prop · G503162 · 1981-12-31 00:00:00 — Prop,1981/82:162 ombegränsning av användningen av klinisk undersökning vid misstanke om trafiknykterhetsbrott; Regeringenförelägger vad som har tagits upp i bifogade utdrag avregeringsprotokoll för den åtgärd och det ändamål som framgår av föredragandenshemställan. Ipropositionen föreslås att användningen av kliniska undersökningar i mål om trafiknykterhetsbrottskall begränsas. Förslaget innebär att sådana undersökningar skall göras iregel endast när en fordonsförare som misstänks för trafiknykterhetsbrott kanantas vara påverkad av annat berusningsmedel än alkohol eller annars särskildaskäl för läkarundersökning föreligger. I propositionen föreslås också en mindrejämkning i lagen (1976: 1090) om alkoholutandningsprov. Den nya ordningenföreslås genomförd med verkan fr. o. m. . 1 1981/82. Prop.1981/82:162 2 Lagom ändring i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov Härigenom föreskrivsatt 4 § lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov skall ha nedan angivnalydelse. Vägrarden på vilken alkoholutandningsprov skall företagas att medverka till sådantprov får blodprov tagas och läkarundersökning för utrönande av alkoholpåverkanäga rum. Vägrarden som skall lämna alkoholutandningsprov att medverka till detta får blodprovtas även omförutsättningar härför inte föreligger enligt 28 kap. 12 §rättegångsbalken. Dennalag träder i kraft , Närvarande: statsministern , ordförande, ochstatsråden . , Åsling, Söder, , , , ,, , , Elmstedt, Tilländer, Ahrland, Proposition om begränsning av användningen av kliniskundersökning vid misstanke om trafiknykterhetsbrott I mål om trafiknykterhetsbrott används som bevismedel delsblodprovs-och urinprovsanalys, dels kUnisk undersökning jämte läkares uttalandeom graden av den misstänktes påverkan. begärde en utvärdering avanvändningen av de kliniska undersökningarna. Vid fortsatta överväganden efteren sådan utvärdering fick enligt prövas om och i vilken utsträckningman kan avstå från dem (JuU 1979/80:11, rskr 1979/80:90). I samband med att regeringen bemyndigadejustitieministern att tillkalla en särskild utredare' för att utredamöjligheten att använda utandningsprov som bevismedel vid trafiknykterhetsbrottuppdrogs det åt denne att göra den av begärda utvärderingen.Utredaren som arbetar under namnet utredningen om alkoholutandningsprov - hari delbetänkandet (Ds Ju 1981; 13) KUnisk undersökning vid misstanke om trafiknykterhetsbrottredovisat resultatet av utvärderingen och lämnat förslag med anledning därav.I betänkandet föreslås att användningen av kliniska undersökningar vidmisstanke om trafiknykterhetsbrott skall begränsas. Till protokollet i detta ärende bör fogas som bilaga 1utredningens sammanfattning av sitt betänkande och som bilaga 2 av utredningenframlagda författningsförslag. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan- ' F. d. borgmästaren . ti Riksdagen1981/82. 1981/82:162 4 sernaoch en sammanställning av deras yttranden bör fogas till regerings-protokolleti detta ärende som bilaga 3. 2 Gällande regler m. m. Reglerom straffrättsligt ansvar för onykterhet vid förande av motordrivna fordonfinns i 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott (trafikbrottslagen).Enligt I mom. första och andra styckena skall den dömas för rattfylleri som vidförande av motordrivet fordon eller spårvagn varit sä påverkad av starkadrycker eller annat berusningsmedel, att det kan antas att han inte på ettbetryggande sätt kunnat föra fordonet eller spårvagnen. Straffet är fängelse ihögst eller, där omständigheterna är mildrande, böter, dock lägst 25dagsböter. Enligt1 mom. tredje stycket skall den som fört motordrivet fordon eller spårvagnefter att ha förtärt starka drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen ihans blod under eller efter färden uppgick till eller däröveranses ha varit så påverkad av starka drycker under eller efter färden att detkan antas att han inte på ett betryggande sätt kunnat föra fordonet ellerspårvagnen. Enligt2 