prop · G503219 · 1981-12-31 00:00:00 — Avsikten med bestämmelsernaom krav på bostäder i bostadssaneringslagen, 12 kap. jordabalken ochbyggnadsstadgan är en annan, nämligen att ange en viss standardnivå påbostäderna. Man kan uttrycka det så, att bestämmelserna ger ett mått på denminimistandard som varje bostad, så långt det är möjligt, bör ha.Hälsoskyddslagstiftningen bör, som jag har framhållit, inriktas på attmotverka sanitär olägenhet. Vad jag nu sagt innebär att jag inte kan anslutamig till utredningens förslag. En bestämmelse som tar sikte på att garanteraatt de anordningar som, med stöd av annan lag än hälsoskyddslagen, skall finnasi vissa bostadslägenheter verkligen fungerar på ett tillfredsställande sätthör, som flera remissinstanser framhåller, hemma i annan lagstiftning, I 23 och 24 §§ hälsovårdsstadganfinns bestämmelser om att samlingslokaler samt hotell, pensionat, resanderumoch andra sådana lokaler skall anordnas och skötas så att sanitär olägenhetinte uppstår, I paragraferna anges också vissa minimikrav som måste varauppfyllda för att lokalerna skall få användas för sitt ändamål. Det åliggerhälsovårdsnämnderna att utöva en fortlöpande besiktning av de lokaler, som ihälsovårdshänseende inte står under tillsyn av en annan myndighet. Nämnden bördock företa stickprovsundersökningar beträffande de lokaler som står undertillsyn av en annan myndighet. Utredningen föreslår att nämndenstillsyn utvidgas till att avse även andra lokaler. Enligt utredningens förslagbör tillsynen avse lokaler för undervisning och vård, samlingslokaler dar ettstörre antal människor brukar samlas tillfälligt samt hotell, pensionat ochliknande lokaler, där tillfällig bostad yrkesmässigt tillhandahållsallmänheten. Utredningen föreslår också atl bestämmelser tas in i lagen om atthär avsedda lokaler skall vara inredda på ett sådant sätt och skötas och brukasså att sanitär olägenhet inte uppkommer. Förslaget i denna del har fått ettgott mottagande av remissinstanserna. Några remissinstanser framhåller att manmåste klarlägga ansvarsfördelning- 1981/82:219 38 en mellan nämnden och de myndigheter som i andra avseendenutövar tillsyn över samma inrättningar. På samma grunder som jag tidigareanfört beträffande bostäder, anser jag att det inte föreligger något behov avatt i lagen särskilt erinra om att här aktuella lokaler skall inredas, skötasoch brukas på ett visst sätt för att hindra uppkomsten av sanitär olägenhet.Däremot delar jag utredningens och remissinstansernas uppfattning att nämnden isin tillsynsverksamhet bör ägna särskild uppmärksamhet åt de lokaler somutredningen föreslår. Beträffande flertalet av dessa lokaler utövarhälsovårdsnämnden tillsyn över livsmedelshanteringen. Jag kan därförinstämma i utredningens uppfattning, att det är praktiskt att nämnden skötertillsynen även när det gäller andra hygieniska förhållanden i sådana lokaler.Jag kan inte se att denna vidgade tillsynsskyldighet för nämnden skulleinnebära några särskilda problem vid gränsdragningen mot den tillsyn som andramyndigheter utövar över samma inrättningar men i andra avseenden. Särskiltsedan länsläkarväsendet, som tidigare utövat viss hygienisk tillsyn över deinrättningar som nämnden nu får tillsyn över, har avvecklats torde risken förgränsdragningssvårigheter vara liten. För atl nämnden skall få kännedomom vilka hotell och pensionat, m,m, som tas i bruk, föreslår utredningen ettanmälningsförfarande. Detta innebär att regeringen eller den myndighet som som regeringenbestämmer får föreskriva skyldighet för den som avser alt driva sådanverksamhet atl anmäla detta till nämnden. Förslaget tillstyrks avremissinstanserna. Några remissinstanser anser dock att bestämmelsen bör gällaäven lokaler för undervisning eller vård samt samlingslokaler. Ett parremissinstanser menar att anmälningsförfarandet om möjligt bör ersättas med entillståndsprövning. Jag kan i stort ansluta mig tillutredningens förslag. Några bärande skäl för att utvidga anmälningsskyldighetenoch för att ersätta anmälningsförfarandet med en tillståndsprövning har inteförts fram. Till skillnad från utredningen anser jag dock atl det redan avlagen bör framgå att här aktuella lokaler inte får tas i bruk förrän anmälangjorts till miljö- och