prop · G50340 · 1981-12-31 00:00:00 — skall slutligen i anslutning tillspecialmotiveringen i kapitel 14 anlägga vissa synpunkter på språklig ochredaktionell utformning av den föreslagna nya hemförsäljningslagen, varvid ävenvissa påpekanden med avseende på det materiella innehållet kommer att göras.Till en början skall framhållas att det av kommittén framlagda förslaget tillny lag synes präglas av en ambition att söka åstadkomma en text som kan förståsav envar. Detta är i sig något högst vällovligt men också ytterst vanskligt;att på ett klart, enkelt och överskådligt sätt ange vad som skall gälla istundom också ganska komplicerade situationer är uppenbart inte någon lättuppgift. 1981/82:40 156 Resultatet av kommitténs bemödanden i detta hänseende ärenligt dom- Bilaga 3 stolens uppfattning inte helt övertygande.Lagtextförslaget utmärks sålunda av en viss mångordighet och övertydlighet ochsaknar enligt domstolens mening stundom pregnans. Följden härav har blivit enganska "pratig" och onödigt omfattande textmassa, något som knappastter sig särskilt önskvärt i lagskrivningssammanhang. Det kan ifrågasättas ominte en mer sedvanlig lagtextutformning hade varit att föredra och att det merutredande och kommenterande skrivsättet förbehållits t. ex. texten på sådaninformationshandling som avses i 6 § lagförslaget. Exempel på den skiljelinjesom enligt domstolens mening bör upprätthållas mellan å ena sidan lagtext ochandra sidan informationstext angående ifrågavarande lag skall hår genastlämnas. 5 § i förslaget till hemförsäljningslag inleds med lokutionen"Konsumenten får utanatt ange något skäl frånträda ett avtal med näringsidkaren ". förslaget till informationshandling enligt 6 § hemförsäljningslagenlyder första meningen: "Enligt hemförsäljningslagen har köparen rätt att frånträdaköpeavtalet utan att ange något skål." hyser uppfattningenatt formuleringen "utan att ange något skäl" har sin givna plats iinformationshandlingen under det att den i lagtexten saklöst kan utelämnas. Ilagsammanhanget utgör formuleringen i fråga endast en belastning som gör lagentill ett onödigt otympligt instrument. Avgörande för språklig form vidutformande av text bör vara den ifrågavarande textens funktion, och lagtext harinte i första hand till uppgift att förmedla visst kunskapsinnehåll på ett fören bred allmänhet så lättillgängligt sätt som möjligt. Exempel på hur i denföreslagna lagtexten insmugit sig språkliga element och formuleringar som intedär har sin plats skulle kunna ges i stor mängd. Detta skulle emellertid föraför långt. Domstolen skall därför fortsättningsvis inskränka sig till att görapåpekanden som befinns vara särskilt motiverade. 1 § i lagförslaget utgör ettslags vag beskrivning av lagens tillämpningsområde i starkt förkortad form.Marknadsdomstolen ifrågasätter behovet av att i lagtext ge en mycket allmänkarakteristik av vad lagen avhandlar och finner för sin del att 1 § bör kunnautgå. Ordet "Varje" i lagförslagets 2 § är helt onödigt och bördärför utmönstras ur lagtexten. Med hänsyn till ovan angiven inställning tillden föreslagna aviseringsregleringen avstår domstolen från detaljgranskning av3 och 4 §§. Anmärkning skall endast riktas mot det flitiga bruket av obestämdartikel i formuleringen "en vara, en tjänst eller någon annannyttighet". I de moderna författningarna marknadsföringslagen och konsumentkreditlagenbegagnas konstruktionen "vara, tjänst eller annan nyttighet".Synpunkter på skrivningen i lagförslagets 5 § har redan tidigare lämnats vadgäller stadgandets inledning och - i samband med behandlingen av betänkandetskapitel 9 - dess reglering med avseende på platsen för avtals ingående. Med 6 §lagförslaget åsyftas att stadga en skyldighet för näringsidkare att i fall somavses i 5 § tillhandahålla konsumenten vissa handlingar. Enligt ordalydelsen iföreslagna 6 § skulle emellertid sådan skyldighet föreligga så snart rekvisiteti 5 § 1 p. är uppfyllt, något som uppenbarligen inte är avsett. Ändring avformuleringen i 6 § bör därför