mom. gäller att om det inte är styrkt att föraren varit så påverkad som sägsi 1 mom. första stycket men denne har fört fordonet eller spårvagnen efter attha förtärt starka drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen i hans blodunder eller efter färden uppgick till 0,5 men ej fill , så skallhan dömas till böter, dock lägst tio dagsböter, eller fängelse i högst sexmånader. Gärningen betecknas i praxis som rattonykterhet. Ikörkortslagen (1977:477) finns bestämmelser om vilken inverkan trafikbrott harpå den dömdes rätt till körkort (16-26 §§). Enligt körkortslagen skallkörkortet återkallas om körkortshavaren har gjort sig skyldig till trafiknykterhetsbrott.Samtidigt med återkallelsen bestäms en spärrtid, lägst en månad och högst treår. Vid rattfylleri skall spärrtiden bestämmas till lägst . I stället föråterkallelse kan vid rattonykterhet varning under vissa omständigheter meddelaskörkortshavaren. För att varning skall anses tillräcklig krävs det attalkoholkoncentrationen i blodet under eller efter färden varit lägre än 0,8promille och att omständigheterna är mildrande. I avvaktan på slutligt avgörandei återkal-lelsefrågan skall körkortet återkallas tills vidare, om det påsannolika skäl kan antas att körkortet kommer att slutligt återkallas tillföljd av att körkortshavaren har gjort sig skyldig fill trafiknykterhetsbrott.Mål om 1981/82:162 5 återkallelseprövas av länsrätten. Föreligger synnerliga skäl, får med avvikelse från deregler som har redovisats nu återkallelse underlåtas eller spärrtid sättas ned. Körkortslageninnehåller också bestämmelser om omhändertagande av körkort vid misstanke om trafiknykterhetsbrott.Körkortet skall omhändertas, om körkortshavaren vid förandet av motordrivetfordon eller spårvagn har företett tydliga tecken på påverkan av starkadrycker eller annat ämne. Misstänks körkortshavaren för trafiknykterhetsbrott,skall körkortet omhändertas när resultatet av blodanalysen har erhållits. Närmisstanken avser rattonykterhet och alkoholkoncentrationen i blodetunderstiger skall körkortet inte omhändertas om omständigheternavid brottet kan anses mildrande. 2.3 Bevisningi mål om trafiknykterhetsbrott Sombevisning i mål om trafiknykterhetsbrott åberopas regelmässigt dels blodprovs-och urinprovsanalys, dels klinisk undersökning jämte läkares uttalande omgraden av den misstänktes påverkan. Dessa åtgärder vidtas med stöd av 28 kap.12 § . Enligt den bestämmelsen får på den som skäligen kanmisstänkas för brott vara fängelse kan följa företas kroppsbesiktning. Därvid fårom det erfordras tas blodprov eller göras annan undersökning som kan ske utan näniinvärtmen. Enligt28 kap. 13 § får blodprov tas av läkare eller legitimeradsjuksköterska. Annan mera ingående undersökning får utföras endast av läkare. EnUgtlagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov får sådant prov företas på den som skäligenkan misstänkas för brott som avses i 4 § trafikbrottslagen. Alkoholutandningsprovfår också rutinmässigt företas bl. a. på förare av motordrivet fordon somstoppas vid i förväg beordrad trafikkontroll. Om den på vilken alkoholutandningsprovskall företas vägrar att medverka till sådant prov, får blodprov tas ochläkarundersökning för utrönande av alkoholpåverkan äga rum. 2.4 Läkaresoch sjuksköterskors skyldighet att medverka vid klinisk under sökning m.m. Reglerom skyldighet för vissa läkare att ta blodprov och utföra klinisk undersökningför påvisande av påverkan hos personer som misstänks för trafiknykterhetsbrottfinns i 5 § allmänna läkarinstruktionen (1963:341). Där föreskrivs att i allmäntjänst anställd läkare som är verksam huvudsakligen inom öppen vård samt annanläkare inom den allmänna sjukvården är skyldig att på begäran tillhandagå bl.a. åklagare och polis med av dem begärda undersökningar och utlåtanden rörandealkoholpåverkan. Även annan läkare som är anställd i allmän tjänst är skyldigatt biträda med sådana undersökningar, såvida inte hans övrigatjänsteåligganden hindrar honom eller det annars föreligger