hälsoskyddsnämnden, 2.10 Lokaler och andra anläggningar för bad och hygieniskbehandling, m.m. I 5 kap, hälsovårdsstadgan finnsbestämmelser om hur badinrättningar samt frisersalonger och andra liknandelokaler för hygienisk behandling skall anordnas och underhållas för atl sanitärolägenhet skall undvikas. För badinrättningar gäller bestämmelserna förbassängbad såväl inom- som utomhus. Med hygienisk behandling avses bl,a, hand-och fotvård, ansikl;;-behandling, massage och ljusbehandling. Bestämmelsernatillämpas dock endast på de badinrättningar och lokaler för hygieniskbehandling som är 1981/82:219 39 upplåtna för allmänheten. Enligt 76 § hälsovårdsstadganskall hälsovårdsnämnden inom hälsovårdstätort utföra återkommande besiktningav de inrättningar och lokaler som här avses. Utredningen föreslåratt bestämmelserna om badanläggningaroch lokaler för hygienisk behandling i huvudsak oförändrade förs över tillhälsoskyddslagen. När det gäller badanläggningar föreslår utredningen dock denutvidgningen, i förhållande till vad som gäller, att bestämmelserna skallgälla samtliga badanläggningar som utnyttjas av allmänheten eller av ett störreantal människor. Även idrottsanläggningar och andra anläggningar för friluftslivföreslås omfattade av bestämmelserna. Utredningen påpekar att provtagning avvatten ingår i tillsynen. Nämnden bör därför, utöver den egenkontroll somutförs av innehavaren av badanläggningen, stickprovsvis utföravattenprovtagning. Utredningens förslag mottas i stort positivt avremissinstanserna. För egen del kan jag i allt väsentligt ansluta mig tillförslaget. Jag delar dock inte heller i detta fallet uppfattningen att lagenbör innehålla en bestämmelse om att dessa lokaler och anläggningar skall varainredda på sådant sätt och skötas och brukas så att sanitär olägenhet inteuppstår. Däremot ansluter jag mig till uppfattningen att del inte finns någonanledning att från hygienisk synpunkt göra åtskillnad mellan sådanaanläggningar som är upplåtna för allmänheten och sådana privata anläggningartill vilka allmänheten inte direkt äger tillträde men som utnyttjas av ettstörre antal människor på i huvudsak likartal sätt. Till den senare kategorinav anläggningar hänför jag bl,a, de badanläggningar i eller i anslutning tillsportanläggningar, hotell och arbetsplatser som har blivit alltvanligare och som får utnyttjas av dem som utövar idrott i anläggningen,hotellgästerna resp, de anställda. Jag delar också utredningens uppfattning attvattnet i samtliga här nämnda slag av badanlaggningar liksom vid strandbadfortlöpande bör kontrolleras av nämnden. Också anläggningar för friluftsliv böromfattas av bestämmelserna. En fortlöpande kontroll av mindre,privata badanläggningar torde enligt min uppfattning inte vara praktisktgenomförbar och inte heller lika angelägen som kontrollen av de störreanläggningarna. att det finns anledning att frånhälsoskyddssynpunkt undersöka även en mindre badanläggning föreligger ingethinder mot detta. Utredningen föreslår vidare, atl en bestämmelse las in ihälsoskyddslagen som gör det möjligt att föreskriva att badanläggningar ochandra anläggningar för friluftsliv samt lokaler för hygienisk behandling intefår inrättas förrän anmälan har gjorts till nämnden. Förslaget godtas avremissinstanserna: Några instanser framhåller att en anmälan inte ärtillräcklig utan att det bör krävas ett godkännande. Jag kan ansluta mig tillutredningens förslag. Någon anledning att ersätta anmälningsförfarandet med entillståndsprövning finns inte heller här. Också för dessa anläggningar ochlokaler bör gälla att de inte får las i bruk förrän anmälan gjorts till miljö-och hälsoskyddsnämnden. Prop.1981/82:219 40 2.11 Åtgärder mot vattenförorening m.m. Enligt 38 § hälsovårdsstadgan skallhälsovårdsnämnden se till atl skäliga åtgärder vidtas för att motverkavattenförorening, buller och andra sådana störningar inom kommunen. Nämndernasingripanden mot miljöstörningar sker ofta med stöd av denna bestämmelse, I hälsovårdsstadgan finns ocksåbestämmelser som säger att spillvatten och annan flytande orenlighet samtdagvatten skall avledas och att avloppsvatten skall renas på ett sådant sättsom skaligen kan krävas för att undvika sanitär olägenhet. Vidare skall inomhälsovårdstätort