prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Kampenmot den allvarliga brottsligheten måste föras på flera fronter. Under desenaste åren har statsmakterna vidtagit en rad åtgärder på detta område. Dethar bl.a. rört sig om avsevärda resursförstärkningar. Sålunda har polisenhittills med början under /78 filiförts mer än 100 tjänster förbekämpande av den ekonomiska och den organiserade brottsligheten. Ävenåklagarväsendet har fått ökade resurser i detta syfte. Det kan också nämnas attriksdagen beslutat (prop. 1980/81:100 bil. 5, JuU 33, rskr 316) om en vissomfördelning av resursema inom polisväsendet så att ytteriigare polismän sättsin för att bekämpa bl.a. den ekonomiska brottsligheten. Medhänsyn till att utrymmet för ytterligare resursförstärkningar i det rådandestatsfinansiella läget är mycket begränsat är det viktigt att arbetet att görarättsväsendet effektivare fortsätter. Härvid måste emellertid alltid enavvägning göras mellan de processekonomiska intressena och andra intressent.ex. av kriminalpolitisk natur. Åtalsrättskommitténsförslag om åtalsunderlåtelse kan sägas utgöra ytterligare ett steg på den vägsom man tidigare slagit in på genom de nämnda straffprocessuellareformema. Förslaget innebär att lagföringen i ytterligare ett antal fallflyttas över från domstolarna till åklagarna. Enligt min mening finns detemellertid anledning att starkt ifrågasätta om kommittéförslaget börgenomföras. Att alltför mycket överföra lagföringen fill andra organ ändomstolarna inger till en början betänkligheter från krimi-nalpolifiskautgångspunkter. Jag tänker härvid främst på hänsynen till den allmännalaglydnaden. Vilka effekter kommittéförslaget skulle kunna få för den allmännalaglydnaden i samhället är visserligen svårt att ange med bestämdhet. I likhetmed de flesta remissinstanserna anser jag emellertid att vidgade möjlighetertill åtalsunderlåtelse innebär klara risker från all-mänpreventiv synpunkt.Vidare medför kommittéförslaget att man i stor 1981/82:41 13 utsträckninggår miste om de positiva verkningar från individualpreventiv synpunkt som enlagföring inför domstol kan ha. Manbör inte heller underskatta värdet av de rättssäkerhetsgarantier som ärförenade med domstolsförfarandet. Av stor betydelse härvidlag är attförfarandet är offentligt och att lekmän i stor omfattning medverkar i det. Ävenmålsägandeintressen talar emot en utvidgning av möjlighelema tillåtalsunderlåtelse. Genomförs kommittéförslaget, skulle målsägandena i ett stortantal fall förlora sina möjligheter att få sin ersättningstalan utförd i ettbrottmål och i stället bli hänvisade att själva väcka talan i tvistemål. Tilldet sagda kommer, som ett flertal remissinstanser framhåller, attkommittéförslaget troligtvis skulle ge ganska små rafionaliseringsvinsler. Ivarje fall skulle dessa vinster inte uppväga de nackdelar som jag harpekat på. Sammanfattningsvisanser jag att kommitténs förslag till nya grunder för åtalsunderlåtelse intebör genomföras. De nuvarande reglerna om åtalsunderlåtelse bör alltså kvarståoförändrade. Jag vill emellertid gärna understryka vikten av att dessabestämmelser utnyttjas av åklagarna fullt ut. Detta gäller särskiltåtalsunderiåtelse för en del av brottsligheten vid seriebrottslighet (20 kap.7 § första stycket 2 RB). Som fidigare nämnts harkommittén också föreslagit ökade möjligheter att underlåta eller lägga ned enförundersökning. Förslaget ligger i den delen väl i linje med önskemålet om enrafionellare användning av resurserna. I själva verket torde man genom att iökad utsträckning begränsa förundersökningarna kunna nå större rationaliseringsvinsterän genom vidgade möjligheter till åtalsunderlåtelse. En sådan reform tordeockså kunna genomföras utan att kriminalpolitiska intressen och andramotstående hänsyn träds för när. Jag kommer sålunda i det följande att läggafram förslag i den riktningen (avsnitt 2.6). Kommitténs förslag att detskall bli möjligt att lägga ned åtal när det framkommer förhållanden efter detatt åtal väckts som ger anledning