särskilda skäl däremot. Prop.1981/82:162 6 Enligtkungörelsen (1968:716) om ersättning till läkare i allmän tjänst för undersökningrörande alkoholpåverkan m: m. har sådan läkare som på begäran av polisen utförtundersökning av den som misstänks för trafiknykterhetsbrott rätt till arvodeav allmänna medel med eller om undersökningen görs på viss angivenobekväm arbetstid . Ersättningtill läkare som inte är i allmän tjänst bestäms genom avtal. Någrasärskilda bestämmelser om skyldighet för sjuksköterskor att ta blodprov i fallav det slag som avses här finns inte. 2.5Föreskrifter och anvisningar om klinisk undersökning m. m. om blod- och urinprovstagning har meddelats av somockså har utfärdat anvisningar för den kliniska undersökningen. Enligtsocialstyrelsens kungörelse SOSFS (M) 1979: 106 skall läkarundersökning äga rumäven när sjuksköterska tar blodprov, om det kan ske inom rimlig tid.Anvisningarna har innefattats i ett formulär till undersökningsprotokoll omalkoholpåverkan m. m. (RPS 411,1,3) som har fastställts av isamråd med . Vid undersökningen skall läkaren söka utröna omden misstänkte företer tecken på sjukdom av vissa slag- samt inhämta uppgifterom eventuell medicinering och alkoholförtäring. Vissa tecken som kan tyda påalkoholpåverkan t. ex. spritlukt, hicka och uppkastning antecknas av läkaren.Vidare skall läkaren låta den misstänkte utföra vissa prov för att utröna omdenne företer tecken på alkoholpåverkan. a. undersöks balansförmåga,allmänt uppträdande, orientering i fråga om tid och rum, tal,inpräglingsförmåga, baklängesräkning och framställningsförmåga. Läkaren skalldärefter an-, teckna sin slutsats av undersökningen och ange om den undersöktebedöms vara lätt, medelmåttigt eller höggradigt påverkad eller inte alls påverkadav alkohol. Om den misstänkte bedöms vara påverkad av sjukdom, utmattning,sömnmedel eller andra stimulerande eller bedövande medel skall läkaren ävenange graden av sådan påverkan. 3 Frågans tidigare behandling I trafiknykterhetsbrottskommitténsbetänkande (SOU 1970:61) Trafiknykterhetsbrott - Förslag 1970 redovisades enundersökning rörande förhållandet mellan läkarens bedömning huruvida påverkanföreligger och utfallet av blodprovet. Resultatet av undersökningensammanfattades på följande sätt (s. 349). Avundersökningen framgår sålunda att många förare med straffbar blodalkoholhalt,särskilt lägre sådan, vid den kliniska undersökningen Prop.1981/82:162 7 uppfattas såsom ej är påverkade. Bland förklaringarnahärtill torde särskilt böra framhållas följande, nämligen dels att den kliniskaundersökningen saknar fillräckligt känsliga undersökningsmetoder, dels attvissa undersökta personer, särskilt om de är alkoholtillvänjda, har en högalkoholtolerans eller en förmåga att strama upp sig vidundersökningstillfället -vilket gör att deras påverkan inte avslöjas - och delsatt bedömningarna kan skifta mellan olika läkare. - Å andra sidan framgår avundersökningen att många förare enligt läkarens uppfattning är påverkade fastände inte har straffbar blodalkoholhalt dvs. 0,5 %o eller däröver. Rörande frågan om den kliniska undersökningen bordebehållas anförde kommittén (s. 349). Med hänsyn till de brister som enligt öven vidlåder denkliniska undersökningen är det naturligt att det har satts i fråga om inteundersökningen kan avskaffas. Emellertid synes hela problemet med den kliniskaundersökningen ha kommit i ett annat läge genom det alltmer ökadedrogmissbruket och den ökning i antalet drogpåverkade förare som har föranlettsav detta. Antalet fall där drograttfylleri misstänks är visseriigen fortfarandemycket lågt, endast ett par procent av samtliga misstänkta fall av trafiknykterhetsbrott.En genomgång av läkarprotokollen och polisprotokollen vid misstänkta fall av trafiknykterhetsbrottfrån mitten av visar emellertid att den misstänkte i avfallen enligt egen uppgift hade före körningen förtärt olika slags droger.Enligt uppgift har siffran numera stigit till . Självfallet kan iverkligheten drogförtäring ha förekommit i ett ännu större