prop · G503179 · 1981-12-31 00:00:00 — om administrativberedskap på arbetsrättens område, m. m.; Regeringen förlägger vad som harupptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll för den åtgärd och detändamål som framgår av föredragandens hemställan. I propositionen 1981/82:102 om säkerhets- ochförsvarspolifiken samt totalförsvarets fortsatta utveckling berörs bl.a.behovet av att följa upp 1970-talets arbetsrättslagstiftning frånberedskapssynpunkt. I den föreliggande propositionen behandlasinriktningen av detta arbete liksom ansvarsfördelningen mellan statsmakterna,totalförsvarsmyndigheterna och arbetsmarknadens parter. Det föreslås bl.a. attnu gällande lagstiftning om skyldighet för näringsidkare m.fl, att biträda vidplanläggningen av rikets ekonomiska försvarsberedskap ändras så att ävenarbetsmarknadsparternas medverkan i totalförsvarsplaneringen läggs fast genombestämmelser i |ag. Denya lagreglerna föreslås träda i kraft . 1 1981/82. 1981/82:179 2 Lagom skyldighet för näringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m. fl. 1 §Ägare eller innehavare av industriella anläggningar, andra näringsid kare, myndigheter samt arbetsgivarorganisationer och arbetstagarorgani- safioner som avses i 6 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetsli vet, är skyldiga att på begäran av den myndighet som regeringen förordnar (totalförsvarsmyndighet), delta i totalförsvarsplaneringen enligt bestäm melserna i denna lag. Lagen gäller inte stafiiga myndigheter och inteheUer den som i stäUet omfattas av särskUda föreskrifter för totalförsvaret. 2 §Ägare eller innehavare av industriella anläggningar och andra nä ringsidkare samt myndigheter skall lämna de upplysningar om personal, lokaler, maskiner och annan utmstning, produkfion, förbrukning av ener gi, råvaror och andra förnödenheter, lagerhållning, inköp, leveranser och annat dylikt som totalförsvarsmyndigheterna behöver för sitt planeringsar bete samt, om det behövs, i övrigt medverka vid planeringen av de egna uppgifterna inom totalförsvaret. Den som på grund av bestämmelserna i första styckethar fått utföra arbete som har medfört betydande kostnader, kan få ersättningför detta av allmänna medel. Kan överenskommelse om ersättningen inte träffasmed den myndighet som har begärt arbetet, skall frågan hänskjutas till avgörandeav skUjemän enligt lagen (1929:145) om skiljemän. Skiljemännen avgör omersättning skaU utgå och bestämmer i så fall ersättningens storlek. 3 §Arbetsgivarorganisationer och arbetstagarorganisationer är skyldiga att 1. överlägga medtotalförsvarsmyndigheterna om organisafionernas uppgifter inom eller ianslutning till totalförsvaret på central, regional och lokal nivä, 2. medverka vid övningar inomtotalförsvaret, 3. lämna upplysningar eller annatbiträde som totalförsvarsmyndigheterna behöver för sitt planeringsarbete. 4 § Arbetsgivare samtarbetsgivarorganisationer och arbetstagarorganisationer som i fredstid äreller bmkar vara parter i kollektivavtalsförhandlingar, är skyldiga attöverlägga med sina motparter om kollektivavtal för krissituafioner som omfattasav totalförsvarsplaneringen. 5 § Totalförsvarsmyndigheternafår meddela de förelägganden som behövs för efterlevnaden av 2 §. I beslut omföreläggande kan vite sättas ut. Beslutom föreläggande får överklagas till regeringen. 6 §Till böter eUer fängelse i högst döms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet har lämnat oriktiga uppgifter om förhållanden av vikt, när en totalförsvarsmyndighet har begärt upplysningar enligt 2 §. 1981/82:179 3 7§ Den som på gmnd av bestämmelser i denna lag har fått kännedom om enskUdsaffärs- eller driftförhållanden eller förhällande av betydelse förtotalförsvaret eller eljest för rikets säkerhet får inte obehörigen röja ellerutnyttja vad han eller hon har erfarit. Idet allmännas verksamhet fillämpas i stället bestämmelserna i sekretesslagen(1980:100). Denna lag träder i kraft , då lagen(1948: 390) om skyldighet för näringsidkare m.fl. att biträda vidplanläggningen av rikets ekonomiska försvarsberedskap skall upphöra att gälla. 