prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — Vid tillkomsten av lagen framhöll föredragandenatt det inte var lämpligt att avtalsvillkorslagen skulle upphöra att gälla förfinansbolagen utan dessa bolag borde t. v. alUjämt omfattas av denna lag.Slutlig ställning i frågan borde nämligen tas först sedan banklagsutredningensförslag till gränsdragning mellan bankinspektionen och konsumentverketstillsynsområden förelåg (prop. 1978/79:170 s, 37). Vid granskningen av de avtalsvillkor somfinansbolagen fillämpar måste den enskilde konsumentens intressen alltid vägasmot det övergripande 1981/82:180 113 intresset samhället har av att finansbolagen kan fullgörasina åtaganden. Även kredilpoliliska aspekter måste beaktas. Lagen (1974:922)om kredit-politiska medel är tillämplig pä finansbolagen. Härigenom kan finansbolagenskreditgivning påverkas av kredilpoliliska ätgärder. Lika litet som i fråga om bankernasoch de andra kreditinsfilutens verksamhet är det en rationell ordning attfinansbolagens verksamhet granskas i samma avseende av olika myndigheter.Visserligen synes några direkta olägenheter med den dubbla tillsynen hittillsinte ha uppstått, men det finns givetvis risk för att de två myndigheternafattar sinsemellan oförenliga beslut. Det slutliga resultatet av en konsumentsanmälan kan komma att skifta beroende på liU vilken myndighet han vänder sig. Del synsätt som anlagts i fråga omde andra insfilul som står under bankinspektionens fillsyn gäller också förfinansbolagen. Jag delar banklagsutredningens uppfattning att bankinspektionenhar de bästa fömtsättningarna att göra en samlad bedömning av hurkonsumentskyddet bör utformas på ifrågavarande område för att kunna förenas medövriga berörda intressen. Genom att lägga granskning av finansbolagensavtalsvillkor på bankinspektionen uppnås den uppenbara fördelen att inspektionenfär det totala ansvaret för avtalsvillkorsgranskningen inom hela sittfillsyns-område. Jag förordar alltså att allt ansvar för tillsynen överfinansbolagens avtalsvillkor läggs på bankinspektionen. Detta bör enligt minmening ske genom att all verksamhet som stär under tillsyn av bankinspektionenundantas från avtalsvillkorslagens tillämpningsområde. Milt förslag innebär att definansieringsföretag som inte omfattas av lagen om finansbolag, dvs. inte ärfinansbolag, även i fortsättningen kommer att vara föremål förkonsumentverkets avlalsvillkorsgranskning enligt avtalsvillkorslagen. Medhänsyn till den intresseavvägning som enligt det fömt sagda måste göras når detgäller finansbolagen kan bankinspektionens avtalsvillkorsgranskning leda tillresultat som inte år direkt tillämpliga på de finansieringsföretag som inteomfattas av lagen om finansbolag. Som banklagsutredningen framhållit är detangeläget att myndigheterna samråder sä att finansieringsföretagen dock sålångt möjligt behandlas på likartat sätt, oberoende av om företagen slår underinspektionens eller konsumentverkels fillsyn. förslag tilllagteknisk lösning i avtalsvillkorsdelen innebär att bestämmelser motsvarandegeneralklausulen i avtalsvillkorslagen förs in i banklagarna. Bestämmelsernaskall ses som en närmare precisering av bankinspektionens allmännatillsynsskyldighet enligt de s.k. sundhetsparagraferna. Jag anser att den föreslagnalösningen år mindre lämplig, eftersom den kan ge det orikfiga intrycket att detär samma typ av prövning hos bankinspektionen som hos ochmarknadsdomstolen. Som jag tidigare framhåUit finns det en vikfig principiellskillnad, däri att bankin-8 1981/82. 