prop · G503141 · 1981-12-31 00:00:00 — Detta leder ofta till "supfester" i förläggningarnamed betydande svårigheter för personalen ur ordnings-och säkerhetssynpunkt.Oftast inträffar sådana ordningsstörningar varför den personal som äri tjänst så gott som undantagslöst måste tillkalla förstärkning. Vidingripandet är det givetvis lätt att urskilja en intagen som är klart bemsad.Styrelsen påpekar emellertid att det också är viktigt alt kunna avgöra vilkaintagna som, utan att då vara synbart påverkade, faktiskt dmckit sprit. Efterremiss har yttranden över skrivelse avgetts avrikspolisstyrelsen, , , statstjänstemannasektionen,Centralorganisationen /SR och Föreningen styresmän och assistenter m.fl.vid kriminalvårdsanstalterna (SAK). /SR har avlämnat yttrande från . SamUigaremissinstanser har tillstyrkt eller förklarat sig ej ha någon erinran mot enlagändring av det slag förordat. 1981/82:141 31 synnerhetSAK och understryker att det här är fråga om en angelägenlagändring. Jagkan för min del ansluta mig till och remissinstansernasuppfattning och förordar därför att det i lagen om kriminalvård i anstalt försin en bestämmelse om skyldighet för en intagen att efter föreläggande lämna alkoholutandningsprovför kontroll av humvida han är påverkad av alkohol. Undantag får naturligtvisgöras för fall då den intagne av medicinska eller liknande skäl inte kan lämnaett prov av aktuellt slag. Som jag fömt har varit inne på finns det ju i lagenredan en uttrycklig bestämmelse som ger möjlighet att förelägga en intagen attlämna urinprov för kontroll av huruvida han är påverkad av narkofika. Till dennärmare utformningen av de berörda bestämmelsema får jag återkomma i specialmotiveringen. Idet föregående har jag föreslagit att bestämmelser om ytlig kroppsbesiktningförs in i lagen om kriminalvård i anstalt. Detta ställningstagande aktualiserarfrågan om motsvarande ändringar i lagen (1976:371) om behandlingen av häktadeoch anhållna m. fl. (häkteslagen) vars bestämmelser om kroppsvisitation ochkroppsbesiktning i stort sett är uppbyggda på samma sätt som i lagen omkriminalvård i anstalt. Sådana ändringar har också föreslagits avsocialstyrelsen i dess inledningsvis nämnda skrivelse, närmast med sikte påhäktade som vistas på rättspsykiatrisk klinik. I den delen berör nämligenhäkteslagen verksamhetsområde. Beträffandehäktena och de rättspsykiatriska klinikerna har visserligen inte samma problempå narkotikaområdet gjort sig gällande som när det gällerkriminalvårdsanstalterna, men övervägande skäl talar naturligtvis för att deberörda bestämmelserna får en enhethg utformning. Även de övriga skärpningarsom jag föreslår vad gäller kroppsvisitation och kroppsbesiktning böråterspeglas i häkteslagen. Socialstyrelsenhar också föreslagit att regler om ytlig kroppsbesiktning förs in i lagen(1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och i lagen (1981:1243)om vård av missbmkare i vissa fall (LVM). Efter samråd med chefen för socialdepartementetförordar jag att även de frågorna tas upp till bedömning i detta sammanhang. Jagåterkommer till de här behandlade spörsmålen i specialmotiveringen. Prop, 1981/82:141 32 5 Straffhöjning för övergrepp i rättssak 5.1Gällande ordning m. m. Somjag angav inledningsvis är det min avsikt att i detta sammanhang ta upp fråganom straffiiöjning för brottet övergrepp i rättssak. Detaktuella brottet är straffbelagt i 17 kap. 10 § BrB. För brottet döms den sommed våld eller hot om våld angriper någon för att han har gjort en anmälan myndighet, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars har avgett en utsagavid förhör eller för att han ämnar vidta en sådan åtgärd. Detsamma gäller densom med någon annan gärning som medför lidande, skada eller olägenhet eller hotom en sådan gärning angriper någon för att han har avlagt vittnesmål ellerannars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honomfrån att avge en sådan utsaga. Straffetför övergrepp i rättssak är böter eller fängelse i högst två är. Med