1981/82:179 4 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , ,, Åsling, Söder, , , , , , ,, Elmstedt, Ahrland, Propositionom administrativ beredskap på arbetsrättens område, m. m. Den arbetsrättsliga lagstiftningen tar sikte pånormala fredsförhållanden och innehåller endast undantagsvis bestämmelser somavser beredskap och krig. De omfattande reformerna påarbetslivets område har inte följts upp i beredskapshänseende. Iregeringens proposition (1981/82:102) om säkerhets- och försvarspolitiken samttotalförsvarets fortsatta utveckling har anmälts att denna fråga skall tas uppsärskilt. Mot den bakgmnden har inomarbetsmarknadsdepartementets rättssekretariat upprättats promemorian (Ds A1982:3) Administrativ beredskap pä arbetsrättens område. Promemorian, som börfogas till protokollet i detta ärende som bilagal, upptar inte några förslagtill särskilda undantagsregler i den fredstida arbetsrättslagsfiftningen utan utmynnari stäUet i ett förslag om att lagen (1948:390) om skyldighet för näringsidkarem.fl. att biträda vid planeringen av rikets ekonomiska försvarsberedskap förstskall ändras så att även organisafionerna på arbetsgivarsidan ocharbetstagarsidan mera aktivt kommer att delta i totalförsvarsplaneringen. Inomramen för en sådan lagstiftning bör det, enligt promemorian, sedan vara möjligtatt fä till stånd olika åtgärder för den nödvändiga anpassningen av lagar ochkoUektivavtal samt att finna organisatoriska former för arbetsmarknadsparternasdeltagande i totalförsvaret. Efter remiss har yttranden över promemorian avgettsav , överbefälhavaren, försvarets civilförvaltning,, försvar, ,(), överstyrelsen för ekonomiskt försvar,, arbetarskyddsstyrelsen, civilbefalhavaren i Östracivilområdet, i . 1981/82:179 5 bundet.Svenska arbetsgivareföreningen (), Tidningamas arbetsgivareförening.Kooperationens förhandlingsorganisation, Statsföretagens förhandlingsorganisation,SHIO-Familjeföretagen, i (LO), (), Centralorganisationen /SR, samt . En sammanställning avremissyttrandena bör fogas till detta protokoll som bilaga 2. Det torde inte råda någon tvekan om att denadministrativa beredskapen på arbetsrättens område med tiden har bliviteftersatt. Detta gäller inte bara anpassningen av lagstiftningen som sädan utanockså av de koUektivavtal som kompletterar och ersätter de fredstidalagreglerna eller som reglerar frågor, t.ex. lönebildningen, som normalt inteär reglerade i lag. Skall det av statsmakterna uppställda kravet påadministrativ beredskap uppfyllas, är det nödvändigt att utarbeta bestämmelsersom kan tillämpas i övertaskande kriser och som på förhand läggerfast hand-Ungslinjer som undanröjer osäkerhet om hur arbetsmarknadsparternaskall agera i ett utsatt läge. Utgångspunkten i det arbetet bör vara attpartsorganisationernas medansvar för förhållandena på arbetsmarknaden iprincip inte är mindre i kriser än under normala fredsförhållanden. Det är inteeftersträvansvärt att för krissituationer tillskapa ett system som drastisktavviker från den ordning som under en lång följd av år har präglat den svenskaarbetsmarknaden. Även om man i en för landet så allvarligkrissituation som krig, krigsfara eller krig i vår omvärld bör kunna räkna meden allmän uppslutning kring nödvändigheten att ge avkaU på det välstånd som medåren har kommit till uttryck i bl.a. den arbetsrättsliga lagstiftningen, liksomom behovet att bringa lagreglerna i nivå med beredskapslagstiftningen på andrasamhällsområden, är det tydligt att meningarna är delade om hur det målet påbästa sätt skaU uppnås. Den alldeles övervägande uppfattningen bland remissinstansernaär att departementspromemorian och den övergripande analys som där har gjortsutgör ett viktigt steg i det fortsatta anpassningsarbetet. Det råder ocksåenighet om att det är helt nödvändigt att integrera arbetsmarknadsorganisationernai totalförsvaret. Men sedan skiljer sig uppfattningarna åt. De som företrädertotalförsvarsintressen ser helst att regeringen