antal fall utan attdet har framkommit under utredningen. Uppenbarligen innebär detta att denkliniska undersökningen har ökat i betydelse. Genom en sådan undersökning kansymptom på drogpåverkan avslöjas. Detta kan i förekommande fall föranleda attsärskilt blod- och urinprov tas för droganalys. I detta sammanhang bör anmärkas att det kanbli möjligt att i samtliga blodprovs- och urinprovsfall rutinmässigt företaanalyser av olika droger men att denna möjlighet ännu saknas. Tills vidare fårman därför räkna med att sådan provtagning som avser droganalys i allmänhetinte kommer till stånd utan en klinisk undersökning. Även ett annat skäl talar för att man tills vidarebehåller den kliniska undersökningen. Genom att sådan undersökning företas kandet nämligen klarläggas om ett onormalt uppträdande hos den misstänkte beror påsjukdom eller skada. I detta hänseende betyder den kliniska undersökningen enrättssäkerhetsgaranti. Med hänsyn till vad sålunda har anförts anser kommitténatt den kliniska undersökningen bör behållas. Genom lagsfiftning (prop. 1974:154, JuU 1974:37, rskr1974:352) ändrades 28 kap. 13 § andra stycket så att blodprovfår tas både av läkare och legitimerad sjuksköterska. I propositionen konstaterade föredragandedepartementschefen att den t2 1981/82. Prop.1981/82:162 8 kliniskaundersökningen i allmänhet torde ha föga betydelse som bevismedel ibrottmålet. Betydelsen från den misstänktes synpunkt av att läkare medverkar iutredningen torde emellertid inte underskattas. Förutom dessa psykologiskaskäl kunde enligt departementschefen också vissa säkerhetshänsyn åberopas föratt undersökningen skulle behållas. Genom undersökningen kunde enligt vaddepartementschefen uttalade bl. a. klarläggas om ett onormalt uppträdande hosden misstänkte berodde på sjukdom eller skada, något som en lekman ibland kundeha svårare att avgöra. Den kliniska undersökningens betydelse angavs ocksåunder senare år ha ökat till följd av det ökade missbruket av läkemedel ochandra droger. Departementschefen anslöt sig till trafiknykterhetsbrottskommitténsuppfattning att den kliniska undersökningen i samband med blodprovstagningskulle behållas. Beträffande ett bl. a. under remissbehandlingen av kommitténs betänkandeframlagt förslag att klinisk undersökning skulle behöva äga rum endast i fallmisstanke förelåg om påverkan av annat medel än alkohol anfördedepartementschefen följande. Ensådan begränsning kan emellertid komma att leda till att många drogpåverkadeförare inte blir föremål för någon klinisk undersökning. Man måste nämligenräkna med fall då det först genom en av läkare företagen undersökning uppdagas,att en person, som företer sedvanliga tecken på alkoholpåverkan, i självaverket är under inflytande av annat medel än alkohol eller av alkohol ikombination med annat medel. Bestämmelser som på föreslaget sätt begränsaranvändningen av klinisk undersökning i mål om trafiknykterhetsbrott tordedärför inte böra införas. Riksdagenlämnade de här berörda uttalandena utan erinran. Itvå motioner vid 1978/behandlades frågan om bevisupptagningenvid misstanke om trafiknykterhetsbrott. I en motion begärdes att rutinerna isamband med blodprovstagning vid misstanke om rattonykterhet skulle omprövas. andra motionen begärdes en omprövning av gällande regler i syfte attförenkla rutinerna i samband med blodprovstagning på rattfyllerimisstänkta. Justifieutskottetinhämtade yttranden över motionerna från ett stort antal remissinstanser. Samfiigaremissinstanser utom och uttaladesig i tillstyrkande riktning. (JuU 1979/80: 11) anförde bl. a. följande. Vidställningstagande till motionsspörsmålet vill utskottet till en börjankonstatera att allmän enighet råder om att undersökningsresultaten vid den kliniskaundersökningen i praktiken sällan har någon betydelse som bevisning i mål omansvar för trafiknykterhetsbrott. Denna betydelse kan f.