förhörsutsagai den aktuella straffbestämmelsens mening avses fömtom vittnesmål utsaga avpart vare sig den avges under sanningsförsäkran eller vid något annat förhör.Vidare avses förhör som någon avger i en annan egenskap än som vittne hos enoffentlig myndighet för att åstadkomma utredning. S.k. förhörspersoneråtnjuter alltså skydd mot varje gärning som medför lidande, skada ellerolägenhet eller hot om detta. Detmera inskränkta skyddet, som alltså förutsätter att övergreppet innefattar våldeller hot om våld tillkommer förutom förhörspersoner andra som hos domstoleller annan myndighet för sin eller annans talan, dvs. parter som inte ärförhörspersoner samt ombud. Även de som anhängiggör en sak genom anmälan tilldomstol, polis eller annan myndighet, s. k. anmälare, åtnjuter detta inskränktaskydd. Skyddet omfattar också blivande parter, ombud och anmälaie. Förstraffbarhet fordras att övergreppet sker med vad som bmkar kallas direktuppsåt att hindra från den åtgärd som det är fråga om eller att hämnasåtgärden. Bestämmelserom vittnen finns i 36 kap. (REi). Enligt 1 § får var och ensom inte är part i målet eller målsägande i brottmål höras som vittne. Dettainnebär också en skyldighet att efter kallelse avlägga vittnesmål vid domstol.Vissa undantag från vittnesphkten finns dock, exempelvis för den som är närasläkt med en part (3 §) samt - med vissa begränsningar - för vissa yrkesgmpper,t. ex. advokat, läkare, tandläkare, som på grund av sin ställning i förtroendefått vetskap om det saken gäller (5 §). Ett vittne får vägra att yttra sig omomständighet som skulle röja att vittnet eller någon honom närstående harförövat brottslig eller vanärande handling (6§). Rätten att vägra vittnainnebär emellertid inte en rätt att medvetet lämna oriktiga uppgifter ellerförneka eller förtiga kännedom om den omständigheten om vilket vittnet hörs.Vägran att avge vittnesmål kan medföra böter eller häkte. Den som undervittnesed lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen kan dömas för mened (15kap. 1 § BrB). Prop.1981/82:141 33 Detförtjänar här ytterligare att anmärkas att det i vissa fall föreligger en allmänskyldighet att anmäla eller annars avslöja brott som är "å färde" (23kap. 6§ BrB), I vilka fall denna skyldighet föreligger anges i anslutning tillde särskilda brotten. Detta har skett beträffande t. ex. mord, dråp och grovmisshandel (3 kap. 10 § BrB). Enligt 36 kap. 18 § RB fårrätten, oin det förekommer anledning att vittne i partens närvaro av rädslaeller av annan orsak inte fritt utsäger sanningen eller on) parten hindrarvittnet i hans berättelse genom att falla honom i talet eller på annat sätt,förordna att parten inte skall vara närvarande under förhöret. Emellertid skalli så fall vittnets berättelse efter vittnesmålet läsas upp för parten, som dåäven får ställa frågor till vittnet. Detsamma gäller vjd förhör med part undersanningsförsäkran (37 kap. 5 § RB), vid förhör med sakkunnig (40 kap. 11 § RB)och vid förhör med part i brottmål (46 kap, 7 § RB). Det bör här också anmärkasatt en förhandling vid domstol som regel är offentlig (2 kap. 11 § andrastycket regeringsformen och 5 kap, I § RB). I enmotion till 1979/(1979/80:1111) hemställdes att skullebegära att regeringen utarbetade ett förslag till en sådan ändring irättegångsbalken att det blev möjligt att förhöra vittne utan närvaro avåhörare. Som skäl för sin hemställan anförde motionären att det varotillfredsställande att den tilltalades bekanta vid rättegången kunde få uppgiftom vittnets bostad och andra personliga uppgifter, då det underlättade för dentilltalades kamrater att hämnas på vittnet. Detta kunde i sin tur medföra attvittnet hindrades från att tala fritt. Justitieutskottetinhämtade yttrande över motionen från jusfititekans-lern, riksåklagaren,hovrätten för nedre , , ,, Föreningen , Föreningen och . Flertalet remissinstanser bekräftadeatt problem föreligger av den art som motionären hade påtalat och tillstyrktebifall till motionen eller uttalade