utan vidare dröjsmål tarinitiativet till under fredsfid beslutade och utfärdade undantagsförfattningarsamt erforderliga riksdagsbemyndi-ganden. Endast på det sättet kan man enligtdem undvika tidsförlust i kritiska lägen. Det kommer då också att finnasunderlag för planering och övning av företag och myndigheter inomtotalförsvaret. Flera arbetsgivarorganisationer, t.ex. SAF och SAV, menar attdet över huvud taget inte är Prop.1981/82:179 6 möjligtatt under fredstid uppnå någon kollektivavtalsanpassning, om inte statsmakternaredan på förhand anger klara målsättningar och normer för de avvägningar sombehöver göras. De fackliga organisationerna menar att man så långt det ärmöjligt bör reglera dessa frågor avtalsvägen och att farhågorna rörandearbetsrättslagstiftningens bristande anpassbarhet är kraftigt överdrivna.SACO/SR tillägger att en lagstiftning om arbetsmarknadsparternas deltagande itotalförsvaret kan uppfattas som ett misstroende mot organisationerna ochderas förmåga att träffa beredskapsavtal m.m. LO och TCO däremot tillstyrker ensådan lagstiftning. Självfallet bör inte undfallenhet inför demeningsmotsättningar om arbetets fortsatta bedrivande som här har antytts fåbestämma totalförsvarsberedskapen på detta område. De ansvariga myndigheternaliksom berörda arbetsmarknadsparter på ömse sidor bör få de besked avstatsmakterna som behövs för att planeringsarbetet skall kunna fortskrida.Departementspromemorian utgör därvidlag bara ett första steg. En intensifieraddiskussion om arbetsrätten i krig bör ge värdefull mental beredskap hos allainblandade, oberoende vilka samhälls- eller partsintressen som man företräder.Kan ett fortsatt arbete också leda till enighet parterna emeUan, är detuppenbarligen en styrka för nationen. Det är då sannolikt också lättare att ipraktiken genomföra de förändringar som stunden kan komma att kräva. En tUlfredsställande beredskap kan emellertid inteuppnås bara genom formella författningsändringar. På en rad punkter harbranschanpassningen av lagarna överlämnats till arbetsmarkhadsparterna attreglera genom koUektivavtal. Det är också de som i betydande utsträckningexklusivt reglerar frågor om lönebildningen, arbetstidens omfattning ochförläggning samt andra i detta sammanhang helt avgörande frågor. Arbetsmarknadsparternaspelar också betydande roller vid genomförandet av arbetsmarknadspolitiken istort, och de kan vidare behöva tUlmätas nya viktiga uppgifter, när samhälletutsätts för påfrestningar. Ett gemensamt, fast handlande kan därvid i mångasituationer vara överlägset lagstiftning för att komma till rätta med deproblem som uppstår. Det viktigaste, och kanske helt avgörande, är emeUertidatt viljeinriktningen finns och att snabbhetskriteriet är uppfyllt. EnfillfredsstäUande och reell administrativ beredskap uppnås alltså inte baragenom att lagar och förordningar ändras. Jag har då noterat att huvudorganisationerna påarbetstagarsidan har uttalat sin förståelse för att de arbetsrättsliga reglernai en krissituation måste vika för intressen av högre dignitet och att de ärberedda att i förväg diskutera och medverka till rimliga anpassningar avarbetsrätten vid krigstillstånd eller vid de olika beredskapsgraderna. Mot den bakgmnden delar jag den bedömning som hargjorts i promemorian att det är lämpligast att , möjligt och mediakttagande av nödvändig skyndsamhet, börja det fortsatta planeringsarbetetmed, att de ansvariga totalförsvarsmyndigheterna - främstarbetsmarknadsstyrelsen Prop.1981/82:179 7 ochöverstyrelsen för ekonomiskt försvar - för arbetsmarknadsparterna anger de målsom måste uppnås och de planeringsfömtsättningar som föreligger, varefter detblir arbetsmarknadsorganisationernas uppgift att undersöka vilka regeländringarsom måste till i den grundläggande lagstiftningen och vilka praktiskalösningar som kan uppnås genom uttryckliga regler i förberedda beredskapsavtal,särskilda förhandlingsordningar, skiljenämnder eller på annat sätt. Det arbetetbör avse både krigsviktig verksamhet och annan verksamhet, t. ex. den