ske fill klarläggande av det verkligaförhållandet. Enligt 8 §, vars redigering blivit föremål för visst påpekanderedan vid genomgången av betänkandets kapitel 8 vartill hänvisas, löperbetänketiden enligt huvudregeln från den tidpunkt då handlingar som avses i 6 §kom konsumenten tillhanda, dvs. läggs i hans brevlåda, t. ex. I fall då 8 § 2st. blir tillämplig räknas ångerfristen emellertid frän den dag konsumenten togemot godset eller en väsentlig del av det, vilket innebär att tiden räknas fråndet att konsumenten faktiskt har möjlighet att 1981/82:40 157 Det räcker i det senare fallet alltså intemed att konsumenten Bilaga 3 t. ex erhåller en avi om att godset kan avhämtaspå fristen skall börja löpa. Regleringen i 2 st. innebäratt konsumenten i vid utsträckning disponerar över när veckofristen skall ansesta sin början, vilket vid underlåtenhet att inom rimlig tid uthämta levereratgods kan te sig mindre tilltalande. Enligt mening börmåhända tidsfristen därför också i fall då 2 st. blir tillämplig räknas från tillhandakommandeda-gen.Rubriken till lagförslagets fjärde avsnitt synes inadekvat; avsnittet i frågainnehåller regler om både rättigheter och skyldigheter såsom naturligt är dåfråga är om vad som skall gälla mellan parter vid köps återgång. Domstolenavstår i övrigt från närmare granskning av det aktuella textavsnittet. Vadslutligen gäller den föreslagna bevisbörderegeln i 15 § lagförslaget villdomstolen ifrågasätta om regleringen i fråga verkligen så självfallet på allapunkter utsäger vad som skulle gälla i avsaknad av särskilt stadgande i saken.Om så vore fallet, synes också bevisbörderegleringen vara omotiverad. mening utgör klausulen i fråga delvis ett lagfästande av vadsom redan följer av gällande rätt och delvis en rättsskapande reglering sommåhända skulle kräva ytterligare överväganden. Domstolen ställer sig medhänsyn till det sagda tveksam till om lagförslaget i denna del bör bli lag. 10.4 /KO: Vad avser den framlagda lagtexten kan påpekas följande. I deninledandebestämmelsen, som anger lagens tillämpningsområde, sägs bl. a. att lagen endastär tillämplig när näringsidkare uppsöker konsumenten "i syfte attsälja". Ett så snävt tillämpningsområde torde inte vara avsett, eftersom aviseringsregelnenligt 3 § är tillämplig även vid upplåtelse av nyttjanderätt. 10.5 (): I 1 § anges den föreslagna lagens tillämpningsområdevad beträffar parterna. I denna paragraf talas om att lagen gäller "näringsidkare ellerderas ombud", medan man i 3 § första stycket samt 5 § talar endast om näringsidkare. Såvitt framgår av motiven har kommittén här inte avsett någon skillnad beträffande tillämpningsområdet för paragraferna. II § talas också om "konsumenter" medan mani 5 § andra stycket p. 2 som ett ytterligare rekvisit för att ångerrätt skall gälla har angivit att"det köpta är avsett huvudsakligen för enskilt bruk". Om ett sådant rekvisit skall anges- vilket kan ifrågasättas, eftersom man med konsument torde mena någon som köper något för enskilt bruk - bör detta rekvisit enligt nämndens mening anges i första paragrafen. Nämnden anser det därför vara lämpligt att i 1 § ange vilken innebörd begreppet konsument har i lagen och att begreppet näringsidkare även avser fall där näringsidkaren företräds av ombud även om det i lagtexten endast anges "näringsidkare". Aviseringsplikten i 3 § har behandlats i det allmännaavsnittet och påföljden vid underlåten avisering (4 §) behandlas nedan ianslutning till 7§. Ångerrätt enligt den nu gällande lagen föreligger om avtalhar träffats i konsumentens bostad eller på annan plats än säljarens"fasta försäljnings- Prop.1981/82:40 158 Sistnämnda rekvisit har, som kommittén harpåpekat, givit upphov Bilaga 3 till flera svårigheter vid tillämpningen,särskilt vad beträffar försäljning vid mässor och andra utställningar. Den nuföreslagna regleringen i 5 §, enligt vilken den avgörande frågan är omnäringsidkaren har sökt upp konsumenten, är mer entydig och förefallervälmotiverad även om vissa typer av försäljning