sig i tillstyrkande riktning. Isitt av godkända betänkande över motionen uttalade justitieutskottet(JuU 1980/81:5) att en lagändring av det slag motionären förordade svårhgensyntes kunna genomföras utan att den viktiga principen omdomstolsförhandlingamas offentlighet träddes för när. Utöver vad som redangäller borde förhandlingsoffentligheten inte inskränkas, om inte starkamotstående intressen krävde det. Utskottet förordade en undersökning för attutröna om så är fallet. Utskottet anförde vidare att, om undersökningen skullevisa att de påtalade olägenheterna på ett avgörande sätt var till men förrättsskipningen, det givetvis också fick undersökas vilka olika praktiskalösningar som kunde väljas för att åstadkomma en 3 1981/82. 1981/82:141 34 Det borde ankomma på regeringen att avgöra om den av utskottet förordadeundersökningen borde anförtros åt rättegångsutredningen (Ju 1977:06) ellerutföras i annan ordning. Enligtvad jag har inhämtat kommer den nu aktuella frågan att behandlas avrättegångsutredningen, som beräknas lägga fram ett delbetänkande omprocessen i fingsrätl. Undersenare tid har det i samband med ett flertal brottmålsrättegångar oftarörande narkotikabrott - funnits skäl till antagande att vittnen och tilltalade av rädsla för medtilltalade eller åhörare inte har vågat tala fritt. Detta har visat sig på det sättet att den eller de hörda - ofta har det varit flera i förening - antingen har vägrat yttra sig eller också ändrat sina vid fömndersökningen lämnade uppgifter på ett sådant sätt att det har funnits skäl att misstänka att utsagan inför rätten varit osann. I en del fall har det - pågmnd av de hördas egna uppgifter eller av andra skäl - framstått som sannolikt att orsaken har varit fruktan för repressalier, och i ar dra fall har detta på goda gmnder kunnat misstänkas. Det har också förekommit att vittnen har vägrat att inställa sig till rättegångar i brottmål under liknande omständigheter. Även i fall då vittnesmål faktiskt avläggs, förhåller det sig enligt uppgifter från många håll ofta så att vittnet före och efter rättegången ger uttryck för stark oro för de konsekvenser som vittnesmålet kan dra med sig. Enligtvad som har omvittnats från polishåll förefaller det också ha blivit alltvanligare att personer som har vetskap om planerad ellei- begången organiseradkriminalitet av allvarligt slag avstår från att göra anmälan eller annars gesig till känna för polisen. På motsvarande sätt gäller att den som hörs underen fömndersökning som syftar till att få misstankarna bekräftade mot en ellerflera andra personer för brott av nu aktuellt slag ofta söker undvika allinblandning eller lämnar felaktiga uppgifter. Denangivna utvecklingen skall ses mot bakgmnd av att det enligt vad som belyses avremissyttrandena till jusfitieutskottet med anledning av den fömt nämnda mofionenöver huvud taget har blivit ett allt hårdare klimat i samband med vissa typerav brottmålsprocesser, särskilt rörande narkofi-kabrott men också beträffandeannan organiserad brottslighet. Tyvärr måste man också konstatera att den fmktanför efterräkningar som sannolikt ligger till gmnd förobenägenheten att lämna korrekta uppgifter inte sällan är befogad. Det ärvälkänt att det när fråga är om organiserad brottslighet kan vara förenat medrisker att lämna uppgifter som fäster misstankarna på någon av de ledande isammanhanget. I synnerhet gäller detta vid narkofikabrottslighet där oftastora ekonomiska värden står på spel för de inblandade och långa fängelsestraffhotar dem. Det har förekommit att personer som kan misstänkas för att viljalämna 1981/82:141 35 ellerha lämnat uppgifter av berört slag har hotats till liv eller hälsa, ett hotsom också kan avse vederbörandes familj. tillgrips också misshandeleller liknande övergrepp. Hot om repressalier eller andra trakasserier ikriminalvårdsanstalterna mot medtilltalade eller tidigare dömda lär ocksåförekomma. Dennu i korthet beskrivna utvecklingen är oroande, och det är givetvis angeläget attsådana