prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — tillgodosett genom den föreslagna regeln om läkaresanmälningsskyldighet samt alt andra kommunala myndigheter som vid sidan avsocialtjänsten har fortlöpande verksamhel som berör missbrukarna knappaslfinns. Emellertid synes fall finnas då det är önskvärt med en upplysningspliktoch i vissa fall anmälningsplikt mellan skilda kommunala myndigheler. Så börexempelvis socialnämnden i en kommun ha upplysningsskyldighei mot socialnämndeni en annan kommun och instilutionsstyrelsen för ell hem som avses i 11 S varaanmälningsskyldig till socialnämnden beiräffande en på hemmet frivilligtvårdad, som blir i behov av vård enligt LVM. Det förordas därför allanmälningsplikten ulsträckes all gälla även kommunala myndigheter medregelbunden konlakl med missbrukare. Därvid bör dock undantag göras förmyndigheter inom hälso- och sjukvården; dessas anmälnings- ochuppgifts-skyldighet kommer i stället all regleras genom den för läkarnagällande särskilda föreskriften i paragrafens andra stycke. Ytterligare må framhållas, att av kravet på regelbunden konlakltorde följa att exempelvis familjerådgivningsbyråerna, skolan och verksamhetenvid fritidsgårdarna inte berörs. Vad gäller alkoholpoliklinikerna synesverksamheten där vara atl hänföra lill hälso- och sjukvård och därmed fallaunder bestämmelserna i andra stycket. På grund av vad'sålunda anförts och med vidtagandedärjämte av viss språklig omformulering förordas att första stycket avförevarande paragraf erhåller följande lydelse: "StatUgaoch kommunala myndigheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i konlakl medmissbrukare är skyldiga atl anmäla lill socialnämnden, om de får kännedom omatt någon kan antas vara i behov av vård enligt denna lag. Vad som sagts nuskall dock inte gälla myndigheter inom hälso-och sjukvården." tillägger för sin del: Denuppdelning i en anmälnings- och en uppgiftsskyldighet, som följer avparagrafens konstruktion, saknar motsvarighet i socialtjänstlagen. Där stadgasi 71 § andra stycket att myndigheter vars verksamhel berör barn och ungdom samtde som är anställda hos sådana myndigheter är skyldiga att genast tillsocialnämnden anmäla om de i sin verksamhet får kännedom om något som kaninnebära alt socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Någonuppgiftsskyldighet motsvarande Iredje stycket av förevarande paragraf finnsinte i 71 § socialtjänstlagen. Vidtillkomsten av bestämmelserna om anmälningsskyldighet i barnavårdslagen och nykterhetsvårdslagenvar sekretessen mellan myndigheter -med ett undantag - inte reglerad i lag. Enviss frihet ansågs föreligga att efler en intresseawägning lämna ut handlingar lillannan myndighet. EnUgt den nya sekretesslagen (prop. 1979/80:2; KU 37; rskr179) gäller emdlertid i princip däri angivna sekretessbestämmelser ävenmyndigheter emellan. Uppgifter får dock enligt 14 kap. 1 § andra meningensekretesslagen lämnas till annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lageller förordning. Prop.1981/82:8 121 Någon analys av begreppet uppgiftsskyldighel, såvitt nu äri fråga, ges inte i förarbelena. En viss ledning kan möjligen hämtas från vaddepartementschefen i samband med hälso- och sjukvårdssekretessen uttalar på s.173-174 i propositionen. Dessa uttalanden, sammanställda med de författningsändringarsom föreslagils i prop. 1980/81:28 om följdlagsliftning till den nyasekretesslagen i fråga om hälso- och sjukvården samt den allmänna försäkringen,ger närmast vid handen all skyldighel att göra anmälan i vart fall innefattarskyldighet atl lämna för utredningen i anmälningsärendet erforderligauppgifter. Det synes också naturligt alt så är fallet. En anmälan måsterimligen vara åtföljd av uppgifter som kan ligga lill grund för den mottagandemyndighetens ställningstagande och denna bör ocksä ha möjlighet att i detfortsatta utredningsarbetet införskaffa kompletterande upplysningar frånanmälaren. Det kan äandra sidan framstå som tveksamt, huruvida en i författning ålagdanmälningsskyldighet