vård. har framfört önskemålet att vårdenockså skulle kunna ges på institutioner med flera kommunala huvudmän isamverkan. Remissinstanserna har också allmänl efterlyst uttalandenom vilka resursbehov som förslaget för med sig, särskill vad gäller vården avnarkomaner, där inga institutioner med kvarhållningsrätt finns , saml hurbehoven skall kunna mötas. Slutiigen har flera remissintanser undrat över vilkeninnebörd bestämmelsen om obligatorisk inledande sjukhusvård har och om regelnkan anses ha fått den lämpligaste utformningen. Jag delar i likhei med de flesta remissinslansernaberedningens syn på det syfle som en vård ulan samtycke av vuxna missbrukarefrämst skall ha. Jag delar också uppfallningen att en vård med sådant syftenormall inle kan pågå . Den vårdtid som beredningen harföreslagit torde vara väl avvägd för flertalet fall. Vad gäller möjligheten attförlänga vården i särskilda fall ser jag också detta som nödvändigt av sammaskäl som beredningen har anfört. Liksom beredningen och många remissinslanser är jagemellertid osäker om ens den vårdlid som enligt förslaget maximall kan komma ifråga är tillräcklig för de svåraste fallen, de där missbruket har fåll särskiltallvarliga följder. Jag är dock inte beredd att i det här ärendel föreslå någrasärskilda anordningar för dem. I åtskilliga av dessa fall kan också sädanapsykiska skador antas ha uppkommit att den nödvändiga längre vården kan gesmissbrukaren med stöd av LSPV. Jag vill dock liksom beredningen understrykabehovet av alt tillämpningen av lagen följs särskilt noga med avseende påvårdtidens längd. Beredningens förslag om i vilka former vården får gesfinner jag vara ett riktigt uttryck för principen atl den vårdform som är ägnadatt i det enskilda fallel leda lill det bästa vårdresultatet också skall kommatill användning. Reglerna får naturiigtvis inte uppfattas annat än somrekommendationer. Om en missbrukare behöver vistas i institutionen hela vårdtidenför bäsla vårdresultat, skall han eller hon också göra det. Vård på sjukhus, ifamiljehem eller andra icke institutionella vårdformer kommer då inte i fråga.Om de används bör de ses som ett led i den institutionella behandlingen. Beredningens förslag atl ansvarel för LVM-vårdensgenomförande skall ligga på en vårdinstitution och inte på socialnämnden är motbakgrund av vad jag nu har sagt naturligt. Som jag kommer tillbaka till isamband med att jag 1981/82:8 48 behandlar beslulsförfarandel är det även avrättssäkerhetsskäl nödvändigt all institutionen har det sammanhållandeansvaret, t. ex. för beräkningen av vårdtiden. Beredningens motivering för förslaget om en obligatoriskinledande vård på sjukhus är knapphändig. Flera remissinstanser har pekat påatt det enligl 24 § sjukvårdslagen ankommer på överläkaren vid sjukhuset allbesluta om sjukhusvård kan komma i fråga. Några har menat alt det vorefrämmande att överlåta denna beslutsfunktion på länsrätten. Vad beredningen här liksom i övrigt synes ha eftersträvatär all tillförsäkra missbrukaren bästa möjliga vård vid varje tidpunkt.Beredningen har i andra sammanhang utgått ifrån alt en missbrukare somuppfyller kriterierna för LVM-vård ofta är i behov av avgiftning eller harandra allvarliga sjukdoms-yttringar. Beredningen vill genom den föreslagnalagtexten uppenbarligen uttrycka att sjukhusvård oftast kan vara nödvändig ibörjan av en vårdperiod. Med instämmande i beredningens synsätt förordar jagemellertid atl beslämmelsen om inledande sjukhusvård formuleras någotannorlunda än vad beredningen har föreslagit. Det bör kunna anförtros ål institutionens styrelse attbedöma behovet av och besluta om förlängd vård. En förutsättning för dettamåsle vara all styrelsen får en lämplig sammansällning ochhandläggningsordning. Med beredningens förslag alt vården får ges endasi avinstitutioner med eller landstingskommunal huvudman kan slyrelsenssammansättning och sammanträdesformer lätt garanteras. Styrelsen blir att ansesom en specialreglerad nämnd, till sin ställning närmast jämförbar medsjukhusdirektionerna. Genom en hänvisning i LVM till kominunallagens regler omnämndernas sammansättning, valbarhet m. m. garanteras det inflylande avpolitiskt valda lekmän, som beredningen har förespråkat. 1 likhei med vissaremissinstanser anser jag att det skulle kunna vara värdefullt alt det istyrelsen om möjligt ingår representanler för juridisk sakkunskap liksomexpertis i medicinska och sociala frågor. För förfarandet inför styrelsen bör gälla samma regler ompartens rätt att närvara och om handläggning av ärenden om myndighetsutövning,som gäller för socialnämnden och distriklsnämnderna enligt socialtjänstlagen.Liksom beredningen ulgår jag ifrån att en styrelse skall kunna ha ansvaret förflera institutioner och att den får en fristående ställning i förhållande tillsocialnämnden. Till följd av dessa överväganden ser jag knappast någonmöjlighet all tillmötesgå kraven att institutioner med andra huvudmän änkommunerna skulle få administrera och ansvara för vård enligl önskan att kunna ha en institutionshuvudman som består avflera samverkande kommuner bör bäst kunna mötas genom särskilda vårdavtal, dären kommun åtar sig huvudmannaansvaret för driften av en institution motöverenskommen kompensation från de övriga kommuner som använder sig avinstitutionens vårdresurser. 1981/82:8 49 Jagär medveten om att många av de s. k. erkända anstalterna, med deninstitutionsslruklursom f. n. finns inom nyklerhetsvården, inte skulle kunnaanvändas som institutioner ansvariga för LVM-vård. Hela institutionsstrukturenär emellertid f. n. föremål för genomgripande förändringar. Fr. o. m. den 1januari 1983 övertas statens ansvar för vårdinstitutionerna av kommuner och landsting(prop. 1979/80:172, SoU 44, rskr 385). Hur den nya huvudmannaskapsstrukturenslutligt kommer att se ut är beroende av ännu pågående lokala inventeringar ochförhandlingar och kommer alt bli klart först . Jag ulgårdärför ifrån att behovet av alt åstadkomma fungerande förutsättningar förLVM-vården beaktas av parterna under den fortsatta planeringen införövertagandet av huvudmannaskapet. Detta gäller då också de särskilda behov somnarkomanvården kan komma att föra med sig. Att särskilda anordningar i fråga omhuvudmannaskapet blir nödvändiga övergångsvis återkommer jag tilli det följande.