former av övergrepp som det nu är fråga om förhindras så effektivt sommöjligt, detta inte bara av hänsyn till enskilda personer utan också för atträttskipningen skall fungera fillfredsställande. Det sist sagda är särskiltangeläget eftersom rättssystemet bl. a. bygger på vittnesplikt och i vissafall skyldighet att avslöja brott som vägran, underlåtenhet ellerbristande sanningsenlighet kan medföra stränga straff. Frågan vilka åtgärder somkan vidtas på det processrättsliga området kommer att belysas avrättegångsutredningen i enlighet med önskemål. I detta sammanhang fmnsemellertid anledning att fästa uppmärksamheten på straffskalan i bestämmelsenmot övergrepp i rättssak, som är det straffbud som i första hand blirtillämpligt mot övergrepp av det slag som här har diskuterats. Även ibetraktande av att givetvis andra straffbestämmelser blir tillämpliga vidmycket allvarliga övergrepp får straffskalan för det aktuella brottet, som f. n.omfattar böter eller fängelse i högst , betecknas som anmärkningsvärtmild; maximistraffet är inte strängare än för exempelvis misshandel enligt 3kap. 5 § BrB eller för olaga hot enligt 4 kap. 5 §. Detta torde också innebäraatt, om övergrepp i rättssak har förövats genom misshandel eller olaga hot,straff skall ådömas endast enligt 17 kap. 10 § (jfr m.fl., Kommentartil BrB del I, 4 u, s. 193). Erfarenhetsmässigtär en höjning av en straffskala mycket sällan ett vare sig effektivt ellerlämpligt medel att komma till rätta med ett kriminalpoli-tiskt problem. I frågaom brottet övergrepp i rättssak torde det emellertid stå klart att man vidtillkomsten av bestämmelsen knappast kunde fömtse den utveckling som jag nysshar beskrivit. Den bristande proportion som föreligger mellan straffskalan ochde skadeverkningar som brott av aktuellt slag i vissa fall ger upphov till tersig så anmärkningsvärd att jag anser mig ha skäl att föreslå en höjning avmaximistraffet till fängelse . Med hänsyn till att de problem somföreligger på området har fått en ingående belysning i det tidigare nämndariksdagsärendet och den remissbehandling som anordnades av justitieutskottethar jag funnit mig kunna anmäla frågan utan att själv ha föranstaltat om någonremissbehandling. Jag har emellertid vid ärendets beredning samrått med RÅ ochrikspolisstyrelsen. Liksom tidigare kommer vidett genomförande av den nu förordade höjningen att gälla att, om någon gör sigskyldig till övergrepp i rättssak genom misshandel eller olaga hot, straffetskall bestämmas endast enligt 17 kap. 10 §. I den mån övergreppet innefattargrov misshandel, för vilket brott maximistraffet är (3 kap. 6 § BrB),torde däremot enligt vanliga 1981/82:141 36 principergärningsmannen vara att döma för grov misshandel i konkurrens med övergrepp irättssak. Självfalletkan fall av övergrepp i rättssak förekomma som inte är av den allvarliga artsom jag fömt har diskuterat. Minimistraffet bör därför behållas oförändrat. Höjningenav maximistraffet bör komma till uttryck genom en särskild straffskala förgrova fall av övergrepp i rättssak. Straffet för grovt brott bör vara fängelsei högst . Denna straffskala bör reserveras för fall då gärningsmannen harvisat särskild hänsynslöshet och betydande men för det allmänna eller någonenskild har uppkommit eller riskerat att uppkomma till följd av gärningen. Slutligenvill jag understryka att jag är väl medveten om att den lagändring som jagsålunda förordar endast utgör ett steg på vägen mot en lösning av de problemsom jag har beskrivit i det föregående. Dessa är av den karaktären att någonfullt effektiv och från rättssäkerhetssynpunkt helt godtagbarlösning knappast är möjlig lagstiftningsvägen. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård ianstalt, 2. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingenav häktade och anhållna m.fl., 3. lag om ändring i lagen (1980:621) med särskildabestämmelser om vård av unga, 4. lag om ändring i lagen (1981:1243) om vård av missbmkareii vissa fall, 5. lag om ändring i . Deunder 3 och 4 nämnda förslagen har upprättats i samråd med chefen försocialdepartementet. Förslagenbör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 5,' 7.