medför uppgiftsskyldighel för vederbörande även när detgäller personer som i vad på honom ankommer inle är aktuella för någon anmälan.Närmast till hands synes ligga atl anse att någon uppgiftsskyldighetbeträffande iredje man inte följer av anmälningsskyldigheten. Med den avfattningtredje stycket av förevarande paragraf givits uppnäs emellertid en sådaneffekt. Jag är ense med övriga lagrådsledamöter om all någon anledning tillerinran mol bestämmelsen inle kan anses föreligga. Såsom inledningsvis anförts innehåller socialtjänstlagen inlenågon beslämmelse om uppgiftsskyldighet, motsvarande del här föreslagna iredje slycket.Med hänsyn till att uppgiftsskyldigheten inte synes böra vara mindre omfattandenär del gäller barn och ungdom än när del gäller vuxna missbrukare förordas att71 S socialtjänstlagen ändras så all den bringas i överensstämmelse med nuförevarande paragraf. Den i andra stycket andra meningen upptagna regeln äroklar i det fall att efter beslutet om vård det på socialnämnd vilande ansvaretflyttats från en socialnämnd under en länsrätt lill en socialnämnd under enannan länsrätt. Uttrycket "samma länsrätt" kan då åsyfta såväl denlänsrätt som enligt styckels första mening fattal beslutet om vård somlänsrätten i det län där den efter överflyttningen ansvariga kommunen ärbelägen. Av motiven synes framgå att med regeln avses den länsrätt som fattatbeslutet om vård. Detta skulle komma till otvetydigt uttryck om ifrågavarandemening gives följande lydelse: "Den länsrätt som meddelat beslut om vård beslularäven i frågor som avses i 27 S förslastycket." Om emellertid meningen äralt behörigheten skall tillkomma länsrätten i det län där den ansvarigakommunen är belägen, Prop.1981/82:8 122 kan detta angivas genom atl andra stycket erhållerföljande lydelse: "Beslut om vård enligt 4 §, beslut i anledning avomhändertagände enligt 8 § och beslut i frågor som avses i 27 § första stycketfattas av länsrätten i del län inom vilket den ansvariga kommunen ärbelägen." Med den utformning föreskriften i punkt 3 erhållit framgårej med önskvärd tydlighet huruvida efter den nya lagens ikraftträdande den forlsallavården meddelas med stöd av den nya lagen eller om lagen om nykterhetsvård harfåll förlängd giltighetstid. Frågan är av betydelse bl.a. för att avgöra vilkabeslut angående den fortsatta vården som kan fattas och hur eventuell talan motdem skall fullföljas. Av vad departementschefen anför får anses framgå attavsikten är att den fortsalla vården skall anses meddelad enligt den nya lagen.Häremot är intet atl i sak erinra. I övergångsbestämmelserna upptages ingen regel om den somvid den nya lagens ikraftträdande är tillfälligl omhändertagen enligl 21 §lagen om nykterhetsvård. Eftersom sistnämnda lag upphör att gälla måste verkan bU,att omhändertagandet upphör /82. För att åsladkomma atl denförut omhändertagne får kvarstanna under vård måsle helt nytl förfarandeifrågasättas med tillämpning av den nya lagens bestämmelser om omhänderlagande.Smidigare synes vara att låla del före ikraftträdandet inledda förfarandelenligt 21 § lagen om nykierhetsvård övergå lill etl förfarande om omedelbartomhändertagande enligt den nya lagen. En regel med denna innebörd kan tagas uppsom elt särskik stycke i förevarande punkt av övergångsbestämmelserna. Lagrådet föreslår på grund av det anförda att punkt 3 avövergångsbestämmelserna får följande lydelse: Den som vid utgången av är intagen i enallmän vårdanstalt med stöd av 18 eller 55 § lagen (1954:579) om nykterhetsvårdberedes fortsatt vård enligt den nya lagen. Vården skall genasl upphöra, omicke styrelsen för vårdanstalten vid prövning senast tvä veckor efterikraftträdandet finner sådana omständigheter föreligga som anges i 16 § den nyalagen. Vården får fortsätta högst efter lagens ikraftträdande, dockicke i någol fall så länge att den enligt lagen om nykterhetsvård längstamedgivna vårdtiden överskrids. Är någon vid utgången av tillfälligt omhändertagenenligl 21 § lagen om nykterhelsvård, skall därefter vad