som omfattas av hemförsäljningslagendärigenom kommer att hamna utanför den föreslagna lagens tillämpningsområde. Det förefaller även lämpligt att på den av kommitténangivna grunden (s. 134) undanta köp av livsmedel från ångerrätten. Frågan om begagnade personbilar skall undantagas är somkommittén har påpekat beroende av om sårskild lagstiftning kan förväntasbeträffande dessa. Om kommitténs tidigare delbetänkande (SOU 1977:32) intemedför särskild lagstiftning saknas det enligt ARN:s mening anledning attundanta begagnade personbilar, även om hemförsäljning av bilar inte är särskiltvanligt förekommande. Kommittén har även föreslagit att man från såväl aviseringspliktsom köparens ängerrätt undantar nyttigheter vars pris understiger 100 kronor.Nämnden delar kommitténs uppfattning att som gräns ha ett belopp fixerat ikronor i stället för att som beräkningsgrund använda basbeloppet. Visserligenkan inflafion eller andra faktorer medföra att ändring av beloppet relafivtsnart kan komma i fråga. Sådan lagändring torde dock kunna ske utan alltförstor omgång. I 4 § anges att ett avtal inte gäller mot konsumenten omnäringsidkaren inte har uppfyllt kraven på avisering eller inte har inhämtatsamtycke till säljbesök. Motsvarande skall enligt 7 § gälla om näringsidkareninte har överlämnat däri angivna dokument. Förslaget i 7 § överensstämmer i stort med den nu gällandelagtexten. har i några vid nämnden anhängiggjorda ärenden uppmärksammat attbestämmelsen inte är särskilt väl lämpad om det förflutit efterleveransen och konsumenten dessutom i inte obetydlig omfattning har använtvaran (nyttigheten). Kommitténs motivering framför allt fill 4 § (sid. 178) synesinte undanröja de praktiska problemen vid ogiltighet. vill därförifrågasätta om man inte bör uppställa en yttersta tidsgräns inom vilken ogiltighetsgrundenskall åberopas gentemot näringsidkaren för att kunna göras gällande. Hur långdenna tidsfrist bör vara undandrar sig dock nämndens bedömning. Såvitt framgår av specialmotivering har kommittén ansettatt näringsidkaren skall vara berättigad att reducera det belopp som han vidogiltighet skall lämna tillbaka, om godset har minskat i värde genomanvändningen. Enligt nämndens mening bör denna rätt framgå av lagtexten. (Sevidare vad som sägs nedan i anslutning till 13 §). Detsamma synes också gällafrågan om vem som bär ansvaret för att godset förstörs av våda. Även i övrigt saknas i lagförslaget närmare bestämmelserom parternas skyldigheter i situationer som kan uppkomma vid tillämpningen av 4och 7 §§. Reglerna i 9-13 §§ avser såvitt framgår av betänkandet endast sådana situafionerdär konsumenten frånträder avtalet med stöd av 5 §. Som ovan har nämnts synes 9-13 §§ om parternasskyldigheter sedan konsumenten har frånträtt ett avtal inte ta sikte på de falldär ogiltighet med stöd av 4 och 7 §§ görs gällande. Om denna uppfattning ärriktig har nämnden inte heller några erinringar mot förslaget i denna del medundantag för vad som i det följande sägs angående 13 §. 1981/82:40 159 Enligt förslagets 13 § saknar näringsidkaren rätt tillsådan återbetalning Bilaga 3 som tillkommer honom enligt motiven till 4 §. I 13§ sägs nämligen att näringsidkaren vid avtal om fortlöpande tjänst vilket frånträdsav konsumenten (med stöd av 5 §) inte befrias från återbetalningsskyldighetäven om han redan har utfört viss del av tjänsten. I 13 § rör det sig om sådantfall där näringsidkaren uppfyllt kraven enligt lagen och återgång av avtalet ärberoende endast av att konsumenten har ångrat sig. Enligt 4 och 7 §§ beroravtalets ogiltighet på att näringsidkaren inte har fullgjort sina förpliktelserrörande avisering, inhämtande av samtycke eller överlämnande av ångerblankett. Skäl att göra någon åtskillnad mellan de angivnasituationerna föreligger inte enligt nämndens mening. Som ett ytterligare stödför denna mening kan också nämnas att i förslaget fill konsumenttjänstlag (SOU1979:36) näringsidkaren vid konsumentens avbeställning har rätt till ersättningför bl. a. utfört