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. 1denna paragraf, som behandlar fördelningen av de dömda mellan lokalanstalteroch riksanstalter har i ett nytt Qärde stycke angetts att sådan 'Bilagan har uteslutits här. Frånsett ett i regeringsprotokollet 04 anmärkttillägg till den till 3. angivna lagen är förslagen likalydande med dem som ärfogade till propositionen. Prop.1981/82:141 37 placeringi sluten anstalt som avses i 7 § tredje stycket i princip allfid skall ske iriksanstalt. har även placering i slutna lokalanstalter kunnat komma ifråga. Undantag från den nya regeln görs endast för fall där synnerliga skälföreligger, såsom då frigivningen skall förberedas men placering på öppenanstalt enhgt 7 § fjärde stycket inte bedöms kunna komma i fråga avsäkerhetsskäl. Vidare har i det nya Qärdestycket särskilt angetts att placeringen i här avsedda fall företrädesvis skallske i sådana riksanstalter eller avdelningar som är särskilt lämpade att tillgodosekraven på hög säkerhet. Därvid får samtliga omständigheter som är ägnade attinverka på säkerheten beaktas, däribland främst personaltäthet, byggnadsstmkturoch tillgången på säkerhetsanordningar. Några särskilda anstalter har inteutpekats i lagtexten, och det är inte heller avsikten att så skall ske i enregeringsförfattning. De omständigheter som är av betydelse för bedömningen kanvariera från tid fill annan. Till de anstalter som f.n. främst kommer i åtankehör , Kumla, , och . Dennya regleringen innebär att ökad uppmärksamhet redan vid den förstaanstaltsplaceringen bör ägnas frågan humvida en intagen tillhör den kategorisom skall särbehandlas enligt 7 § tredje stycket. Det kan vara lämpligt attlåta detta framgå av själva beslutet i vissa fall, men något formellt krav påatt så skall ske har inte ställts upp. Någon bindande rättsverkan får inte ettsådant ställningstagande på detta stadium. Ändringsförslagetinnebär i olika hänseenden en skärpning av tredje stycket som behandlar fall dåplacering i sluten anstalt är huvudregeln. Som har angetts under 6 § skallplaceringen i de situationer som avses här i princip äga mm i riksanstalter ochdärvid företrädesvis i sådana riksanstalter som är särskilt lämpade atttillgodose kraven på säkerhet. början har risk för brottslig verksamhet gjortstill en gmnd för placering i sluten anstalt även för fall när flyktfara intekan påvisas. Stycket kommer alltså att till skillnad från f. n. omfatta ävenfall när det på goda grunder kan misstänkas att den intagne kommer attfortsätta brottslig verksamhet under själva anstaltsvistelsen. Självfalletgäller stycket emellertid även i fortsättningen också de fall då det kanmisstänkas att den intagne begår brott efter avvikande. För att detta skallmarkeras har avsiktligt uttrycket "innan verkställigheten har avslutats"valts i stället för ""; denna avbryts, omden intagne avviker. Stycket kommer därmed - vilket också är avsikten atttäcka även den situationen att det är brottslig verksamhet under permission somkan befaras. Det ligger emellertid i sakens natur att kraven på misstankarnasstyrka måste ställas högre än annars om det endast är brottslighet underpermission som kan befaras, eftersom det här blir en fråga om prövningav den generella återfallsrisken. Denna är ju hög 1981/82:141 38 beträffandeen betydligt större gmpp av intagna än den som kan komma i fråga försärbehandling. Ifråga om den brottslighet som här avses anges i förslaget att den skall vara avallvarlig karaktär och inte som att den skall vara av "särskilt" allvarligkaraktär, ett uttryck som i praktiken har visat sig vara svårtolkat. Deuttalanden som i tidigare förarbeten har gjorts i anslutning till den gällandelydelsen för närmast tanken fill att fråga skall vara om organiserad ellersystematisk kriminell verksamhet av särskilt samhällsfarlig art. Att det ocksåi