lill åtalsunderlåtelse har mottagits positivtvid remissbehandlingen och tillgodoser ett praktiskt behov. Jag förordardärför att det genomförs. Jag återkommer strax till denna fråga (avsnitt 2.5). Kommitténs förslag omförenklad handläggning vid åtalsprövningen enligt lag har godtagitsav flertalet remissinstanser. Även jag anser att vissa ändringar bör göras ilagen i syfte att åstadkomma en snabbare handläggning av åtalsärendena. Vidarekräver socialtjänstreformen vissa mindre följdändringar. Jag återkommer filländringarna lag i avsnitt 2.7. övriga förslag vill jag särskilt nämna förslaget att målsägandenssubsidiära åtalsrätt avskaffas. Detta förslag har gett upphov till delademeningar vid remissbehandlingen. För min del har jag tidigare denna dag isamband med att jag anmälde frågan om en lagrådsremiss angående åtal motoffentliga funktionärer uttalat mig till förmån för ett bibehållan- 1981/82:41 14 deav den subsidiära ålalsrätten. Jag vill här endast tillägga att även om enskiltåtal inte förekommer så ofta i prakUken, möjligheten för enskilda att i andrahand väcka åtal har en kontrollfunkfion som enligt min mening inte kanfrånkännas betydelse. Kommittéförslaget bör alltså inte genomföras i den nuberörda delen. 2.5 Åtalsunderlåtelsesedan åtal har väckts Fråganhuruvida åtalsunderlåtelse kan ske sedan åtal har väckts är inte reglerad ilag. I 20 kap. 9 § RB finns bestämmelser om nedläggande av åtal. Sedan dom harfallit får allmänt åtal inte läggas ned (första stycket). Läggs åtalet ned påden grunden att tillräckliga skäl att den misstänkte är skyldig till brottetinte längre föreligger, har målsäganden rätt all överta åtalet. Sker det inte,skall frikännande dom meddelas på begäran av den tilltalade (andra stycket). Påfältet synes det råda osäkerhet huruvida det finns möjlighet till åtalsunderlåtelsenär åtalet väl har väckts. Rättspraxis och uttalanden i litteraturen tyderdock närmast på alt en sådan möjlighet föreligger. Kommittén föreslår atträttsläget klarläggs genom en uttrycklig bestämmelse om att åklagaren fårlägga ned väckt åtal och besluta om åtalsunderlåtelse, om det sedanåtal väckts framkommer sådana förhållanden som, om de förelegat eller varitkända vid tiden för åtalet, kan antas ha lett till åtalsunderlåtelse. Vidremissbehandlingen har kommitténs förslag allmänt godtagits. Fleraremissinstanser framhåller att förslaget överensstämmer med den ordning som påmånga håll tillämpas i praktiken. Även jag anser attlagtexten klart bör ange att åtalsunderlåtelse får ske i den angivnasituationen. Emellertid förordar jag en annan lagteknisk lösning än denkommittén har förordat. Bestämmelsen i ämnet bör sålunda inriktas enbart påfrågan om åtalsunderiåtelse och tas in i anslutning till bestämmelserna härom.Att åtalet när åtalsunderlåtelse sker skall läggas ned anser jag ligga i sakensnatur. Någon särskild bestämmelse på den punkten behövs alltså inte. Bestämmelseri ämnet bör tas in såväl i 20 kap. RB som lag. Bestämmelserom fömndersökning finns i 23 kap. RB och i förundersökningskungörelsen(1947:948). Enligt23 kap. 1 § RB skall förundersökning inledas så snart det på grund av angivelseeller eljest förekommer anledning att brott som hör under allmänt åtal harförövats. Ettav syftena med förundersökningen är att ge underiag för åklagarens 1981/82:41 15 åtalsbeslut.Under fömndersökningen skall sålunda utredas om brott har begåtts, vem somskäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skäl för åtal mot denmisstänkte föreligger. Genom fömndersökningen förbereds vidare rättegången viddomstol, så att erforderlig bevisning kan tas upp i ett sammanhang (2 §). Fömndersökningeninleds av polismyndighet eller åklagare. Innan förundersökningen har inlettsfår enskild polisman hålla polisförhör och vidta annan åtgärd i syfte attutreda brottet, om åtgärden inte kan uppskjutas utan olägenhet. Ärsaken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av förundersökningen övertasav åklagare så snart någon kan skäligen misstänkas för brottet. Även