enligt den nya lagengäller beträffande den som är omhänderlagen enligl 8 S äga motsvarandetillämpning i fråga om honom." Prop.1981/82:8 123 Förslagettill lag om ändring i lagen (1981:231) om ändring i lagen (1981:23) om ändringi rättshjälpslagen (1972:429) Enligtförslaget kan rättshjälp genom offentligt biträde vid lalan mol beslut avstyrelse vid ett hem som avses i 11 § LVM eller någon annan som förestår vårdenvid etl sådant hem beviljas endast i det fall alt talan avser beslut omförlängning enUgt 16 § nämnda lag. Talerätt föreligger enligt 27 S berörda lagäven i två andra fall, nämligen beiräffande beslut som avser överflyttning frånett hem till ett annat och beslut varigenom begäran om utskrivning avslagits.Beslut om vägrad utskrivning är till sin innebörd lämligen likartade med beslutangående förlängning av vården. Ätt behandla de två fallen olika när det gällermöjUghet för den vårdade att erhålla rättshjälp genom offentiigt biträde synesdärför ej motiverat. Om därför sådan rättshjälp bör kunna meddelas också i målsom avser talan mot beslut om vägrad utskrivning kan det knappast föreliggatillräckliga skäl allt undantaga de mål som gäller beslut om överflyttning frånett hem till etl annat. Med hänsyn till det anförda förordas atl uttrycket"överklagande av beslut om förlängning enligt 16 § samma lag" utbytesmot orden "överklagande som sker enligt 27 § samma lag." Lagrådet:Förslagen lämnas utan erinran. 1981/82:8 124 Närvarande:statsministern , ordförande, och stalsråden , , ,, Åsling, Söder, , , , , , ,, Elmstedt, Tilländer, Ähriand, Propositionom lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande' över förslag till 1. lag om vård av missbrukare i vissa fall, 2. lag om ändring i lagen (1980:621) med särskildabestämmelser om vård av unga, 3. lag om ändring i , 4. lag om ändring i lagen (1981:29) om ändring ibrottsbalken, 5. lag om ändring i lagen (1981:231) om ändring ilagen (1981:23) om ändring i rättshjälpslagen (1972:429), 6. lag om ändring i lagen (1981:23) om ändring i rällshjälpslagen (1972:429), 7. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmänförsäkring, 8. lag om ändring i lagen (1980:623) om ändring ilagen (1962:381) om allmän försäkring. Föredragandenredogör för lagrådels yttrande. 2 Förslagettill lag om vård av missbrukare i vissa fall Lagrådethar framfört ett antal jämkningsförslag av lagteknisk nalur, som innebär förtydligandenav bestämmelsernas avsedda innebörd. ' Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde1981-06-04. 1981/82:8 125 1,2,5,7, 8,11,14,19-21,25,28,29 och 33 §S i lagförslagetsamt punkten 3 i övergångsbestämmelserna. Jag förordar att lagförslaget ändras i huvudsakligöverensstämmelse med lagrådets yttrande i dessa delar. bör någrasmärre redaktionella justeringar i de föreslagna bestämmelserna göras. 1 några fall innebär lagrådets yllrande förslag tillsakliga ändringar. Jag övergår till dessa förslag. 2.2 Skyddet för tredje man (3 och 8 §§) Specialindikationen 3 S b) anger i det remitteradeförslaget liksom i beredningens förslag som en av grunderna för ingripande attmissbrukaren till följd av missbruket kan befaras komma atl allvarligt skadasig själv eller någon närstående. I huvudsak motsvarande uttryckssätt återfinnsi 8 § första stycket, vilket anger förutsätlningarna för omedelbartomhändertagande. Innebörden av begreppet närslående anges både i den allmännamotiveringen och i specialmotiveringen. Lagrådet föreslår att båda bestämmelsernas räckvidd ulvidgastill alt avse inte bara missbrukarens anhöriga utan också andra människor. Lagrådet anför bl. a. alt det visserligen i praktiken lordeförhålla sig så att det fysiska och i än högre grad det psykiska hotel frånmissbrukare i det alll övervägande antalet fall riklar sig just mot deanhöriga. Detta är emellertid, menar lagrådet, inle något skäl mol att i de -om också jämförelsvis få - fall där någon till följd av silt missbruk bedömsvara farlig för andra än familjemedlemmar använda lagen för atl hjälpa honomalt komma lill rätta med