prop · G50371 · 1981-12-31 00:00:00 — Några av remissinstansernapä arbetsgivarsidan har tagit upp frågan om anställningsskyddslagenstillämpning pä skolelever som har en del av sin utbildning förlagd till ettföretag eller en myndighet. De har hänvisat till att arbetsdomstolen i någrafall har haft att ta ställning till frågan om skolelever har varit att ansesom arbetstagare, när de inom ramen för inbyggd utbildning i gymnasieskolaneller s.k. anpassad studiegång i har vistats på en arbetsplatsutanför skolan, och därvid ansett att ett anställningsförhållande har uppkommitoch att skoleleverna skall betraktas som som arbetstagare (1976 nr 106,1981 nr 71 och nr 110). Starka farhågor har frånflera håll uttalats om att skolans möjligheter att placera ungdomar iföretagsförlagd skolutbildning eller yrkesintroduktion skulle avsevärtförsämras om ungdomarna betraktas som anställda. Frän arbetsgivarhåll har ocksåframhållits att det måste klarläggas att företagen normalt inte ikläder sigarbetsgivaransvar när man tar emot skolelever på dessa betingelser och att detannars finns stor risk för att t.ex. företagen i fortsättningen inte är bereddaatt medverka i denna del av skolans verksamhet. I regeringens proposition(prop. 1981/82:15 s.l3 f) om studie- och yrkesorientering i grundskola ochgymnasieskola har dessa problem också uppmärksammats i ett avsnitt som rör dens.k. praktiska arbetslivsorienteringen (f.d. pryoverksamheten). SAF ochSHIO-Familjeföretagen har föreslagit att skolelever skall undantas fränanställningsskyddslagens område. Anses eleverna anställda i de företag där deutbildas, får detta emellertid konsekvenser också på en rad andra områden.Bland annat har arbetsdomstolen ansett de allmänna löneavtalen bli tillämpliga.Ett undantag från anställningsskyddslagens tillämpningsområde fär således enmycket begränsad betydelse. I stället bör en generell lösning av frågan omskolelevers arbetsrättsliga ställning eftersträvas. Denna fråga har tidigarebehandlats i prop. 1979/80:145 s.30. Statsrådet anförde efter samråd medmin företrädare att huvudregeln för elever i gymnasieskolan som helt ellerdelvis får sin utbildning på arbetsställe utanför skolan borde vara att nägotanställningsförhållande inte Prop.1981/82:71 95 Riktlinjer som borde kunna tillämpas föratt uppnå detta angavs också. Motsvarande problem kan ocksä uppkomma i fråga om andragmpper som deltar i företagsförlagd utbildning eller liknande genom arbetsmarknadsmyndigheternasförsorg, t.ex. inskrivna vid eller elever iarbetsmarknadsutbildning. Efter det läge som har uppkommit efter arbetsdomstolensdomar bör hithörande frågor övervägas på nytt. 1 syfte att främja en lösning avdessa frågor föreslår jag att en arbetsgrupp filisätts, i vilken bl.a. SAF ochLO bör inbjudas att delta. I gruppen bör också ingå företrädare för skolöverstyrelsenoch samt för utbildnings- och arbetsmarknadsdepartementen.Skulle arbetsgruppen inte snabbt komma till något resultat, återstår intenågon annan lösning än att genom lagstiftning lägga grunden för statsmakternasutbildnings- och arbetsmarknadspolitiska strävanden i fråga om dessaungdomsgrupper. Under remissbehandlingen har SHIO-Familjeföretagenifrågasatt ett undantag från lagens tillämpningsområde för arbetstagare ihalvskyddat arbete. För dessa arbetstagare som är anställda med lönebidraggäller dock inga undantag i övrigt från gällande arbetsrättslig lagstiftning.De åtnjuter också lön och andra anställningsförmåner som är jämförbara med demsom utgär enligt kollektivavtal. Enligt min mening finns det ingen anledningatt nu avvika från den ordning som har gällt för dessaarbetstagargrupper. Den anställningstid som en arbetstagare kan tillgodoräknasig hos sin arbetsgivare får betydelse för arbetstagarens rättigheter enligtåtskilliga bestämmelser i anställningsskyddslagen. Anställningstiden harbetydelse vid beräkning av de kvalifikationstider som föreskrivs i 11, 15 och25 §§ i lagen. Åven vid bestämmandet av skadestånd enligt 38 och 39 §§ har ivissa situationer anställningstiden betydelse. Detsamma gäller vid tillämpningav 21 § om permitteringslön. Slutligen har anställningstiden ocksä betydelse iturordningssammanhang vid driftsinskränkning och vid nyanställning avföreträdesberättigade enligt 22, 24, 25 och 26 §§. Enligt reglerna i 4 § anställningsskyddslagen fär enarbetstagare vid bestämmandet av anställningstid i de här nämnda sammanhangentillgodoräkna sig tid även hos annan arbetsgivare än den hos vilkenarbetstagaren är anställd när frågan om bestämmandet av anställningstidenkommer upp. Reglerna i 4 § tar sikte dels pä det fallet att en arbetstagaretidigare har varit anställd hos ett annat företag inom den koncern somarbetsgivaren tillhör, dels pä situationer när en arbetstagare formellt harbytt arbetsgivare i samband med att ett företag eller en del av ett företaghar övergått till en ny arbetsgivare. Man kan beskriva innebörden av 4 § sä atten arbetstagare får i de åsyftade fallen "ta med sig"anställningstid från ett anställ- Prop.1981/82:71 96 ningsförhållande till ett annat. Detta får särskilt storbetydelse vid tillämpning av turordningsreglerna, eftersom anställningstiden iden tidigare anställningen dä kan fä betydelse efter påbörjandet avanställningen hos den senare arbetsgivaren. Som grund för 4 §, liksom för dess motsvarigheter i annanarbetsrättslig lagstiftning, åberopas rättviseskäl och praktiska skäl. Enarbetstagare bör inte i sammanhang som detta tillfogas en försämring av sinrättsliga situation till följd av en förändring på arbetsgivarsidan, somarbetstagaren inte har nägot inflytande över, eller när det sker en förändringi partsförhållandet i anställningsavtalet som är av formell natur eller som ivarje fall inte har någon egentlig praktisk betydelse. Vid tillämpningen av 4 § uppkommer ett antal problem somhar behandlats ganska ingående i departementspromemorian (DsA 1981:6 s. 205ff,280f). Ett sådant är den närmare innebörden av begreppet koncern sådant detanvänds i 4 §. Den frågan är egentligen ganska vidsträckt, såtillvida som denhänger samman med en debatt om innebörden av det juridiska begreppet koncern päåtskilliga rättsområden som har förts och som ocksåhar avsatt en del resultat i utredningar och i lagstiftning på detassociationsrättsliga fältet. En av frågorna i den debatten är i vad män mankan och bör söka sig fram till ett enhetligt koncernbegrepp, allmänt ellerinom vart och ett av flera olika rättsområden. Det har bl.a. framställtsönskemål om att man i varje fall borde ha ett och samma koncernbegrepp i allaarbetsrättsliga sammanhang (se bilaga 6). Ett annat problem med mer speciell anknytning till 4 §anställningsskyddslagen är som det skall föreligga ellerha förelegat ett koncernförhållande för att en arbetstagare hos ett företagskall ha rätt att tillgodoräkna sig anställningstid i ett annat företag. Som 4§ är skriven medger den olika tolkningar i det hänseendet. De flesta skälentalar väl för att den avgörande tidpunkten då ett koncernförhållande skall haförelegat mellan företagen är tiden för arbetstagarens övergäng frän det enatill det andra företaget. Men lagens avfattning kan också föra tanken till attdet avgörande skulle vara tidpunkten för bestämmandet av anställningstiden,dvs. när en fråga om kvalifikationstid kommer upp eller när en turordning skallfastställas hos det företag till vilket arbetstagaren har övergått. Som jag har varit inne på i avsnitt 2.3 har i diskussioneninom anställningsskyddskommittén och under remissbehandlingen väckts även enannan fråga som gäller koncerner och koncernbegrepp men som inte haranknytning till 4 S i lagen. Jag syftar pä det fackliga önskemålet om en regelsom gör det möjligt att på facklig begäran i vissa situationer fastställa ens.k. turordningskrets som omfattar driftsenheter tillhörande olika företaginom samma koncern (och avtalsområde). Som framgår av avsnitt 2.3 har jag dockinte funnit mig böra förorda en sådan ändring av 22 § anställningsskyddslagen. Ytteriigare