på etttidigare stadium kan åklagaren överta ledningen av förundersökningen, om det ärpåkallat av särskilda skäl t.ex. för att undersökningen skall kunna ske på ettändamålsenligt sätt. Då förundersökningen leds av åklagare, har denne rätt attanlita biträde av polismyndighet. Han får också uppdra åt polisman att vidtasärskild åtgärd som hör till undersökningen, om åtgärdens beskaffenhettillåter det (3 §). Omsaken är av enkel beskaffenhet, stannar ledningen kvar hos polismyndigheten. Ianvisningar som har fastställts gemensamt av RÅ och angesolika slag av brottmål där saken i regel skall anses vara av enkelbeskaffenhet (se RÅ:s cirkulär RÅC 1:95). Enligt13 § varusmugglingslagen (1960:418) får tullmyndighet inleda förundersökningom brott som avses i den lagen. I nämnda lagrum anges också bl.a. vem somskall leda fömndersökningen. Detförekommer brottsutredningar som inte faller under begreppet förundersökning.Enligt 23 kap. 22 § RB behövs t.ex. inte förundersökning beträffande brott förvilket svårare straffan böter inte är stadgat, om tillräckliga skäl för åtaländå föreligger. Enligt 25 § fömndersökningskungörelsen är det i sådana fall iregel tillräckligt att det av en polisrapport eller annan handling framgårhumvida den misstänkte erkänner eller förnekar gärningen. Enfömndersökning kan komma att upphöra genom att den läggs ned. Detta skallenligt 23 kap. 4 § RB ske om anledning inte längre finns till dessfullföljande. Läggs undersökningen inte ned, avslutas den i princip med ettbeslut i åtalsfrågan. Beslutet i åtalsfrågan kan innebära att åtal väcks elleratt åtalsunderlåtelse meddelas. Beslutet kan också innebära att åtal inte väcks(negativt åtalsbeslut). Avförarbetena till RB framgår att en förundersökning i princip skall avslutasmed ett beslut i åtalsfrågan, om undersökningen har riktats mot någon vissperson som misstänkt för brottet. I praxis råder olika meningar om i vilka fallett beslut om nedläggande resp. ett negativt åtalsbeslut skall meddelas. Engrundregel som synes tillämpas i prakfiken är att negativt åtalsbeslut meddelasnär någon under förundersökningen har underrättats om misstanke om brott. Äveni de fallen kan dock ett beslut om nedläggan- Prop.1981/82;; 41 16 demeddelas, t.ex. om den misstänkte har avlidit eller avvikit eller om det harutretts att inget brott föreligger. Befogenhetatt besluta om nedläggning av förundersökning fillkommer fölundersökningsledaren. torde dock endast i vissa fall ha befogenhetatt lägga ned fömndersökningen när någon blivit skäligen misstänkt för brottet. Somhuvudprincip gäller nu som redan har nämnts en absolut fömnder-sökningsplikt.Vissa undantag från förundersökningsplikten gäller dock. En polisman som färkännedom om brott som hör under allmänt åtal skall enligt 12 § första stycketpolisinstmktionen (1972:511, omtryckt 1981:735) rapportera saken tillvederbörande förman så snart det kan ske. I 12 § andra och tredje styckenaföreskrivs undantag från rapporteringsskyldigheten. Enligt andra stycket fårpolismannen lämna rapporteftergift eller låta bli att lämna rapport vidare tillåklagare beträffande brott, för vilket inte föreskrivs svårare straffan böter,om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet ärobetydligt. Polismannen kan då i stället låta saken bero vid ett påpekandeeller en erinran till den felande. Detsamma gäller i fråga om överträdelser somomfattas av förordnande enligt lagen (1976: 206) om felparkeringsavgift. Är ettbrott som avses i 8 kap, 2 § (snatteri) med hänsyn fill detfillgripnas värde och övriga omständigheter obetydligt, får enligt tredjestycket en polisman som är förundersökningsledare underlåta att lämna rapportvidare till åklagare och i stället låta saken bero vid en erinran. Somtidigare har nämnts får i allmänhet åtalsunderlåtelse inte meddelas utan attdet är klarlagt att den misstänkte har begått brottet. Emellertid anses dettillåtet att i de fall som avses med 20 kap. 7 § första stycket 2 RB(konkurrensfall) besluta om åtalsunderlåtelse fastän utredningen