arbete. Visserligen föreligger ett större skyddsintresse förkonsumenten vid hemförsäljning (av tjänster) än vid ett ordinärt avtal om entjänst. vill ändock ifrågasätta om man inte bör överväga attge bestämmelsen i 13 § ett innehåll som står mer i överensstämmelse medkonsumenttjänstlagförslaget i nu berört avseende. Rörande lagförslagets närmare utformning vill viytterligare anföra följande. Den föreslagna lagen innehåller tre grupper av regler,nämligen om avisering, om ångerrätt och om ansvar för ombud.Tillämpningsområdet för de olika grupperna av regler är inte detsamma, och detär svårt att av lagtexten helt utläsa vilka skiljaktigheter som föreligger. Enallmän avgränsning av lagens tillämpningsområde görs i 1 §. Ytterligare reglerav detta slag finns beträffande aviseringsskyldigheten i 3 § första stycket ochbeträffande ångerrätten i 5 §. Som allmän beteckning för den kategori avtransaktioner det är fråga om används ordet "sälja". Detta ordbegagnas här i en mycket mer vidsträckt betydelse än vad som är gängse i annanlagstiftning (gällande hemförsäljningslag använder dock en liknandeterminologi). Det som säljs kan vara inte bara lös eller fast egendom, utanockså tjänster, däribland försäkring. Däremot tycks uttrycket inte omfattaupplåtelse av nyttjanderätt, eftersom denna typ av transaktion nämns särskilt i3 § första stycket (däremot inte i 4 §, vilket får antas bero på ettförbiseende). Om denna tolkning är riktig, blir ombudsreglerna i 14 § intetillämpliga vid avtal om nyttjanderätt. Något motiv för en sådan begränsninganges inte. Vi har i och för sig inte något att invända mot att ordet"sälja" ges den vidsträckta innebörd kommittén föreslår. En teknisktlämpligare lösning än den kommittén har valt när det gäller upplåtelse avnyttjanderätt skulle måhända vara att redan i 1 § föreskriva att avtal härom jämställsmed försäljning, om inte annat anges i lagen. Vid en jämförelse mellan 1 §, 3 § första stycket och 5 §kan ytteriigare konstateras dels att 1 § talar om "näringsidkare ellerderas ombud", medan de båda andra lagrummen endast talar om"näringsidkare" utan att någon skillnad torde vara avsedd, dels att rekvisitet"för enskilt bruk" förekommer endast i 5 §, trots att det saknasanledning att anta annat än att det skall gälla Prop.1981/82:40 160 för lagen i dess helhet. Syftet med hänvisningen tillnäringsidkares ombud i 3 1 § är att motverka missförstånd (s. 174). Detkan emellertid ifrågasättas om inte regelns utformning snarare är ägnad attväcka missförstånd. Om det anses önskvärt att hänvisa till ombud i 1 § synes enbättre formulering vara "näringsidkare själv eller genom ombud". Vadbeträffar uttrycket "för enskilt bruk" kan måhända ifrågasättas ominte tiden skulle vara mogen att överge detta uttryckssätt ikonsumentlagstiftningen och låta begreppet "konsument" innefatta attdet skall vara fråga om någon som avtalar om en nytfighet för enskilt bruk. Påmotsvarande sätt kan förtjäna övervägas om man inte vid användning av begreppet"näringsidkare" skulle kunna undvara en uttrycklig hänvisning tillatt handlandet skall ske "yrkesmässigt". Beskrivningen av lagreglernas tillämpningsområde synesleda till att handel med livsmedel och andra dagligvaror genom varuhussar ochliknande under vissa omständigheter kommer att omfattas av regleringen. Lagensinnebörd på denna punkt är emellertid oklar och bör belysas närmare, åtminstonegenom tydliga motivuttalanden. Aviseringsreglerna i 3 § gäller vid en rad avtalstyper sominte omfattas av reglerna om ångerrätt i 5 §. Kommittén åberopar avsaknaden avångerrätt som ett särskilt motiv för att föreskriva avisering när det gällersådana nytfigheter (s. 95). Kommittén tycks ha utgått frän att någon utvidgningav ångerrätten till nya avtalstyper - bortsett från kontantaffärer - inte skallkomma i fråga. Någon motivering för denna ståndpunkt lämnas inte. Inte minstmot bakgrund av de tillämpningssvårigheter som nuvarande regler har gett upphovtill (jfr s. 51) kan ifrågasättas om man inte borde närma