silt missbruk och därmed undanröja faran. Lagrådetbefarar också atl diskussionen om indikationens tillämpning i fortsättningenkommer atl handla om avgränsningen av begreppet närstående. Lagrådet föreslåratt ordet "närstående" i 3 och 8 §§ ersätts av "annan". Jag vill inledningsvis erinra om den redogörelse som jaglämnade i lagrådsremissen över den splittring i uppfattning som föreligger ifrågan om vårdlagstiftningen alls bör användas som ett instrument församhällsskyddet. Jag erinrar också om all socialberedningen har uttryckt starktvekan i sitt förslag och särskilt understrukit att detta får ses som enövergångslösning i avvaktan på alt en ändring av vissa åtalsregler kommer tillstånd. 1 fråga om skyddet för andra än de anhöriga angav beredningen som sinuppfattning att utomstående som hotas av en missbrukare kan få tillräckliglskydd genom regler. Jag får nu tillägga följande till förtydligande av minuppfattning i frågan. De anhöriga till missbrukaren är naturiigen oftast - bådepraktiskt och känslomässigt - bundna till denne. Ofta rör det sig om personermed en särskilt utsatt ställning, 1. ex. små barn. Våld och hot mot anhöriga ärofta undandraget allmän insyn eftersom det försiggår i hemmen. En anhörig drarsig dessutom inte sällan för att göra en polisanmälan hur besvärliga 1981/82:8 126 Anhöriga har alltså i praktiken ofta inte ens det skydd somstrafflagstiftningen kan erbjuda. Det gäller oberoende av om brottet kan åtalasutan angivelse av målsägande eller inte. Motdenna bakgrund bör samhället kunna ingripa med frihetsberövande åtgärder föratt förhindra skador hos dem som utsätts för beteendet och detta även omhandlingen inte skulle kunna bedömas som elt fullbordat brott eller ettåtalbart försök lill brott. Det finns därför i de fall det gäller anhöriga skälatt medge vård ulan samtycke lill skydd för andra än missbrukaren själv. Somjag redan påpekat har meningarna varit delade redan i frågan om faran förnärstående skall vara motiv för ingripande enligt LVM och jag kan trots vadlagrådet anfört inte förorda en utvidgning av denna specialindikation. Jagvill emellertid erinra om socialberedningens uppdrag att följa tillämpningen avden nya lagstiftningen och utgår från att beredningen därvid kommer attundersöka utfallet av den reglering det här är fråga om. Jagkan i detta sammanhang också nämna att jag i samråd med chefen förjustitiedepartementet och statsrådet har uppdragit åt en arbetsgmppinom att påbörja den karlläggning av behövliga insatseravseende hjälp för misshandlade kvinnor, som har frågat efter (SoU1980/81:8, rskr 93) och som jag nämnde om i lagrådsremissen. 2.3Tidsfristerna i förfarandet m. m. (6 och 9 §§) Lagrådetföreslår en utökning av den tid som enligt 6 §lagförslaget längst får förfiyta från det länsrättens beslut om vård vinnerlaga kraft till dess beslutet förfaller. Lagrådetsargumentering i frågan bygger främst på antaganden om de svårigheter sommyndigheterna kan få på grund av den föreslagna tvåveckorstiden. anser jag alt polisingripande för att genomföra ett beslut om vård börundvikas så långl möjligt. Till skillnad från lagrådet är jag emdlertid av denuppfattningen alt delta regelmässigt -liksom - kommer att kunnaundvikas även med den föreslagna tidsfrislen . Den missbrukare somkan beredas vård med stöd av LVM lär ha elt så uttalat vårdbehov att vården börkomma till stånd utan förhalningar. Vårdplats skall i princip vara ordnad redandå ansökan om vård ges in till rätten. Farhågorna för att missbrukaren i dettatillstånd och efter att ha varit part i en domstolsprocess skall kunnahålla sig undan verkställighet är enligt min mening överdrivna. Risken att såsker i någol fall uppvägs väl av del värde som Ugger i att den verkställandepersonalen inte kan dra ut på verkställigheten. Lagrådet har vidare synpunktenatt tiden borde överensstämma med i LVU. Samtliga tidsfristerenligt LVM är emellertid kortare än motsvarande frister enligt LVU och av sammaskäl, nämligen att del i LVM-fallen alltid rör sig om särskik