inte är såfullständig som den måste vara om den misstänkte skulle åtalas. Vid t.ex.seriebrottslighet torde sålunda åtalsunderlåtelse kunna meddelas beträffandevissa brott ehum dessa inte är fullt utredda. I linje härmed har det ansettsmöjligt att vid seriebrottslighet utan formligt beslut om åtalsunderlåtelsebegränsa utredningen till en del av brottsligheten. I defall en särskild åtalsprövning är föreskriven för vissa brott anses skyldighetatt göra utredning föreligga endast om det finns anledning att anta att åtalför brottet är påkallat. Förundersökningen kan alltså begränsas utan att någotbeslut i åtalsfrågan behöver fattas. När det gäller reglerna om särskildåtalsprövning i den sociala vårdlagstiftningen fordras i princip för ettbeslut om att åtal inte skall ske att det är klarlagt att den misstänkte harbegått brottet. Vidsidan av nuvarande fall av nedläggning skall enligt komftiitténs förslag enfömndersökning kunna läggas ned i tre olika fall (förundersökningsbegränsningar). Prop.1981/82:41 17 Detförsta fallet avser den bagatellartade bötesbrottsligheten. Beträffande brottsom i händelse av lagföring kan antas komma att straffas med mindre än 20dagsböter eller i penningböter bör enligt kommittén en relativförundersökningsplikt införas. Förundersökningen bör då kunna läggas ned, omlagföring inte är påkallad med hänsyn till något viktigt allmänt eller viktigtenskilt intresse. RÅ föreslås få befogenhet att förordna att regleringen inteskall gälla vissa slag av brott, t.ex. förseelser som omfattas avordningsbotssystemet. Detandra fallet är att det föreligger disproportion mellan utredningskostnadernaoch sakens betydelse. En bestämmelse härom skulle endast avse sådana fall därbötesstraff skulle följa i händelse av lagföring. Som exempel på situationerdär utredningskostnadema ofta inte står i proportion till brottetssvårhetsgrad nämner kommittén bl.a. markintrång, olovligt fiske och olovligjakt, i vilka fall jorddelningsrättsliga tvister ligger i bakgrunden.Utredningen kan i sådana fall bli synnerligen fidskrävande och komplicerad,som det står klart att eventuellt brott kan föranleda endast ettringa eller måttligt bötesstraff. Som ett ytterligare exempel på brott somoftast föranleder låga bötesstraff men som fordrar svåra och tidskrävandeutredningar anges patentintrång. Dettredje fallet där förundersökningsbegränsning enligt förslaget kan komma ifråga avser sådana situationer där man kan förutse att fömndersökningen skulleresultera i en åtalsunderlåtelse om den fullföljdes eller att lagföring inteskulle komma till stånd på gmnd av reglerna om särskild åtalsprövning. Kommitténföreslår också att det skall vara möjligt att inte inleda en förundersökningom det redan från början står klart att det föreligger omständigheter som kanföranleda att utredningen läggs ned. Innanbeslut om nedläggning fattas i nu angivna fall skall det enligt kommitténsförslag om möjligt inhämtas och antecknas sådana upplysningar som kanunderlätta för målsäganden att förbereda talan om enskilt anspråk. Någonregistrering i kriminalregistret eller i polisregister av den misstänkte skallinte komma i fråga vid nedläggning av förundersökningen. Kommitténföreslår en ny reglering även när det gäller sättet för hur en förundersökningskall avslutas. Regleringen innebär att en förundersökning skall avslutasantingen genom ett beslut om lagföring, dvs. om väckande av åtal, åtalsunderlåtelseeller strafföreläggande, eller genom ett beslut om nedläggande. Skillnaden iförhållande till gällande rätt är den att några negativa åtalsbeslut intelängre skall förekomma. Beslut om lagföring fattas av åklagare medan beslut omnedläggning i regel skall fattas av undersökningsledaren. I vissanedläggningsfall, nämligen när någon är skäligen misstänkt för brottet och detkan följa strängare straff än böter samt när fråga är om en fömtseddåtalsunderlåtelse, är beslutanderätten dock förbehållen åklagaren. Kommitténtar också upp frågan om när nedläggningsbeslut skall mofi-2 1981182. 