sombedöms behöva läggas ned i en krissituation. Detta samarbete mellantotalförsvarsmyndighetema och arbetsmarknadsorganisationerna bör inte bara tasikte på frågor om regelanpassning eller produktions- ocharbetskraftsplanering utan också avse parternas medverkan i olika funktionerinom eller i anslutning till totalförsvaret. Som flera av remissinstanserna harpåpekat bör inte den offentliga sektorn glömmas bort i detta sammanhang.Statens järnvägar, och andra affärsverk har t.ex. utomordentligtviktiga uppgifter i totalförsvaret. Det anförda betyder inte att statsmakterna skalldra sig undan huvudansvaret för beredskapen. Helt visst måste vissagmndläggande regler om hur arbetsmarknaden skall fungera i krig läggas fast ilag på samma sätt som sker beträffande arbetsmarknaden under normalafredsförhållanden. TUl detta kommer att samhället i dess helhet torde bli meraförfattnings-reglerat i krislägen än i fredstid. Men enligt min uppfattning börman alltså inte börja med att lagstifta innan arbetsmarknadens parter och deansvariga myndigheterna har försökt att närmare gripa sig an problemen ochstatsmakterna därmed har fått en bättre gmnd för sina övergripande ställningstaganden.Uppnås emellertid inte ett från beredskapssynpunkt fillfredsställande resultatav den samverkan som jag här har antytt, får mera detaljeradelagstiftningsåtgärder övervägas. Det är också statsmakterna som har ansvaretför att erforderUga riksdagsbemyndiganden utverkas och att även vissa tvingandelagregler kan anpassas efter stundens krav. Det senare problemet får dock inteöverdrivas. Den inom gjorda utredningen visar, attflertalet av de lagregler som kan behöva ändras i krislägen är dispositiva tillsin karaktär. Man fär vidare räkna med att i princip alla företag ellermyndigheter som berörs av totalförsvarsplaneringen står ikollektivavtalsförhållande till sina fackliga motparter och således också kanutnyttja disposifiviteten. Det är även viktigt att totatförsvarsaspekternabeaktas inom ramen för den pågående översynen av arbetsrättslagstiftningen. Som exempel frän den allra kan nämnas reglerna i dennya lagen (1982:80) om anstäUningsskydd såvitt gäller-extraanställning upp vid tUlfällig arbetsanhopning eller tidsbegränsad anställning pågmnd av arbetets särskilda beskaffenhet (se prop. 1981/82:71 s. 50 f och 119ff). Härigenom tillgodoses i betydande mån det krav pä möjlighet att anlitaextra arbetskraft i krissituationer som har förts fram från totalför- 1981/82:179 8 Som ett annat exempel kan nämnas de nya totalförsvarsbestämmelserna omarbetstid och arbetsmiljö - också de av vital betydelse förtotalförsvarsplaneringen - som föreslås i proposifionen 1981/82:154 (s. 54 fO-Att även andra fredstida bestämmelser medger ett inte oviktigt handlingsutrymmeframgår t.ex. av undantagsbestämmelserna i 11 § andra stycket, 34 § andrastycket och 38 § tredje stycket lagen (1976:580) om medbestämmande iarbetslivet (MBL), vilka - när det föreligger synnerliga skäl medgerarbetsgivaren rätt att fatta beslut utan hinder av primärförhandlingsskyldighet eller fackligt tolkningsföreträde eller vetorätt.Totalförsvarsaspekterna måste givetvis beaktas också i den pågående översynenav ledighetslagarna osv. Det medansvar för totalförsvarsplaneringen somsåledes förutsätts kunna läggas även på arbetsmarknadens parter bör komma tiUuttryck i en av antagen lag. Jag kan inte dela /SR:s uppfattningatt detta kan tolkas som en misstro mot arbetsmarknadens parter och deras viljaeller förmåga att framgångsrikt delta i beredskapsplaneringen. Totalförsvaretsuppbyggnad, och därmed ocksä de deltagandes uppgifter och ansvarsområden, ärnoga författningsreglerad. Alla bör i det sammanhanget behandlas lika. Hararbetsmarknadsparterna genom den fredstida lagstiftningen fått nya viktigauppgifter, är det dessutom inte orimligt att deras motsvarande uppgifter ikrislägen också lagfästs. Det har fö. redan på visst sätt skett genombestämmelserna i 16 § allmänna tjänstepliktslagen (1959:83). finns, som jag inledningsvis