en fräga, slutligen, som i gmnden gäller 4 §anställnings- 1981/82:71 97 skyddslagen, har också väckts frän fackligt häll. Det harmed sikte på företrädesrätten till återanställning i 25 § begärts att manskulle/«/? ;5-rfl//(7 med övergång av ett företag eller en del av ett företagfrån en arbetsgivare till en annan även vissa andra närliggande fall där en nyarbetsgivare i realiteten, om än ej i strikt rättslig mening, fortsätter enannan arbetsgivares verksamhet, t.ex. när någon övertar ett arrende från entidigare arrendator (jfr AD 1978 nr 153). Departementspromemorian innehåller en redogörelse förfrågorna om innebörden av begreppet koncem och behovet av ett enhetligt sådantbegrepp (DsA 1981:6 s. I denna senare fråga uttalas bl.a. att detsjälvfallet är av värde med en enhetlig rättslig begreppsbildning men attutgångspunkten trots allt mäste vara de sakliga skäl som talar för att manväljer en regel av den ena eller andra innebörden i det ena eller andrarättsliga sammanhanget. Man har med andra ord, för att ta ett exempel, förstatt fräga sig i vilka fall en arbetstagare bör på det sätt som åsyftas i 4 §anställningsskyddslagen ha möjlighet att tillgodoräkna sig sin tid i enföregående anställning och sedan ta ställning till om en regel i det ämnet kanformuleras med utnyttjande av begreppet koncern. Dock kan självfalletintresset av en enhetlig begreppsbildning få sin självständiga betydelse om manstär inför valet mellan olika alternativ för vilka sakskälen är ungefär likastarka. I promemorian konstateras också att ett slutligt ställningstagandetill frågan om ett enhetligt arbetsrättsligt koncernbegrepp i alla händelserinte kan göras förrän nya arbetsrättskommittén (A 1976:02) har slutfört sittpågående utredningsarbete om koncernfrågorna på medbestämmandelagens område. Jag ser inte några skäl eller någon möjlighet att i dettasammanhang gå närmare in på det arbetsrättsliga koncernbegreppet i stort ellerpå behovet av ett enhetligt sådant begrepp. Ett i sig självt avgörande skäl föratt nu avstå därifrån är just att frågan först måste få sin belysning påmedbestämmandelagens och den övriga kollektiva arbetsrättens område. Såvittgäller innebörden i detta hänseende av en motsvarighet till den nuvarande 4 §anställningsskyddslagen ansluter jag mig, liksom de flesta av de remissinstansersom har uttalat sig i saken, till den sammanfattande redogörelse som finns idepartementspromemorian (DsA 1981:6 s. 225f;jfr även specialmotiveringen fill3 § i det följande). Som jag redan har uttalat i avsnittet 2.3 framstårkollektivavtalen som den lämpligaste metoden för att lösa de skiftande problemsom ofta har sammanfattats under begreppet arbetsrättsliga koncernfrägor. Detproblem som jag har anledning att här nägot beröra är egentligen barabehandlingen i detta sammanhang av de s.k. 50/ 50-bolagen och av vad som i ettutredningssammanhang pä området har kallats de sidoordnade koncernerna. Saken gäller huruvida och i så fall på vilket sätt dessabåda rättsfigurer bör innefattas i anställningsskyddslagens koncernbegrepp. Närdet gäller 50/50-bolagen (gmndfiguren är här att tvä företag äger ett tredjetill lika 7 1981/82. 1981/82:71 98 delaroch med lika stort inflytande över det ägda företaget) råder viss oklarhet omvad som är innebörden av 4 § i gällande lydelse. De sidoordnade koncernerna (iprincip den situationen när en fysisk eller juridisk person, som inte ärskyldig att upprätta årsbokslut enligt bokföringslagen, har tvä eller flerabokföringsskyldiga juridiska personer under sin gemensamma ledning ochdessutom ett bestämmande inflytande över dem) faller däremot utanför detkoncernbegrepp som tillämpas i 4 § i lagens nuvarande lydelse. Päfackligt håll anser man att lagen bör omfatta de här nämnda slagen avföretagsgrupperingar, i synnerhet 50/50-bolagen. På arbetsgivarsidan resesinvändningar. Man åberopar bl.a. att koncernreglerna i anställningsskyddslagenredan är svåra att tillämpa. Det sägs också att det i 50/50-bolagssituationen iregel