1981/82:41 18 verasoch när detta inte behöver ske. Förslaget går i denna del i huvudsak ut på attmotivering skall lämnas i de fall någon misstänkts för ett svårare brott och ide fall den misstänkte eller målsäganden har särskilt intresse av attmotivering ges. Somjag redan antytt måste man i rådande budgetläge ta till vara alla möjligheteratt göra polisens och åklagarens utredningsarbete effekfivare. Här kan försterinras om att en arbetsgrupp 1979 i promemorian(Ds Ju 1979:15) Översyn av utredningsföifarandet i brottmål lagt fram förslagsom syftar till att effektivisera förfarandet. Arbetsgruppen har uppmärksammatolika problem i samband med förundersökningar, bl.a. när det gäller ledningenav undersökningarna. Gruppen föreslår en rad praktiska lösningar inom dengällande lagstiftningens ram. Även vissa förslag till författningsändringar harlagts fram och ett par av dessa har tagits upp i prop. 1980/81:201. I övrigthar förslagen enligt arbetsgruppens rekommendation överlämnats till RÅ ochrikspolisstyrelsen för åtgärder. Motbakgrund av vad jag har framhållit i avsnitt 2.4 är det också angeläget attpolisens resurser fördelas så att de i större utsträckning sätts in för attbekämpa den allvarliga brottsligheten. Kommitténs förslag till förundersökningsbegränsningarerbjuder möjligheter i detta hänseende. EnligtRB skall som tidigare nämnts en förundersökning läggas ned då anledning tilldess fullföljande inte längre föreligger. Detta ger möjlighet till nedläggningi flera olika situationer, t.ex. när misstanken inte längre kvarstår eller närdet har utretts att gärningen inte utgör brott. Däremot ger den gällanderegleringen i RB med vissa mindre undantag ingen möjlighet att lägga ned enförundersökning av det skälet att undersökningens fullföljande för med sigkostnader och arbetsinsatser som ter sig oproportionerliga eller meningslösanär man sätter dem i relation till den samhällsreaktion som kan komma i fråga.Sålunda får t.ex. en förundersökning i princip inte läggas ned med hänvisningtill att åtalsunderlåtelse kan förväntas. Kommitténs förslag innebär att detskall bli möjligt att lägga ned förundersökningen även i dessa fall. Enligtmin mening kan utökade möjligheter att lägga ned en förundersökning medföraklara resursbesparingar. När det gäller att bedöma i vilken gradrationaliseringsvinster är möjliga bör man visserligen hålla i minnet attmånga utredningar bedrivs i förenklad form med stöd av 23 kap. 22 § RB och attäven i andra fall utredningen kan göras enkel därför att den misstänkteexempelvis har erkänt gärningen. Även med beaktande härav är emellertidmöjligheterna fill resursbesparingar genom förundersökningsbegränsningaravsevärda framför allt när det gäller polisens verksamhet. Vidremissbehandlingen av kommitténs förslag har flera instanser uppehållit institutet rapporteftergift. De har menat att ett bättre altema- Prop.1981/82:41 19 tivän att införa förundersökningsbegränsningar är att vidga tillämpningsområdetför detta institut. Några remissinstanser har härvid anslufit sig till enreservation i kommittébetänkandet där det föreslås att rapporteftergift ävenskall få meddelas för brott för vilket är föreskrivet fängelse i högst sexmånader, om det är uppenbart att åtalsunderlåtelse skulle meddelas. Föregen del anser jag inte att det finns skäl att nu föreslå någon utvidgning avinstitutet rapporteftergift. I detta sammanhang kan nämnas att jag inte hellerfinner anledning att ta upp ett förslag av kommittén att förankra institutetrapporteftergift i lag genom en föreskrift i 23 kap. RB som erinrar ombestämmelserna i polisinstmktionen. förslag om förundersökningsbegränsningar kan det visseriigen riktasvissa invändningar av kriminalpolitisk natur. Det kan sålunda hävdas att enförundersökning och ett därpå följande beslut om åtalsunderiåtelse innebär enkraftigare varning för lagöverträdaren än ett beslut om att förundersökningenskall läggas ned. I likhet med åtskilliga remissinstanser är jag emellertid avden meningen att de processekonomiska skälen väger över