1981/82:180 114 spektionensprövning är mera komplex och omfattar en sammanvägning av flera ohka intressen. Granskningenav bankernas och övriga berörda kredilinsfituts och fondbolags avtalsvillkorskall ske enligt samma principer och med samma inriktning som f.n. gäller.Enligt min mening saknas därför anledning att nu ändra gällande bestämmelser ilagarna eller i förordningarna för de olika instituten utanavtalsviUkorsgranskningen bör ske med slöd av de s.k. sundhetsparagraferna idessa lagar eUer förordningar. Vad gäller kreditaktiebolagen saknasvisseriigen f.n. en sädan sundhetsparagraf. Detta har emellertid inte så storbetydelse. De ägs av bankerna eller av staten, som därigenom har ett betydandeinflytande i sådana bolag. Vidare har banklagsutredningen i uppdrag aU göra enöversyn av lagen (1963:76) om kreditakfiebolag (Dir. 1980:58). När resultatetav utredningens arbete föreligger fär en anpassning göras sä att lagen iifrågavarande hänseende stämmer överens med de övriga lagarna för de förelagsom står under bankinspektionens tillsyn. Bankernas marknadsföring omfattas som redan nämntsav marknadsföringslagen. Vid marknadsföringslagens tillkomst berörde man inteuttryckligen frågan humvida verksamheten under bank- ochförsäkringsinspek-tionernas tillsyn borde omfattas av lagen. Anmälningar enligtmarknadsföringslagen inkommer till tillsynsmyndigheten, ,främst från enskilda konsumenter men även frän den regionala och kommunalakonsumentvägledningen och från banker som för fram synpunkter på sinakonkurtenters marknadsföring. bevakar också bankernasmarknadsföring genom sin allmänna granskning av pressreklamen. Främst rörärendena påståenden om särskilt förmånliga in- eller utlåningsvillkor,marknadsföring av notarialQänster saml vissa typer av kombinationserbjudanden. Bankernasmarknadsföring skiljer sig, som utredningen framhållit, inle på något avgörandesätt från den som andra företag i näringslivet bedriver. Liksom dessamarknadsför bankerna sin verksamhet genom annoriser och säljfrämjande åtgärderi form av kombinationserbjudanden m. m. De konsumentproblem som kan varaförknippade med bankernas marknadsföring är också i stort sett av samma slagsom på andra områden. Jag har därför uppfattningen att marknadsföringsåtgärderpå bankområdet i stort sett kan bedömas enligt samma gmnder och på samma sättsom inom näringslivet i övrigt. I regel kan dock bedömningen underlättas ochbli säkrare om myndigheten har en ingående kännedom om bankverksamhet. Det finns emellertid ett samband mellan marknadsförings-och avlalsvUl-korsfrägor. Vilseledande eller oklar presentation av avtalsviUkoromfattas av marknadsföringslagen. Presentationen av ett avtalsvillkor kanemellertid ha betydelse för prövningen enligt avtalsvillkorslagen.Avtalsvillkor kan framstå som oskäliga, om de presenteras på ett vilseledandesätt så att konsumenterna fär en felaktig bild av deras innebörd.Presentationen och Prop.1981/82:180 115 detsätt på vilket vUlkoret är ägnat att uppfattas fär alltså betydelse vidbedömningen av om ett avtalsvillkor är oskäligt. Delta innebär att bankinspektioneni samband med avtalsvillkorsgranskningen också måste ägna uppmärksamhet åtbankernas marknadsföring. Granskningen av bankernas marknadsföringsåtgärderhar därför ett naturligt samband med bankinspektionens tillsynsfunktion iövrigt. Genom sin allmänna tillsyn över bankerna har inspekfionen automatisktgoda möjligheter att nära och fortlöpande följa bankernas marknadsföring.Inspektionen har befattning med bankärenden. Bankområdet är däremoten i förhällande till andra områden liten sektor för , somdärför inte torde ha möjligheter att lika systematiskt inrikta sina resurser påbankernas marknadsföring. Dessa omständigheter talar för att liUsynen överbankernas marknadsföring bör flyttas över till bankinspektionen. Mot utredningsförslaget att flytta övertillsynsfunktionen till bankinspektionen har invänts att det skulle bryta denenhetlighet i rättsfillämpningen som är följden av att bevakarmarknadsföringen i aUmänhet. Del har också invänts alt olika regelsystem skullegälla för bankerna och bankernas dotterföretag, nämligen såvitt avser bankernasegna finansbolag och andra dotterföretag som stär under bankinspektionenstillsyn. Vidare har framhållits alt förslaget leder till att olika regelsystemkommer att gälla när banks Qänster marknadsförs både av banken direkt gentemotkonsumenten och av tredje man, vanligen ett säljföretag, som förmedlarbankQänsten. Kritik har även