fortsättningen framför allt är risk för sådan brottslighet som skall beaktasligger i sakens natur, men genom den föreslagna ändringen kommer det att ståklart att exempelvis en misstanke om att en intagen är benägen att ägna sig åtöverlåtelse av narkotika utgör grund för placering i slutenriksanstalt även om det saknas belägg för att den befarade brottslighetenskulle bli organiserad eller systematisk. Vidarehar föreslagits att orden "med hänsyn till att han saknar fast anknytningtill riket" får utgå ur lagtexten. Här är det naturligtvis fråga om enomständighet som även i fortsättningen bör komma i beaktande, men det synes medden skärpta tillämpning som fömtsätts något missvisande att ge just det förhållandetatt den intagne har anknytning till främmande land en så framskjuten plats somnu. De invändningar som i tidigare sammanhang har riktats mot tanken på attlåta de aktuella orden utgå (se prop. 1978/79:62 s. 85) synes inte längre kunnaaktualiseras, on man som föreslagits avstår från att uttryckligen nämnaflyktfara som eft rekvisit i lagtexten. Medhänsyn till att särskild risk för fortsatt brottslighet erfarenhetsmässigtofta föreligger beträffande personer som har gjort sig skyldiga till allvarlignarkotikabrottslighet och till att det i speciellt hög grad är angeläget attmotverka denna sorts kriminalitet har i en ny andra mening föreskrivits attdet vid prövningen av om någon tillhör den kategori som avses i 7 § tredjestycket särskilt skall beaktas om straffet avser grovt narkotikabrott ellergrov vamsmuggling avseende narkotika. Det bör påpekas att en fömtsättning föratt någon som dömts för grovt narkotikabrott eller grov vamsmuggling avseende narkofikaskall omfattas av tredje stycket är att han har dömts till fängelse i lägst tvåår, vilket ju också är minimistraffet för de aktuella brotten. Har han dömtsexempelvis till skyddstillsyn i kombination med fängelse, omfattas han inte avtredje stycket, men givetvis kan en placering i sluten anstalt med stöd avandra stycket ibland tänkas bli aktuell. Detbör understrykas att den presumtion som här har slagits fast gäller endast förden bedömning som skall göras vid tillämpningen av lagen om kriminalvård ianstalt. Den avses inte i och för sig få någon återverkan på denindividualiserade prövning av återfallsrisken som skall göras när ställningtas till frågan om villkorlig frigivning (jfr 26 kap. 7 § andra meningen BrB idess lydelse efter ). Denna prövning sker under 1981/82:141 39 domstolsliknandeformer hos kriminalvårdsnämnden. Det är uttryckligen fömtsatt att det därvidskall prövas om någon konkret återfallsrisk föreligger och att halvtidsfrigivningoftare än fömt skall kunna tillämpas bl. a. för unga lagöverträdare meddokumenterat god prognos som gjort sig skyldiga till grovnarkotikabrottslighet. Liksomfömt avses en 7:3-klassificering kunna hävas vid en konstaterad sinnesförändringhos den dömde. Medanledning av uttalanden av RÄ och vid remissbehandlingenvill jag framhålla att min avsikt är att - om godtar föreliggandeförslag föreslå regeringen att det i polisregisterkungörelsen (1969:38) tasin bestämmelser om befogenhet för att erhålla sådanauppgifter ur polisregister som kan behövas för bedömningen av om en vissintagen skall hänföras under förevarande stycke. I Övrigt får denna prövninggöras med ledning av domen, behandlingsjournalen, personundersökning ocheventuellt läkarintyg samt uppgifter från anstaltsledningen. Särskilt börnaturligtvis beaktas om fråga är om återfall i grov brottslighet. Detbör slutligen påpekas att frågan om en intagen skall anses hänförlig fill denkategori som avses i tredje stycket får betydelsefulla rättsverkningar ävenmed hänsyn till de hänvisningar till stycket som görs i förutom 6 § som redanbehandlats - II, 14, 32 och 34 §§. Det gäller här främst begränsningari möjligheten till vistelse utanför anstalt i olika former. Tilldet nya fiärde stycket har av redaktionella skäl utan ändring i sak förts dennuvarande andra meningen i tredje stycket.