inte finns någon sådan samhörighet mellan företagsenheterna som skullekunna motivera tillämplighet av arbetsrättsliga koncernregler och att detvidare skulle uppkomma ett avsevärt mätt av godtycklighet i den praktiskatillämpningen, bl.a. därför att en arbetstagares övergäng frän ägarföretagtill dotterföretag och därifrån till det andra ägarföretaget skulle omfattas avde arbetsrättsliga reglerna, men inte en övergång direkt mellan ägarföretagen.Man har slutligen också, tydligen med utgångspunkten att 50/50-bolagen inte ären koncern i den gällande lagens mening, pekat på att en lagändring skullemedföra stora svårigheter övergångsvis. Jagvill för min del erinra om att det på detla område inte finns några i sigsjälva riktigt tunga eller avgörande skäl för vare sig den ena eller den andralösningen. Det rör sig om en ganska skönsmässig bedömning om var gränsen skallgå, vid vilken dock intresset av att hålla ett tillräckligt säkert grepp omlagens innebörd och om tillämpningen spelar en väsentlig roll. Att enarbetstagare över huvud fär tillgodoräkna sig en tidigare anställning på annathäll kan motiveras med ett enkelt rättviseresonemang. En regel av deninnebörden främjar dessutom i sin män rörligheten pä arbetsmarknaden. Någonmer väsentlig betydelse har emellertid regeln egentligen bara iturordningssammanhang, dvs. när det vid en driftsinskränkning skall på gmndvalav arbetstagarnas anställningstider avgöras vilka som skall tvingas lämna sinanställning och vilka som skall få stanna kvar. 1 de situationerna stårintresset hos den arbetstagare som kommer från ett annat företag, och som villräkna med sin tid där, mot intresset hos de arbetstagare som har hosdet företag där driftsinskränkningen skall göras och turordningsdiskussionenförs. Frän de senare arbetstagarnas synpunkt är det inte alldeles givet attden relativt nyanställdes anställningslid på annat håll skall medföraföreträde i lurordningen, i synnerhet inte om samhörigheten mellan företageninte är särskilt påtaglig. Delkan i detta sammanhang vara anledning att erinra sig att turordningskretsarnaenligt den nu gällande 22 § anställningsskyddslagen begränsas till varjeföretag för sig, även om företagen ingår i en koncern, och att 1981/82:71 99 maninte på fackligt håll har önskat något generellt avsteg härifrån. Koncernturordningarskulle bara gälla, om den lokala fackföreningen påfordrade det i det aktuellafallet. Att man när en turordningskrets skall fastställas skulle dra in ävenandra företag inom en 50/50-bolagskonstellation, kanske till och medytterligare andra företag inom koncerner som de båda ägarföretagen tillhör,torde inte annat än i undantagsfall uppfattas som realistiskt av någoninblandad. Vidare får man komma ihåg att en nära samhörighet mellan olika företageller verksamheter kan förekomma även i andra konstellationer, t.ex. inommångåriga konsortier. Ett närliggande exempel är att staten eller en kommunäger ett privaträttsligt organiserat rättssubjekt med verksamhet som näraanknyter till den närmast berörda myndigheters verksamhetsområde. I fall avdessa slag kan man knappast överväga att frångå den rådandeuppfattningen, dvs. att sådant samarbete mellan olika företag eller andrarättsliga subjekt bör falla utanför 4 §. Skälet är liksom vid lagens tillkomstatt man annars förlorar greppet över lagregelns tillämpning. Man bör inteförsöka innefatta även fall om vars närmare natur och innebörd det inte går attskapa sig en tillräckligt säker uppfattning. Detsamma gäller i väsentlig mån50/50-bolagen och, än mer, de sidoordnade koncernerna. Det finns självfalletinom ramen för de samarbetsformerna fall i vilka skälen för en tillämplighetav 4 § är lika starka som inom koncerner i egentlig associationsrättsligmening, men det finns otvivelaktigt likaså fall där de sakliga skälen för ensådan tillämplighet av 4 § saknas. Motdenna bakgrund anser jag att begreppet koncern i en motsvarighet till 4 § igällande lydelse inte bör anses omfatta 50/50-bolagen eller de