riktals mot alt marknadsföringslagensstraffbestämmelser inte blir tillämpliga på bankerna. nämnda situation uppstår om utredningens förslaggenomförs och bankerna således undantas.från marknadsföringslagensfillämpningsområde, samfidigt som bestämmelser motsvarande generalklausulernai marknadsföringslagen införs i banklagarna. Som jag anfört i fråga omavtalsvillkoren bör en sådan lagstiftningsmetod inte användas. Bedömningen avmarknadsföringsåtgärder inom bankområdet kan såsom jag sagt i stort settske pä samma grunder som inom näringslivet i övrigt. Enligt min mening bör mandärför inte bryta sönder regelsystemet i marknadsföringslagen utan låtabankerna omfattas av marknadsföringslagens tilllämpnings-område även ifortsättningen. Som jag avser alt utveckla närmare i det följande börmarknadsdomstolen pröva tvister om marknadsföring även på bankområdet. Med den lösning jag nu angett torde befarade riskerför en oenhetlig rättsfillämpning minskas. Visserligen sker en vissrättsbildning hos främst genom uppgörelser i enskilda ärendenoch genom utfärdandet av riktlinjer. Genom ett samarbete mellan myndigheternakan dock omotiverade skillnader i rättstillämpningen undvikas. Vidare innebärmin lösning att samma marknadsföringsregler kommer att gälla oavsett vem sommarknadsför bankQänsten, Även marknadsföringslagens straffbestämmelser blirtilllämpliga på bankerna. 1981/82:180 116 erfarenheterall bankerna lojalt följt de anvisningar som lämnats dem av inspektionen, menav principiella skäl anser jag att bankerna inle bör vara undantagna frånstraffbestämmelserna i marknadsföringslagen. Mot bakgmnd av det anförda biträder jagutredningens förslag att bankinspektionen skall ha huvudansvaret för tUlsynenöver bankernas marknadsföring. Jag förordar att inspektionen skall övervakamarknadsföringen med stöd av marknadsföringslagen. Jag avser att i del följandeåterkomma till bankinspektionens ställning som tillsynsmyndighet enligtmarknadsföringslagen. Vad gäller den marknadsföring som bedrivs avkreditaktiebolagen, hypoteksinstituten, fondbolagen, fondkommissionsbolagenoch finansbolagen kan i huvudsak samma synpunkter som jag anfört i fråga ombankerna anläggas. Jag förordar alltså alt bankinspektionen skall ha ansvaretför tillsynen över dessa företags marknadsföringsåtgärder och att marknadsföringslagenäven i fortsättningen skall äga tillämpning inom dessa områden. Beträffande konsumentkredUlagen har som tidigarenämnts såväl som bankinspektionen möjlighet att ingripa mot dekreditinstitut som inte efterlever lagens bestämmelser om marknadsföring avkredit. Även om några kompetenskonflikter meUan dessamyndigheter hUlills inle torde ha förekommit, innebär denna ordning, somriksdagens lagutskott påpekade vid behandlingen i av proposifionenfill konsu-mentkredifiag (LU 1977/78:5 s. 20), risker för sådana konflikter. Deninformationsskyldighet som förelagen åläggs enligt konsumentkredifiagen utgören närmare precisering av generalklausulerna om marknadsföring imarknadsföringslagen. Enligt vad jag sagt bör tillämpningen avmarknadsföringslagen sävitt avser kreditinstituten ankomma på bankinspektionen.I konsekvens härmed bör bankinspekfionen ensam anförtros uppgiften altövervaka att kreditinstituten fullgör informationsskyldigheten ikonsumentkreditlagen. Även tillsynen över alt kreditinsfituten följerkonsumentkreditlagens övriga bestämmelser bör enligt min mening ifortsättningen ankomma på inspektionen. Jag biträder alltså utredningensförslag att bankinspektionen inom sitt tillsynsomräde skall ha det fullständigaansvaret för tiUämpningen av konsumentkreditlagen. Till följd härav kommerinspekfionen ensam att ha befogenheter att ingripa mot kreditinstitut ellerfondbolag som inte efterlever bestämmelserna i konsumentkreditlagen. Nägonändring i konsumentkreditlagen är alltså inte erforderiig för att genomföramitt förslag i denna del. På försäkringsområdet kan i likhet med vad som ärfallet på bankområdet inte enbart den enskilde konsumentens intressen beaktasvid