nämnde,en i lag inskriven skyldighet att delta i beredskapsplaneringen endast förenskilda näringsidkare och offentliga myndigheter. Skyldigheten består framförallt i att lämna uppgifter om personal, maskinutrustning, produktionsförmåga,råvaror, leveranser m.m. liksom att i övrigt biträda vid den planläggning sombedrivs av totalförsvarsmyndigheterna, bl.a. överstyrelsen för ekonomisktförsvar och . Av det föregående har framgått, att denlagen behöver utvidgas både med avseende på de parter som bör delta iplaneringsarbetet och deras uppgifter i detta arbete. Jag föreslår därför att1948 års lag (SFS 1948: 390) ersätts med en ny, utvidgad lag i samma ämne. De enskilda näringsidkarnas m.fl. uppgifts- ochplaneringsskyldighet i förhällande till totalförsvarsmyndigheterna enligt 1948års lag följer ett väl inarbetat mönster, vUket inte bör förändras medanledning av de utvidgade reglerna. Den lag inskrivna möjlighetenatt få ersättning för särskUda planeringsinsatser m.m. - en regel som endastundantagsvis torde ha utnyttjats - bör stå kvar. Däremot börersättnings-möjligheterna inte utvidgas tiU att omfatta ävenarbetsmarknadsparternas nya uppgtfter. Vad arbetsmarknadsparterna beträffar, är det enförsta viktig uppgift för dem i det planeringsarbete som bör följa på lagensikraftträdande vilken arbetsfördelning som i största allmänhet bör råda mellanden lagstiftande 1981/82:179 9 maktenoch myndigheterna på den ena sidan samt de förhandlande ochkollektivavtalsslutande arbetsmarknadsparterna på den andra. Problemen, vilkakan variera från ämnesområde fill ämnesområde, bör därvid angripas främst fråncentrala utgångspunkter. Det synes vara en allmän uppfattning blandremissinstanserna, vilken också jag ansluter mig tUl, att inslaget avoffentiigrättslig reglering bör vara störte vid krig eller motsvarande beredskapän vid s.k. skymningslägen. En annan viktig fråga är, som fömt har nämnts, hurlångt arbetsmark-nadspartema skall utnyttja den normalt gällandedisposifiviteten till att själva göra undantag från de fredstida lagreglerna ochi vilken omfattning de nödvändiga undantagen eller särbestämmelserna börlagfästas i en särskild beredskapslagstiftning som fastställs av riksdagen.Vilken som härvidlag är den mest framgångsrika metoden vet man inte förräntotalförsvarsmyndighetema i samverkan med arbetsmarknadspartema har undersöktvilka möjligheter som finns för kollektivavtalsreglering. Exempel finns redanpå att sådana beredskapsavtal har kommit till stånd, t.ex. inom försvaretsområde såvitt gäller övertid, jourtid m.m. i samband med höjdförsvarsberedskap. I de statliga medbestämmande- och arbetsmiljöavtalen finnsavgränsningar mellan fredsverksamheten och myndigheternas uppgifter itotalförsvaret. Minstlika viktigt är enligt rtiin uppfattning att totalförsvarsmyndigheterna ocharbetsmarknadsorganisationerna tar upp, i detalj, vilka uppgifter somorganisationerna bör ha i informativt och psykologiskt hänseende, somkonfliktlösare om tvister skulle uppstå eller som medverkande i störstaallmänhet med djupgående kunskaper om arbetsmarknadens funktionssätt - och isamband därmed hur många av organisationemas företrädare som bör integreras itotalförsvaret eller på annat sätt knytas till detta på central, regional ochlokal nivå. Uppenbarligen förhåller det sig på det Sättet att en betydandedelegation av förhandlingsuppgifter m.m. måste genomföras inomarbetsmarknadsorganisationerna på ömse sidor, motsvarande den delegation somsker på myndighetssidan i krislägen. Ytterligare frågor som har uppmärksammatsunder remissbehandlingen är exempelvis säkerhetsaspekter och personkontroU, deregionala kontakterna med civilbefälhavarna när kontakten är bmten med riketscentrala ledning, osv. En särskild fråga är vilken offentlighet som bör ges åtden framtida anpassningen av arbetsrättslagstiftningen för krigs- ochberedskapsförhåilanden. Den alldeles övervägande uppfattningen blandremissinstanserna, vilken Jag delar, är att största möjliga grad avoffentlighet bör ges åt dessa för vårt samhälle så vitala frågor. Regeringen bör ha möjlighet att genom förordningeller på annat sätt meddela närmare föreskrifter om planeringsarbetetsuppläggning, att ange tidsramar för vissa planeringsuppgifter osv. (jfr 1948års tillämpningsföreskrifter, SFS 1948:391, 1961:644 och 1967:699, tiU 1948års motsvarande lag). 