sidoordnadekoncernerna. Det bör här liksom i alla andra sammanhang i stället vara deberörda parternas sak att kollektivavialsvägen nå ett annat resultat, när i detenskilda fallet de övervägande skälen talar för det. I det här aktuellasammanhanget gäller saken, som jag nämnde, i praktiken främstfastställandet av turordningen vid driftsinskränkning eller vid återanställningefter en sådan, och i sådana fall finns möjlighet att beakta alla tillämpligarättvisesynpunkter när man upprättar den s.k. turiistan. Jag vill i detta sammanhangslutligen nämna att bl.a. statskontoret och har i sinaremissyttranden tagit upp frågor med anknytning till det statligaarbetsgivarbegreppet. Statskontoret uppehåller sig särskilt vid behovet av attvidga möjligheterna att omplacera statligt anställd personal frän en myndighettill en annan. pekar på vissa administrativa svårigheter somföljer av att staten vid tillämpningen av anställningsskyddsreglerna i vissahänseenden jämställs med en koncern. Till vad som har sagts på dessa punktervill jag bara anmärka att de framförda synpunkterna inte är av denbeskaffenheten att de kan föranleda ändringar inom anställningsskyddslagensram. I den mån lagändringar övervägs, bör det ske inom ramen för den särskildaförfattningsregleringen för den statliga sektorn. 1981/82:71 100 Deti departementspromemorian framlagda förslaget till förtydligande av de härbehandlade reglerna, i vad avser ett koncernför-hällandeskall föreligga för att äldre anställningstid skall få tillgodoräknas (Ds A1981:6 s. 219 ff). bör enligt min mening genomföras. Jag delar LO:s och TCO:s iremissyttrandena framförda uppfattning att det från vissa synpunkter hade varitav värde om man vid en omarbetning av reglerna också hade kunnat, åtminstoneunder vissa villkor, tillgodose arbetstagare som går över från ettkoncernföretag till ett annat med en mellanliggande period av ledighet elleranställning pä annat häll. Därmed skulle man emellertid oundgängligenkomplicera reglerna ganska avsevärt och följaktligen förlora en väsentligfördel med omarbetningen, nämligen att lagregeln blir enkel och administrativtlätthanterlig. Jag anser därför alt man bör avstå från ett tillägg av dennainnebörd. Som påpekas i departementspromemorian kan i det enskilda fallet iregel det önskvärda resultatet nås på annat sätt. Frånfackligt håll har man som jag nämnde ocksä föreslagit, att vissa fall somrättsligt sett inte går in under begreppet övergång av ett företag eller av endel av ett företag men som praktiskt sett kan jämställas därmed skall omfattasav 4 §, i synnerhet vid tillämpningen av företrädesrättsreglerna i 25 § ilagen. Som ett exempel har man pekat på att en arrendator av en rörelse avlösesav en annan. Av skäl som redovisas i departementspromemorian (s. 235 O stöterdet emellertid på avsevärda svårigheter att genomföra en sådan vidgning avregeln i 4 § anställningsskyddslagen. Den väsentligaste av ,dessa är attbegreppet övergång av företag eller del av ett företag efterhand har utmejslatsi en omfattande rättslig praxis, i vilken svårigheten att dra gränsen kringbegreppet har rätt väl belysts. Att i ett sammanhang som detta införa ett nytt,närbesläktat men något mer vidsträckt begrepp, för att under 4 § dra inytterligare ett antal fall, låter sig inte utan vidare göra. Det leder till nyaavgränsningsproblem. Dessutom måste man beakta att det även här kan bli frägaom en motsättning mellan olika arbetstagares intressen, där det inte utanvidare är givet hur avvägningen skall ske. Jag har för min del inte funnitskälen för en ändring i lagen på denna punkt tillräckligt starka. Särskilt somde fackliga kraven närmast tar sikte på bara ett av de fall, för vilkakoncernreglerna har betydelse, nämligen företrädesrätt till lediga anställningarhos den nye arrendatorn, framstår också här kollektivavtalsreglering som denlämpligaste lösningen. Jagvill slutligen i detta sammanhang helt kort ta upp ytteriigare en fråga som harviss beröring med det föregående. Frågan