utformningen av konsumentskyddet. Hänsyn måste tas fiU helaförsäkringstagar-kollektivets, dvs. premiebetalarnas intressen, och tillsamhällets intresse av ett effektivt fungerande försäkringsväsende. Prop.1981/82:180 117 Vad gäller försäkringsbolagens avtalsvUlkor ansågsdet fidigare tveksamt om försäkringsinspeklionen hade befogenhet att ingripamot försäkringsbolagen beträffande utformningen av försäkringsvillkoren. I enlagrådsremiss är 1961 (se prop. 1961: 171 s. 230) föreslogs ett fillägg till282 § FRL varigenom styrelse och verkställande direktör i försäkringsbolagålades ansvar för alt tiUämpade försäkringsvillkor var skäliga. Tilläggetströks dock i propositionen, sedan lagrådet hade framhållit att försäkringsinspektionenredan enligt gällande rätt hade tillräckliga fillsynsbefogen-heter och såledeskunde ingripa när det gällde utformningen av villkor (prop. 1961:171 s. 306 och309). Lagrådet hänvisade därvid till skälighetsprincipen och framhöll att enverklig kontroll humvida kostnaden för en försäkring är skälig inte torde kunnaske, om inte uppmärksamhet ägnas åt bl. a. försäkringsviUkorens utformning. Att avtalsvillkorsgranskningen ingår iförsäkringsinspeklionens tillsynsbefogenheter framgår numera direkt av 282 § 3mom. I konsekvens härmed har försäkringsbolagens avtalsviUkor undantagitsfrån avtalsvillkorslagens tilllämpningsområde (se prop. 1971: 15 s. 69). Viden jämförelse mellan 282 § 3 mom. FRL och 1 § AVL framgår attavtalsvillkorslagen utgår ifrån vad som är oskäligt utifrån konsumentenssynvinkel, medan del i försäkringsrörelselagen uppställs ett skälighetskrav sombeaktar hela försäkringsbolagslagens regelkomplex. Detta innebär attgranskningen inte kan inskränkas fill en prövning av om vUlkoren för en vissförsäkring eller typ av försäkring framstår som i och för sig skäliga eUeroskäliga utan hänsyn måste las till denna övergripande skälighetsprincips merlångtgående krav. Villkor som är förmånliga för konsumenterna kan exempelvisinle godtas om de leder till alt andra försäkringar, t. ex.företagsförsäkringar, belastas med kostnader som borde ligga påkonsumentförsäkringar. VUl-korsgranskningen har också nära samband medsoliditetsprincipen. Olämpliga avtalsvillkor kan inverka på försäkringsbolagenssoliditet. Vid bedömningen av de avtalsvillkor som försäkringsbolagen tiUämparkan alltså inle konsument- och näringsidkarintressen ensamma släUas motvarandra. kan ha att fatta beslut som går emot önskemålgemensamma för försäkringstagare och försäkringsgivare, nämUgen om dessaönskemål skuUe ha konsekvenser som inte är förenliga med de krav på soliditetoch skälighet som måste stäUas på försäkringsverksamheten. Medhänsyn till att avtalsvillkorsgranskningen således har ett så nära samband medförsäkringsinspektionens centrala tillsynsfunktioner, dvs. kontrollen av attsoliditets- och skälighetsprinciperna efterlevs, anser jag det nödvändigt attinspektionen också i fortsättningen handhar granskningen avförsäkringsbolagens avtalsviUkor. Som jag tidigare nämnt skallför-säkringsverksamhetskommittén i sitt fortsatta arbete övervägaavialsvill-korsgranskningens inriktning. De avsteg från den nuvarande inriktningensom kan bU aktueUa kan dock inte bli av sådan art att nägon annan än Prop.1981/82:180 118 inspektionenbör handha granskningen. Jag biträder alltså vad kommittén har föreslagit idenna del. 1979/80:9 om konsumentförsäkringslagförordade chefen för jusfitiedepartementet en intensifierad villkorsgranskning,särskilt i fräga om sådana försäkringar som omfattas avkonsumentförsäkringslagen. Jag ansluter mig till denna uppfattning. Sedanpropositionen framlagts för inleddes blandförsäkringsbolagen ett omfattande översynsarbete beträffandeförsäkringsvUlkoren. I detta arbete har försäkringsinspeklionen lagU del genomrepresentanter i skilda arbetsgmpper. Enligt vad jag inhämtat fråninspektionen kommer framfida produkter att systematiskt fingranskas på ett merinträngande sätt än vad som varit möjligt. har i kontaktfomm förförsäkringsfrågor