åtminstone när detgäller några av de föreslagna möjligheterna att lägga ned förundersökningen. Kommittéförslagetinnebär som tidigare nämnts för det första en möjlighet att lägga nedförundersökningen när det kan antas att brottet skulle leda till lägrebötesstraff än tjugo dagsböter resp. i penningböter, förutsatt atthänsyn till något viktigt allmänt eller enskilt intresse inte talar förfortsatt utredning. Motdet förslaget är remissinstanserna i huvudsak negativa. Bl.a. anförs attförslaget i realiteten innebär en avkriminalisering av bötesförseelser och attdetta inte kan vara en uppgift som bör anförtros de rättstillämpande organen.Flera instanser uppmärksammar att det skall vara möjligt för RÅ att göraundantag för vissa slag av brott, t.ex. sådana som omfattas av ordningsbotssystemet.Det måste enligt dessa instanser vara svårt att få förståelse hos allmänhetenför en reform som inte omfattar förseelser som bestraffas med ordningsbot mendäremot t.ex. mindre förmögenhetsbrott. En instans menar att själva bedömningenav om brottet skulle kunna föranleda tjugo dagsböter eller ipenningböter kan förutsätta en hel del utredning. Vinsten frånrationaliseringssynpunkt med att lägga ned förundersökningen skulle därförinte bli så stor. Föregen del vill jag framhålla att det från kriminalpolifiska synpunkter är avstor vikt att även mindre lagöverträdelser kan beivras. Att för mindrebötesbrott skapa generella och långtgående möjligheter att lägga ned förundersökningarskulle kunna inverka menligt på den allmänna laglydnaden. Jag instämmer alltsåi remisskritiken mot förslaget på denna punkt och förordar att det integenomförs. Det behov av förundersökningsbegränsning som kan finnas i en del avde fall som avses nu kan i stället fillgodoses genom förslaget om förundersökningsbegränsningi en annan situation, nämligen när åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § förstastycket 1 RB kan väntas. Jag återkommer strax till den frågan. Prop.1981/82:41 20 Kommitténhar också, som tidigare nämnts, föreslagit att förundersökningen skall kunnaläggas ned när det råder disproportion mellan utredningskostnaderna och sakensbetydelse. Nedläggningsmöjligheten skulle dock vara begränsad till fall dåbötesstraff skulle följa. Detta förslag har tillstyrkts av nästan allaremissinstanser. Också jag har en positiv inställning till förslaget. Detförekommer f.n. åtskilliga fall där polisen tvingas fill långvariga och dyrbarautredningar, ofta med anlitande av särskild experfis, för att utreda brott sominte kan föranleda annat än böter. Som kommittén framhållit rör det sig oftaom brott av typen markintrång, olovligt fiske och olovlig jakt. Vad somutmärker dessa brott är deras anknytning till kompliceradejorddelningsrättsliga eller grannelagsrättsliga förhållanden. Att utreda sådanaförhållanden kan otvivelaktigt innebära ett slöseri med de knappa resurserna.Jag förordar sålunda att kommittéförslaget på denna punkt genomförs. En del remissinstanservill gå längre än kommittén och förordar att nedläggning av förundersökningeni disproportionsfallen skall kunna ske inte bara vid misstanke om brott som kanföranleda endast bötesstraff utan också när grövre brott kan misstänkas. Dessaremissinstanser syftar här främst på sådana fall där påföljden kan antas blivillkorlig dom. Enligt min mening bör man emellertid inte lämna allvarligarebrott obeivrade enbart av det skälet att utredningsinsatserna blir betydande. Som tidigare nämntsföreslår kommittén i övrigt att förundersökningen skall kunna läggas ned näråtalsunderlåtelse kan fömtses enligt 20 kap. 7 § första stycket RB. Vidareskall förundersökningen kunna läggas ned vid en förutsedd åtalsunderlåtelseenligt lag och när särskild åtalsprövning kan förväntas leda till attåtal inte väcks. Dessa förslag har godtagits av de flesta remissinstanserna.Några remissinstanser, däribland RÅ, motsätter sig dockförundersökningsbegränsning när det kan bli tal om åtalsunderlåtelse för ungalagöverträdare. Föregen del får jag anföra följande.