akutavårdbehovssituationer och en begränsad vårdtid. Jag ser alltså inte önskemåletom överensstämmelse med LVU just på den här punkten som avgörande. Jagvidhåller alltså förslaget i denna del. 1981/82:8 127 Lagrådethar också föreslagit en utökning av den tid som enligt 9§ lagförslaget längstfår förflyta från det att ett ärende om omhändertagande kommer intill rätten till dess rätten prövar om omhändertagandet skall bestå. Enligtförslaget skall rätlens prövning ske från det beslutetunderställdes rätten. Lagrådet föreslår alt liden utsträcks . Lagrådet har anfört ettflertal exempel på svårigheter som kan uppkomma vid en så kortunderställningsfrist som den föreslagna tvådagarsregeln och därigenom givkytterligare tyngd åt de farhågor som t. ex. domstolarna framförde redan underremissbehandlingen av beredningens förslag. Lagrådet framhåller att det inleär lämpligt att ens försöksvis införa frister som redan från början framstårsom orealistiska i många siluationer. Jag finner lagrådets invändningar vägandeoch förordar därför att lagrådets förslag att utöka fristen för prövning av ettunderställningsärende lill följs. Den av lagrådel förordade tidenöverensstämmer med fristen för prövning av häktningsframställningar. Jag villunderstryka att den omhändertagne bör erhåUa den medicinska vård som han harbehov av . 2.4Anmälningsskyldighet (30 §) Bestämmelsenavser skyldighet alt göra anmälan till socialnämnden om behov av vård enligt LVM. I det till lagrådetremitterade förslaget hade anmälningsskyldigheten begränsats till att avsestatliga myndigheter vilka regelbundet och som elt led i sin löpande verksamhetkommer i kontakt med missbrukare. Atl jag därvid gick ifrån socialberedningensförslag, vilket avsåg både statliga och kommunala myndigheter, var en följd avatt jag till skillnad från beredningen föreslog att den kommunala socialnämndensjälv skall svara för ansökan och föregående uiredning. strängtsekrelesskyddade uppgifter behövde därför inte, som i beredningens förslag,säkerställas för utredning genom en anmälningsplikt för socialnämnden.Jag kunde se främst två kommunala'myndigheler, som hade regelbunden kontakt medmissbrukare, nämligen socialnämnden och myndigheter inom hälso- och sjukvården.Eftersom tillgången till uppgifter från sjukvården var säkerställd enligt paragrafensandra stycke föreslog jag alltså att anmälningsplikten i första stycket skullebegränsas till statliga myndigheter. Lagrådet, som i och försig inte har haft något atl erinra mot avvägningen som sådan, har påpekat genom att utesluta kommunala myndigheter ur lagtexten försvårar ocheventuellt omöjliggör utbyte av uppgifter mellan två socialnämnder och ocksåmellan en institutionsstyrelse och socialnämnden. För atl förebygga risken försådana tolkningar förordar jag atl bestämmelsen omredigeras på det sätllagrådet föreslagil. Jag föreslår alltså att bestämmelsen kompletteras med ordel"kommunala" och att begreppet 1981/82:8 128 skall ges den innebörden alt del avser socialnämnder ochinstitutionsstyrelser. Däremol avses i detta sammanhang inte, vilkel lagrådetockså har framhållit, familjerådgivningsbyråer, skolan eller verksamhelen vidfritidsgårdarna. För att också utesluta de kommunala myndigheter som finnsinom hälso-och sjukvården, dvs. i princip all offentlig hälso- och sjukvård ilandet, bör del tillägg som lagrådet har föreslagit som en sista mening tillförsta slyckel göras. Som jag har anfört i lagrådsremissen får sjukvårdensansvar i detta hänseende i stället fullgöras genom läkarnas begränsadeanmälningsplikt så som den har fått uttryck i andra stycket av paragrafen.Verksamheten vid alkoholpoUklinikerna bör, som lagrådet har menat, i deltasammanhang kunna hänföras till hälso- och sjukvård och därför vara undantagenfrån anmälningsplikten i 30 S första slycket. Om det finns en läkare vidpolikliniken omfattas denne av regeln i andra stycket. Lagrådetsanalys av anmälnings- och uppgiftsskyldighel samt rådets tolkning av innebördeni paragrafens tredje stycke mol bakgrund av den gjorda analysen måste godtas.Man kan naturligtvis överväga om det är nödvändigt eller ens lämpligl alt ha ensärskilt föreskriven uppgiftsskyldighet, som i vissa fall går längre änanmälningsplikten i första stycket. Med den avgränsning innebörden av förstastycket nu har fått kan jag emellertid inte se annat än att uppgiflsskyldigheienmotsvarar det syfte som jag har haft med hela paragrafen, nämligen alltillförsäkra den enskilde en fullständig och rättvisande utredning. 