ö. antas ha blivit ännumindre efter den förut nämnda lagstiftningen . Prop.1981/82:162 9 Motdenna bakgrund ansluter sig utskottet till den i motionerna och underutskottets remissbehandling av dem framförda uppfattningen att den nuvarandeordningen, enligt vilken läkarundersökning företas rutinmässigt vid i principalla fall av misstanke om trafiknykterhetsbrott, kan anses utgöra en misshushållningmed knappa resurser. Vadsom nu sagts talar enligt utskottets mening för att man begränsar användningenav den kliniska undersökningen vid förundersökning i mål angående trafiknykterhetsbrott.Som framgår av remissyttrande har f.ö. praktiskasvårigheter redan framtvingat en sådan begränsning i viss omfattning. Intressetav en minskad användning av den kliniska undersökningen är enligt utskottetsmening så starkt att frågan härom borde ses över närmare. En utvärdering bördärför ske. Den bör främst ta sikte på att kartlägga utvecklingen på områdetefter som problemet belyses från kostnadssynpunkter. Frågansbetydelse för den praktiska sjukvårdsverksamheten bör också beaktas. Vidare börundersökas förhållandena i länder med en trafiknykterhetslagstiftning somligger nära vår egen. Vidfortsatta överväganden efter denna utvärdering får prövas om och i vilkenutsträckning man kan avstå från den kUniska undersökningen. I detta hänseendevill utskottet uttala följande. Deskäl för att gällande ordning skall behållas som departementschefen anförde i1974 års lagstiftningsärende har enligt utskottets mening alltjämt sinbärkraft. Särskild betydelse har de problem som sammanhänger med bruket avläkemedel och droger i trafiken. Utskottet vill trycka på de krav som uppställsfrån rättssäkerhetssynpunkt och från medicinsk synpunkt. Läkarens bedömning kanha betydelse för domstolens bedömning i såväl ansvars- som påföljdsfrågorliksom vid ställningstagande i ärende om återkallelse av körkort. Demedicinska aspekterna får f. ö. en särskild tyngd i ett skede när, såsom f.n.,spörsmålen om alkoholpåverkan och alkoholmissbruk tenderar att anses mera sommedicinska än straffrättsliga problem. Vidare är det enligt utskottets meningsvårbedömt i vilken utsträckning hänsyn i det särskilda fallet skall tas tillden misstänktes egen uppfattning i frågan om läkarundersökning skall ske. Omden kliniska undersökningen behålls, finns det enligt utskottets mening skälatt också se över rutinerna vid undersökningen, t. ex. när det gällerutformningen av det formulär som läkaren använder. sålunda anfört om översyn rörande den kliniska undersökningen vidmisstanke om trafiknykterhetsbrott gav som sin mening regeringen tillkänna. Utredningenhar under sitt arbete gjort enkätundersökningar bland polis myndigheter, åklagarmyndigheter och tingsrätter. Vidare har den inhämtat synpunkter på användningen av klinisk undersökning från riksåklagaren (), , , trafiksäkerhetsverket och statens väg- och trafikinstitut. mening kan klinisk undersökning som regel und- Prop.1981/82:162 10 varasvid misstanke om trafiknykterhetsbrott. Sådan undersökning bör enligtutredningen ske endast vid misstanke om s.k. drograttfylleri. Eftersom ettslopande för normalfallen av den kliniska undersökningen bör föranleda attpolisen som regel anlitar sjuksköterskor för blodprovstagning, föreslårutredningen att en uttrycklig bestämmelse införs om skyldighet försjuksköterskor i allmän tjänst att ta blodprov pä dem som misstänks för trafiknykterhetsbrott.Vidare föreslås en ändring i 5 § allmänna läkarinstruktionen som innebär attden begränsning i skyldigheten att utföra undersökningar åt bl.a. polisen som f.n.gäller endast för vissa offentligt anställda läkare utsträcks att gälla samfiigaläkare i allmän tjänst. Samma begränsning föreslås också gälla i fråga omsjuksköterskas skyldighet att ta blodprov. Medanledning av att läkarundersökning inte längre skall vara obligatoriskföreslås slutligen en jämkning av 4 § lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. Samtligaremissinstanser utom godtar utredningens uppfattningatt användningen av klinisk undersökning kan begränsas. De flesta instansernahar också accepterat att undersökning alltjämt skall äga rum vid misstanke om s.k.drograttfylleri. När det gäller de föreslagna författningsändringarna godtas dei allmänhet. Avvikande synpunkter framförs dock när det gäller regleringen avsjukvårdspersonalens medverkan i de kliniska undersökningarna. Beträffandeförslaget till ändring i lagen om alkoholutandningsprov framförs lagtekniskaanmärkningar. 