varit engagerat i överläggningar angåendevUlkorsutformningen. Jag utgår från att inspektionens granskning avförsäkringsvillkoren också sker i nära samarbete medkonsumentverket och med utnyttjande av de erfarenheter som verket har i frägaom viUkorskontroll pä konsumentomrädet i övrigt. Försäkringsbolagens marknadsföring omfattas somframgått av det föregående av bestämmelserna i marknadsföringslagen.Konsumentverket övervakar följaktligen försäkringsbolagens marknadsföring påsamma sätt som inom övriga områden. Enligt är det sällan renamarknadsföringsfrågor som kommer in till verket. är del i samband medandra frågor som ett marknadsföringsärende aktualiseras, exempelvis medanledning av förfrågningar om inträffade skador. De flesta ärenden har löstshos verket. Endast i ett faU har talan väckts vid . Ocksä försäkringsinspekfionen har som tidigarenämnts befogenhet att ingripa mot försäkringsbolagens marknadsföring.Befogenheten grundar sig på inspektionens allmänna tillsynsplikt ochbestämmelsen i 302 § FRL. och verkställandedirektör åläggs enligt denna paragraf alt övervaka att anskaffning avansökningar om försäkring hos bolaget sker på sätt som överensstämmer med godförsäkringssed. Däri anges också att regeringen kan meddela närmarebestämmelser angående anskaffningsverksamheten och får också förordna att ensärskild nämnd handlägger sådana frågor. Några sådana närmare bestämmelser harinte utfärdats. Inte heller finns det nägon sådan nämnd. I stället har försäkringsbolagenträffat s.k. anskaffningsöverenskommelser till uppfyllande av intentionernabakom föreskrifterna i försäkringsrörelselagen. Anskaffningsöverenskommelsernaställer vissa kvalifikationskrav på ombuden. Exempelvis skall ett ombud kunnapä ett värdigt och lämpligt sätt utöva verksamheten. Anskaffningsöverenskommelsernainnehåller också särskilda förpliktelser för bolagen, exempelvis att bolaginte får lämna försäkringstagare rabatt eller annan förmän som bolaget intelämnar andra för- Prop.1981/82:180 119 säkringstagarei motsvarande faU. Försäkringsbolagen har tillskapat en egenövervakningsorganisation i fråga om anskaffnings verksamheten. prövar tvistefrågor beträffande överenskommelsenstillämpning eller tolkning. Försäkringsinspekfionen har ingripit mot såvälförsäkringsbolagens marknadsföring som övriga anskaffningsfrågor. har ständigt befattning medförsäkringsärenden och har alltså goda möjligheter att nära och fortlöpandefölja försäkringsbolagens marknadsföring. Särskild vikt måste läggas vid altanskaffningsverksamheten, som regleras i 302 § FRL, hänger intimt samman medmarknadsföring i allmänhet. För är försäkringsområdet enrelativt liten sektor och verket torde därför liksom på bankområdet inle halika lätt alt systematiskt inrikta sina resurser just på detta område.Försäkringsinspeklionen måste i sin granskning av försäkringsvillkoren beaktaförsäkringsbolagens marknadsföring. Som jag närmare utvecklat i fråga ombankerna finns nämligen ett nära samband mellan bolagens marknadsföring ochavtalsvillkor. Ett marknadsföringsärende aktualiseras som jag sagtvanligtvis i samband med förfrågningar angående inträffade skadefall m. m. Nären försäkringskund anser sig ha blivit felaktigt behandlad visar det sig oftaatt problemet bottnar i bristande kunskap om försäkringens innebörd elleromfattning. kan det bero på alt kunden vilseletts av marknadsföringen.Den myndighet som skall granska försäkringsbolagens marknadsföring mästedärför vara väl insatt i försäkringsfrågor. Vad jag nu sagt talar för attinspekfionen bör anförtros ansvaret för tUlsynen. Under remissbehandlingen har i princip sammainvändningar gjorts som i fråga om banklagsutredningens motsvarande förslag attflytta tillsynsfunktionen från lill bankinspektionen. Såledeshar mot vad kommittén föreslagit i denna del invänts att rättstillämpningeninle skulle kunna bli enhetlig. Ett annat regelsystem skulle komma att gällaför försäkringsbolagen än för försäkringsbolagens dotterföretag i de fall dessainte är