fillämpningsområdetför ångerrätten till vad som föreslås beträffande avisering. I specialmotiveringen till 4 § (s. 178) diskuteras hurlång tid konsumenten kan dröja med att påkalla återgång av ett ogiltigt avtal.Vi har inte något att erinra mot kommitténs bedömningar i den män de tar siktepå fall då konsumenten känner till att avtalet är ogiltigt. Så längekonsumenten är omedveten härom torde man däremot knappast kunna tala omvårdslöshet eller passivitet från hans sida, om han underlåter att åberopaogiltigheten. Enligt 9 § skall näringsidkaren lämna tillbaka vad han hartagit emot som betalning, om konsumenten frånträder avtalet. Tillämpningen avdenna regel när betalning har skett med kreditkort eller finansierats genom lånsom näringsidkaren har lämnat eller förmedlat kan förtjäna att belysas närmare. Kommittén anser att ett uttryckligt säljerbjudande, somvid hemförsäljning och telefonförsäljning riktas direkt till en enskildkonsument, utgör ett anbud i avtalsrättslig mening och att ett jakande svar pädetta anbud medför att ett avtal kommer till stånd. Lagförslaget och motiventill detta är utformade med utgångspunkt från denna uppfattning. Genomgåendetalas nu däri om "avtal" där det enligt gängse synsättskulle ha stått "anbud" eller "svar på anbud". Samfundet delar kommitténs uppfattning om detavtalsrättsliga läget vid 1981/82:40 161 hemförsäljning och kan inte finna att en anpassning i detpraktiska livet till Bilaga 3 denna uppfattning skulle vara förenad mednämnvärda nackdelar vare sig för konsument eller näringsidkare. De senare ärsålunda oförhindrade att i sitt säljerbjudande/anbud intaga förbehåll,exempelvis om kreditprövning, vilka efter accept ju blir en del av avtalet.Samfundet har därför inte något att erinra mot den utformning lagförslagetsålunda erhållit. Lagförslaget innebär såväl en omarbetning redaktionellt avtidigare regler i hemförsäljningslagen som direkta nyheter. Kommittén har strävatefter att ge lagtexten en enkel och klar språkform också i de delar som inteinnebär några sakliga ändringar. I detta avseende har kommittén lyckats väl ochden språkliga utformningen är föredömligt enkel. 10.9 (): Kommittén har framhållit (s. 91) att det varit desssträvan att åstadkomma så enkla och klara regler som möjligt, inte minst närdet gäller den språkliga utformningen av lagtexten. Denna målsättning för enkonsumentlag finner KF helt riktig. I stor utsträckning tycks kommittén ocksåha lyckats i sina bemödanden. KF har dock funnit svårt att genomskådainnebörden av § 1 andra meningen vid genomläsning av enbart lagtexten utankommentar. Aviseringsregeln i § 3 har vidare tillämpningsområde änbestämmelsen om ångervecka i § 5 - ett förhållande som KF i och för sigbeklagar, då det ur konsumentsynpunkt är önskvärt att ångerrätten byggs ut istörsta möjliga utsträckning (jämför vad KF ovan anfört om generell tillämpningav öppet köp inom detaljhandeln). Lagen är tyvärr inte särskilt överskådlig vadgäller likheter resp. olikheter i tillämpningsområdena för nämnda bådaprinciper. Läsningen och tolkningen av §§ 3 och 5 försvåras av att de bådaparagraferna dessutom är beroende av den ganska intetsägande deklarationen i §1 angående hemförsäljningslagens generella tillämplighet. KF vill ifrågasättaom inte §§ 3 och 5 för att öka överskådligheten borde ha utformats efter ettoch samma mönster. Varför inte ange aviseringsregeln punktvis efter sammamodell som tillämpats beträffande ångerrätten? I § 5 betonas t. ex. betydelsenav vem som tagit initiativet till ett besök eller samtal. Motsvaranderesonemang saknas helt i § 3 men skulle onekligen ha underlättat tolkningen förden som ur § 3 vill läsa sig till aviseringspliktens omfattning. Det kan förövrigt också ifrågasättas om inte uttrycken "sälja en vara, en tjänsteller någon annan nyttighet" samt "upplåta en nyttjanderätt" i §3, vilka uttryck tillsammans torde ange den yttre ramen för hela lagenstillämplighet och innebär en utökning därav i förhållande till nuvarande hemförsäljningslag.egentligen hör hemma i § 1. Övriga synpunkter på kommitténs förslag 11.1 Säljarensinformationsplikt: 11.1.1 (): De föreslagna ändringarna i informationsplikten berör inteförsäljningen av förtillverkade småhus. Däremot reagerar många köpare redanidag över 1981/82:40 162 att de måste underteckna en särskild ångerblankett ochuppfattar förfarandet Bilaga 3 som ett irriterande krångelmoment - fleraexempel finns på köpare, som för att demonstrera sitt missnöje med reglerna,vägrat att underteckna en kvittens på en ångerblankett. 