6.1Klinisk undersökning vid trafiknykterhetsbrott i allmänhet Dethelt övervägande antalet åtal för trafiknykterhetsbrott bygger uteslutande påden alkoholkoncentration som har funnits i den misstänktes blod under ellerefter körningen. I dessa fall fordras således ingen annan bevisning om denmisstänktes påverkan av alkohol än resultatet av en analys av blodprov som hartagits på den misstänkte i samband med körningen. Läkarens iakttagelser vid enklinisk undersökning saknar då självständig betydelse som bevismedel. Om manför dessa fall slopar de kliniska undersökningarna, innebär detta uppenbarligenen rationaliserings- och besparingsåtgärd av inte oväsentlig betydelse bådeför sjukvården och för polisen. Ävenom de kliniska undersökningarna kan sägas sakna självständigt värde sombevismedel i de fall som avses, kan det naturligtvis göras 1981/82:162 U gällandeatt det från rättssäkerhetssynpunkt är värdefuUt om resultatet av enblodundersökning kompletteras med läkares undersökning och utlåtande.Härvidlag bör dock enligt min mening beaktas de brister i den nuvarandeordningen som utredningen redovisar. Utredningenpekar sålunda till en början pä att undersökningar rörande förhållandet mellanläkares uppfattning om graden av alkoholpåverkan och resultatet av blodprovvisar dålig överensstämmelse mellan å ena sidan eventuella symptom på påverkansom den misstänkte företer och å andra sidan alkoholhalten i blodet och förtärdalkoholmängd. Många misstänkta med hög alkoholkoncentration i blodet uppfattasav läkaren som inte påverkade eller endast lätt påverkade. Detta gäller ävenvid mycket höga blodalkoholhalter. Utredningenanger flera förklaringar till att läkarens slutsatser om påverkan och gradenhärav så ofta stämmer dåligt överens med den uppmätta alkoholkoncentrationen.Personer som är alkoholberoende har oftast en hög tolerans för alkohol och kansåledes bedömas som inte eller endast lätt påverkade trots attblodalkoholkoncentrationen är mycket hög. Människor som är ovana att användaalkohol eller som är avancerade missbrukare med organskador från ett långvarigtalkoholmissbruk kan å andra sidan ha mycket låg blodalkoholkoncentration fastände företer påtagliga symptom på berusning. Utredningenpekar vidare på att det i allmänhet hinner gå från körningens sluttill dess den kUniska undersökningen företas. Även personer som är höggradigtberusade vid gripandet kan vara till synes nyktra fastänblodalkoholkoncentrationen är hög. Slutligenanför utredningen att bedömningen av påverkan och graden av påverkan skiftarmellan olika läkare. Den skiftande bedömningen beror delvis på att den kliniskaundersökningen saknar fillräckligt känsliga undersökningsmetoder för att denundersökande läkaren skaU kunna ställa en säker diagnos. Riktighetenav utredningens redovisning av bristerna i den nuvarande ordningen bestridsinte av någon remissinstans. Vadsom sålunda kommit fram leder enligt min mening till slutsatsen att den kUniskaundersökningen inte har sådan betydelse från rättssäkerhetssynpunkt, att detär motiverat att av detta skäl generellt företa sådan undersökning i mål om trafiknykterhetsbrottsom avser körning under påverkan endast av alkohol. Denuppgift från den kUniska undersökningen som kan tänkas få betydelseför påföljdsval och straffmätning är främst läkarens bedömning av denmisstänktes faktiska påverkan av alkohol. Den uppgiften bör dock i linje medvad uttalat i så fall kunna ersättas med iakttagelser avexempelvis sjuksköterskor eller av de polismän som gjort det aktuellaingripandet. Det bör ankomma på åklagaren och domsto- Prop.1981/82:162 12 lenatt i sedvanlig ordning pröva om uppgifter angående sädana iakttagelserundantagsvis bör tillföras utredningen genom vittnesförhör.