3 Förslaget till ändring i rättshjälpslagen EnUgl förslagel lill ändring i 41 § rällshjälpslagen kanrättshjälp genom offentligt biträde beviljas i tre fall, nämligen i mål omomhändertagande, i mål om beredande av vård och vid överklagande av beslut omförlängning. Lagrådelhar uppmärksammat atl förutom beslut om förlängning två andra typer av beslutsom fallas av institutionsledningen kan överklagas vid domstol, nämligen beslutsom avser överflyttning från ell hem till elt annat och beslut varigenom enbegäran om utskrivning avslås. Lagrådet menar att det knappast är motiverat attundanta dessa två fall från möjligheten att få rättshjälp genom offentligtbiträde vid överklagande. De tretyper av mål i vilka jag har funnit det motiverat att föreslå möjlighet tillrättshjälp genom offentligt biträde avser alla prövning om ett på det aUmännasvägnar yrkat frihetsberövande över huvud skall komma till stånd eller- i delsista fallet - förlängas. De av lagrådel föreslagna tilläggen har inte sammakaraktär. Överflytlningsfallen är närmast atl se som frågor om vårdens ulformningi det enskilda fallet. Utskrivningsärendena har också -sedan väl vårdbehovelhar fastslagits och med hänsyn till de korta vårdtider som lagen avser - närmasldenna karaktär. De frågor som kan komma upp i 1981/82:8 129 dessaärendetyper är såvitt kan bedömas knappast av den beskaffenhet att juridisktbiträde är påkallat. Jag är därför inte beredd att föreslå en utvidgning avrätten till biträde men förordar att även den frågan bevakas i samband medsocialberedningens uppföljning av tillämpningen av LVM. Ilagrådsremissen (avsnitt 2.10.5) förutskickade jag behovet av ett flertalkonsekvensändringar i andra lagar än dem som jag föreslog remitterade tilllagrådet. Dessa ändringar skulle enligt mitt bedömande bli av formell karaktäroch lagrådets hörande skulle på grund av frågans beskaffenhet sakna betydelse. Jagföreslår nu ändring i elva lagar utöver dem som togs upp i lagrådsremissen. Deflesta av dem föranleds av förslagel till ny lag om vård oberoende av samtyckeav vuxna missbmkare. Några ändringsförslag hänger samman medsocialtjänstreformen i stort. Samtliga ändringar är av formell karaktär. Jagnämnde i lagrådsremissen att ändringar behövdes i 14 och 18 §§ lagen (1971:289)om allmänna förvaltningsdomstolar för att ange dels atl länsrätt prövar målenligt LVM (14 §), dels att länsrätten är domför med en lagfaren domare ensam imål om omhändertagande enligt 8 § LVM (18 § tredje stycket punkt 3),I samråd med chefen för förordar jag att dessa ändringargenomförs i annat sammanhang. Mankunde överväga att i detta sammanhang göra ändring även i 11 § lagen (1964:168)om förvandling av böter. Där föreskrivs nu bl, a, att ett meddelat beslut omförvandling av böter förfaller när någon tas in på en allmän vårdanstalt föralkoholmissbrukare med stöd av NvL, Emellertid är hela frågan omförvandlingsstraffet föremål för prövning på grundval av betänkandet (SOU1980:7) Kompensation för förvandlingsstraffet, där det föreslås attförvandlingsstraffet skall avskaffas. Frågan bör därför lämpligen bedömas isamband med att ställning tas till det nämnda betänkandet. Detta övervägs f. n.i . 4.2 Lagen(1976:380) om arbetsskadeförsäkring I8 kap, 5 § lagen om arbetsskadeförsäkring hänvisas beträffande utbetalning aversättningar för arbetsskada bl. a. tiU bestämmelserna i 3 kap. 18 § lagen(1962:381) om allmän försäkring. De bestämmelserna föreslås nu upphävda (seavsnitt 2.10.4 i lagrådsremissen). Hänvisningen till 3 kap. 18 § AFL bör därförutgå. 9Riksdagen 1981/82.