11.1.2 (): KF vill i detta sammanhang också påpeka att det iinformationshandlingen tydligt bör anges, att konsumenten har rätt att fåtillbaka erlagd köpeskilling då han utnyttjar sin ångerrätt, även omnäringsidkaren inte hämtar tillbaka godset och godset av den anledningentillfaller konsumenten. Eftersom lagens tillämpning enligt förslaget utsträcksäven till rena kontantköp, kan det befaras att vissa näringsidkare inte kommeratt ta notis om en konsuments meddelande att han vill frånträda ett avtal, därbåda parter redan fullgjort sina prestationer. Näringsidkaren förblir kanskeistället passiv i förhoppningen att konsumenten, när denne efter tre månaderkonstaterar att han trots de åtgärder han vidtagit för att frånträda avtaletlikväl är ägare till godset, skall nöja sig därmed och inte väcka talan motnäringsidkaren för att återfå köpeskillingen. Ångerrätten vid kontantköp kanbli ett slag i luften, om inte konsumenterna entydigt upplyses om sinarättigheter härvidlag. På försäkringsområdet ställs inga särskilda krav på denkonsument som eventuellt ångrar att en försäkring tecknats. Under sådanaförhållanden faller behovet av speciella formaliteter som annars skulle fordrasför att utnyttja ångerråtten. 11.2 Säljarens respekt för dörrskylt: I betänkandets kap. 6 diskuteras vissa andra reformer medinriktning på förhållanden före säljbesök. En sådan skulle vara att åstadkommarespekt för dörrskylt på vilken anges att den boende undanber sig säljbesök.Såsom kommittén framhåller yrkade KO i ärende B 4/76 förbudför Svenska Försäljnings AB:s säljare att företa säljbesök hoskonsumenter som på dörren till sin bostad hade uppsatt sådan skylt. Parternaträffade emellertid efter förhandlingar en uppgörelse i saken, varför domstoleninte fick tillfälle meddela ett materiellt avgörande. Sedermera har ingåtts enöverenskommelse mellan /KO och DirektförsäljningsföretagensFörening (DF) om att DF:s medlemmar skall respektera dörrskyltar av aktuelltslag, och enligt utredningen kommer med största sannolikhet av konsumentverketutfärdade, generella riktlinjer för direktförsäljning till konsument att bl.a. innehålla regler om respekt för dörrskylt. Enligt kommittén torde det efterden ovannämnda överenskommelsen inte råda någon tvekan om att en försäljare sominte respekterar ifrågavarande skyltar gör sig skyldig till otillbörligmarknadsföring. Som stöd för denna sin uppfattning åberopar kommittén att KOutfärdat ett förbudsföreläggande i saken. , som för sin delinte anser sig kunna göra några Prop.1981/82:40 163 auktoritativa uttalanden om innebörden i gällandemarknadsrätt innan ett Bilaga 3 rättskraftigt avgörande av domstolenföreligger, finner det vara angeläget att frågan om respekt för dörrskyltföreläggs domstolen till rättslig bedömning utifrån marknadsföringslagensreglering. Enligt mening skulle nämligen ett domstolensavgörande av spörsmålet i fråga kunna få stor betydelse för konsumenter somönskar få ett effektivt skydd mot oönskade säljbesök. Vikten härav är så mycketstörre som kommitténs aviseringsförslag-såsom ovan påvisats-inte synes erbjudanågon lösning av vissa konsumentkategoriers problem i bl. a. hemförsäljningssammanhang.Mot vad kommittén i övrigt i kap. 6 anför beträffande andra tänkbara åtgärdersom avser förhållandena före säljbesök har intet att erinra. 1. socialförvaltningen: En fråga som inte har behandlats av hemförsäljningskommitténär hur ångerblanketterna skall vara utformade vad gäller översättning tillfrämmande språk.