försäkringsbolag. Vidare skulle marknadsföringen bedömas enligt olikaregelsystem, om försäkringsbolaget låter nägon annan ha hand om förmedUngen, eftersomingripanden enligt marknadsföringslagen kan riktas mot en förmedlare. Kritikhar även riktats mot att förslaget medför alt straffbestämmelserna ochbestämmelsen om produktsäkerhet i marknads-. föringslagen inte blir tillämpligapå försäkringsbolagen. För egen del anser jag i enlighet med denuppfattning jag redovisat i fräga om banklagsulredningens motsvarande förslagatt en annan lagteknisk lösning än vad kommittén föreslagit är att föredra.Försäkringsbolagens marknadsföringsmetoder skiljer sig inte pä något avgörandesätt från de metoder som andra företag i näringslivet använder. Enligt minmening bör därför försäkringsbolagens marknadsföring omfattas avmarknadsförings- Prop.1981/82:180 120 lagen.Då vinner man att kan pröva marknadsföringsfrågor påförsäkringsområdet. Härigenom tryggas en enhetlig rättslill-lämpning iprincipfrågor. Den nu angivna lösningen medför dessutom alt sammamarknadsföringsregler kommer alt gälla oavsett vem som marknadsförförsäkringen. Även bestämmelserna om straff och produktsäkerhet imarknadsföringslagen blir tillämpliga på försäkringsbolagen. Vad gällerstraffbestämmelserna visar visserligen hittillsvarande erfarenheter altförsäkringsbolagen följt de anvisningar som lämnats dem av inspektionen.Liksom i fråga om bankerna anser jag dock av principiella skäl attförsäkringsbolagen inle bör vara undantagna frän straffbestämmelserna imarknadsföringslagen. Beträffande bestämmelsen om produktsäkerhet harkommittén - med utgångspunkt i den lagtekniska lösning kommittén valt och medhänvisning till att försäkringsinspektionen kan ingripa med stöd av sinallmänna tillsynsplikt ansett att bestämmelsen inte behöver vara tillämpligpå försäkringsbolagen. Med den lösning som jag nu kommit fram till kommerförsäkringsbolagen emellertid i fortsättningen att omfattas av bestämmelsen omproduktsäkerhet i marknadsföringslagen. Jag biträder alltså kommitténs förslag attförsäkringsinspeklionen ensam skall ha ansvaret för tillsynen överförsäkringsbolagens marknadsföring. Jag förordar samma lagtekniska lösning somjag föreslagit för bankområdet, innebärande alt försäkringsbolagen även ifortsättningen skall omfattas av marknadsföringslagens regelsystem. Jagåterkommer till frågan om försäkringsinspekfionens ställning somtillsynsmyndighet enligt marknadsföringslagen. Konsumentkreditlagen har en relativt litenbetydelse inom försäkringsområdet. Den tillämpas vid livförsäkring och vid låntiU självrisk i samband med skada. tUlsyn över attförsäkringsbolagen följer lagens bestämmelser gäller närmast om bolagen iakttarde riktlinjer för information som har fastställts av inspektionen. Kopplingen ikonsumentkreditlagen till marknadsföringslagen innebär att också konsumentverketkan ingripa mot bolag som inte fullgör informationsplikten. Som framgått av detföregående uppmärksammades vid lagens fillkomst att denna dubbla tillsyn kundemedföra olägenheter. Den nuvarande ordningen kan därför betraktas som ettprovisorium. Informationsbestämmelsen i konsumentkreditlagen utgör som redannämnts en närmare precisering av innehållet i generalklausulen ominformationsplikt i marknadsföringslagen. Jag har föreslagit attförsäkringsinspektionen skall handha tillämpningen av marknadsföringslagen vadgäller försäkringsbolagen. Det är därför naturligt att inspektionen också harhuvudansvaret för tillämpningen av informationsbeslämmelsen ikonsumentkreditlagen. Jag biträder alltså vad kommittén har föreslagit i dennadel. Någon ändring i konsumentkreditlagen krävs inle för att genomföra vad jaghar föreslagit i denna del, Ikonsumentförsäkringslagen regleras försäkringsbolagens skyldighet Prop.1981/82:180 121 attinformera om konsumenlförsäkringar både före tecknandet av försäkring, underförsäkringsfiden och vid skada. kan genom sin allmännatillsyn ingripa mot försäkringsbolag som inle följer lagens bestämmelser.