1981/82:179 10 I enlighet med det anförda har inomarbetsmarknadsdepartementet upprättats förslag till lag om skyldighet förnäringsidkare, arbetsmarknadsorganisationer m. fl. att delta itotatförsvarsplaneringen. Den nu föreslagna lagstiftningen och de rikfiinjersom jag har angett för den administrativa beredskapen på arbetsrättens områdebör handläggas i det större sammanhang som den fömt nämnda propositionen1981/82:102 representerar och träda i kraft med vad som där föresläs.Av remissbehandlingen av departementspromemorian framgär, att totalförsvarsmyndigheternaär angelägna om att planeringsarbetet fullföljs utan dröjsmål för att snabbtleda till resultat. Det föreligger därför synnerliga skäl att också denförevarande propositionen behandlas under innevarande , även om denskuUe inte hinna avlämnas inom den tid som anges i 3 kap. 3 §riksdagsordningen. Lagrådet har arbetatmed det högsta fillåtna antalet avdelningar. Trots detta har lagrådets programunder varit utomordentligt ansträngt. Alla de lagförslag som harvarit av det slaget att lagrådet enligt 8 kap. 18 § andra stycketregeringsformen bör höras över dem har inte kunnat granskas i sådan tid attförslagen kan föreläggas inom den i 3 kap. 3 § riksdagsordningenangivna tiden. Av den nämnda bestämmelsen följer emeUertid att lagrådetsgranskning kan underlåtas, om det skulle fördröja lagstiftningsfrågans behandlingså att avsevärt men skulle uppkomma. Av de skäl som jag har anfört om behovet avatt bl. a. utan dröjsmål knyta arbetsmarknadsparterna fastare tilltotalförsvarsplaneringen bör en remiss till lagrådet kunna underlåtas iförevarande ärende. 1§ Ågare eller innehavare av industriella anläggningar, andra näringsidkare,myndigheter samt arbetsgivarorganisationer och arbetstagarorganisationer somavses i 6 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, är skyldiga attpå begäran av den myndighet som regeringen förordnar (totalförsvarsmyndighet),delta i totalförsvarsplaneringen enligt bestämmelserna i denna lag. Lagen gäller inte statliga myndigheter och inteheller den som i stället omfattas av särskilda föreskrifter för totalförsvaret. I denna paragraf anges den gmndläggandeskyldigheten för näringsidkare m.fl., myndigheter och arbetsmarknadsparter attdelta i totalförsvarsplaneringen. Somframgår av lagtexten gäller skyldigheten tiU att börja med enskilda 1981/82:179 11 näringsidkareoch andra ägare eller innehavare av industriella anläggningar. Skyldigheternatar sikte inte bara på dem i deras egenskap av rörelseidkare, ägare av företageller liknande utan också på de av dem som är arbetsgivare. Reglerna gäller både på den privata och den offenfiigadelen av arbetsmarknaden, dvs. fysiska eller juridiska personer som driverföretagsamhet eller utgör myndigheter och andra liknande organ med motsvarandefunktioner på det kommunala eller landstingskommunala området. Av andra stycket framgår bl.a. att lagreglerna inteskall tillämpas på stafiiga myndigheter. Det följer nämligen redan avregeringsformen att regeringen kan ålägga de statliga myndigheterna uppgifterinom totalförsvaret utan att det behöver ske med stöd av lag. Självfallet börde statliga myndigheterna delta i totalförsvaret på samma sätt som enskildanäringsidkare och kommunala myndigheter eller som arbetsmarknadsparterna iövrigt. De statliga myndigheterna har f. ö. i många fall redan ålagts längregående skyldigheter på totalförsvarets område än som följer av den nya lagen(se t. ex. förordningen 1977:55 om vissa stafiiga myndigheters beredskapm.m.). Finns det i annan lag särskilda regler om totalförsvaret för andra änstatliga myndigheter, t.ex. för dem som är verksamma inom sjukvården, tar deöver de nu aktuella reglerna.