är i vad män och på vilka närmarevillkor en arbetsgivare, som övertar ett företag i samband med endriftsinskränkning och sedan arbetstagarna eller en del av dem har sagts uppmen ännu inte har lämnat företaget, får åberopa de företagna uppsägningarna ochföljaktligen inte behöver sägas upp på nytt. Denna fråga har behandlats idepartementspromemorian. Resonemanget mynnar där ut i att den nye ägaren avföretaget inte kan antas utan vidare få Prop.1981/82:71 lOl åberopa en uppsägning som har företagits av den förreägaren (Ds A 1981:6 s. 249 ff). Under remissbehandlingen har arbetsdomstolenunder hänvisning till ett propositionsuttalande gett uttryck åt uppfattningen,att det vid lagens tillkomst var lagstiftarens avsikt att ett sådant åberopandeav den tidigare uppsägningen skulle få ske. Arbetsdomstolen uttalar sigemellertid för ett förtydligande genom en uttrycklig regel i lagen. En annanremissinstans, kammarrätten i , menar dock att det här rör sig om enfråga av så speciell natur att den bör överlämnas åt rättstillämpningen ochinte tillåtas belasta lagtexten. Jag är för min del benägen att dela den senareuppfattningen. Regelmässigt genomförs väl företagsöverlåtelsen i hithörandefall på det sättet, att det klargörs för arbetstagarna humvida det är avsiktenatt redan företagna uppsägningar skall gälla. Om detta sker i anslutning tillöverlåtelsen eller i rimlig tid därefter, bör enligt min mening lagens reglerom uppsägningsförfarandet och uppsägningstiderna inte vara något hinder mot ensådan tillämpning. 2.7.3 Reglerna om rätt tdl uppsägningslön m.m. 1 12-14 §§ i den gällande lagen finns regler om lön ochandra förmåner under uppsägningstid. Arbetstagaren har rätt till sädanaförmåner även om arbetsgivaren inte erbjuder arbete. Arbetsgivaren får dockenligt 13 § från uppsägningslönen avräkna annan inkomst som arbetstagaren harhaft eller kunde ha haft. Arbetsgivarens möjligheter att under uppsägningstidenförflytta en arbetstagare till en annan ort är begränsade. En arbetstagare harunder uppsägningstiden rätt till betald ledighet för att söka annat arbete. Dengällande lagtexten innehåller ingen anvisning om hur den skall tillämpas närdet är arbetstagaren själv som har sagt upp sig. Motivet för bestämmelser av det slag som det här gäller äratt ge arbetstagarna ekonomisk trygghet som följer påen uppsägning och möjligheter att utnyttja tiden före anställningens upphörandetiU att söka nytt arbete (jfr prop. 1973:129 s. 138, 143). Detta mofiv vägertungt när det är arbetsgivaren som säger upp. Det är uppenbarligen också endastdet fallet som den Åmanska utredningen hade för ögonen (se SOU 1973:7 s. 203och 206). Jag anser mot den bakgrunden att lagtexten på denna punkt börutformas så att av den framgår att de särskilda rättigheterna enligt 12-14 §§tillkommer enbart arbetstagare som har blivit uppsagda. En arbetstagare somsjälv säger upp sig har således inte några särskilda rättigheter underuppsägningstiden utöver dem som följer av anställningsavtalet och detkollektivavta! som reglerar förhållandena på arbetsplatsen. Frågan om en allmänrätt att under arbetstid t.ex. besöka arbetsförmedlingen ligger utanför det nuaktuella lagstiftningsärendet. 2.7.4 Underrättelse om företrädesrätt vidtidsbegränsad anställning Med den uppbyggnad som de nuvarande reglerna har i 15 § rörande underrättelse om att en tidsbegränsad anställning intekommer att förnyas 1981/82:71 102 ochi 16 § om att i underrättelsen skall lämnas besked huruvida arbetstagaren harföreträdesrätt tiU återanställning, föreligger det en brist i dem såtillvidasom det kan förekomma fall när en arbetstagare enligt 25 § i lagen harföreträdesrätt till återanställning efter det att en tidsbegränsad anställninghar avslutats, utan att arbetsgivaren har någon underrättelseskyldighet enligt15 §. 1 departementspromemorian har väckts tanken att fylla denna lucka genomett tillägg till 15 § eller genom en mer allmän regel om skyldighet förarbetsgivarna att underrätta om företrädesrätt.