flytande orenlighet avledas i sluten avloppsledning. Fråndetta krav kan hälsovårdsnämnden dock medge undantag. Innan arbetet med ensluten avloppsledning påbörjas skall en skriftlig anmälan göras till nämnden.Anmälan behöver dock inte göras om ledningen skall anslutas till en allmänavloppsanläggning. Utredningen föreslår att kontrollenav avloppsvatten i princip skall ske på samma sätt som men atl vissaavloppsanläggningar inte skall få inrättas utan tillstånd av nämnden.Anordningar för att avleda, rena eller på annat sätt ta om hand avloppsvattenskall inte få inrättas utan ett särskilt tillstånd av miljö- ochhälsoskyddsnämnden. Tillstånd skall dock inte krävas i det fall då det endastär fråga om att ansluta anläggningen till en allmän avloppsanläggning.Nämndens tillstånd kan alltså komma att krävas för anordningar för såvälavloppsvatten från bad, disk och tvätt som avloppsvatten från vattenklosetter. Remissinstanserna ställer sig ihuvudsak bakom utredningens förslag i denna del. Några erinrade om alt reglerför utsläpp av avloppsvatten även fanns i dåvarande 5 och 10 §§miljöskyddskungörelsen (1969:388) och att den föreslagna bestämmelsen i hälsoskyddslagenborde samordnas med dessa regler. Många remissinstanser anser alt ett tillståndatt inrätta en anordning för avloppsvatten bör tidsbegränsas på samma sätt somgäller för byggnadslov enligt byggnadsstadgan. Innan jag redovisar mitt ställningstagandetill utredningens förslag, vill jag erinra om att utbyggnaden av de kommunalaavloppsreningsverken, som i vårt land främst har skett under de senareårtiondena, har inneburit en kraftig minskning av föroreningarna i sjöar ochvattendrag. Förhållandena i detta hänseende är således avsevärt mycket bättrenu än då gällande hälsovårdsstadga trädde i kraft. Som utredningen påpekar hardet skett en förskjutning mellan de olika typerna av avloppsvatten från deenskilda hushållen. Man beräknar att vattenförbrukningen i hushållen f.n.fördelas med ca tre fjärdedelar på bad, disk och tvätt och med ca en fjärdedelpå vattentoaletter. När det däremot gäller föroreningarna uppskattas dessa varajämnt fördelade mellan de båda avloppstyperna. Jag kan därför dela utredningensoch remissinstansernas uppfattning att det numera finns anledning att seallvarligt också på det avloppsvatten som härrör från bad. Prop.1981/82:219 41 disk och tvätt. Jag kan dock inte ställa mig bakomutredningens förslag om införande av en generell tillståndsplikt föravloppsvatten. En sådan ordning skulle enligt min uppfattning bli orimligtkostnadskrävande för såväl den enskilde som kommunerna och de positivaeffekterna på miljön skulle knappast stå i proportion till de nedlagdakostnaderna. En förbättrad möjlighet till kontroll av avloppsvattnet anser jagdock motiverad och enligt min uppfattning kan man nå delta mål på ett smidigareoch mindre kostnadskrävande sätt än genom att införa en generell tillståndspliktför avloppsanläggningar. Jag föreslår atl det i hälsoskyddslagen förs in enbestämmelse om ett obligatoriskt krav på tillstånd av miljö- inrätta en avloppsanordning till vilken envattentoalett äransluten. En sådan bestämmelse överensstämmer med vad som nugäller enligt 46 § hälsovårdsstadgan. För avloppsanordningar till vilka envattentoalett inte är ansluten är det, enligt min uppfattning, i flertalet falltillräckligt med en skriftlig anmälan till nämnden. Härigenom får nämndenvetskap om alt en sådan anordning kommer alt inrättas och kan då om skäl härförföreligger ingripa mot den med de tvångsmedel som lagen ställer tillförfogande. I vissa fall kan del dock vara motiverat att beträffande sådanaavloppsanläggningar ersätta anmälningsskyldigheten med en tillståndsplikt.Detta bör gälla inom områden där utsläpp av avloppsvatten förväntas ge upphovtill sanitära olägenheter mot vilka åtgärder skaligen bör vidtas. Ettmarkområde kan t.ex. vara särskilt känsligt för utsläpp av avloppsvatten ellerutsättas för betydande mängder avloppsvatten, såsom kan ske vid en omfattandefritidsbebyggelse inom ett begränsat område. I sådana fall anser jag detbefogat att kräva all tillstånd inhämtas även i de fall en vattentoalett inteavses bli ansluten lill avloppsanläggningen. Det bör ankomma på kommunen attföreskriva inom vilka områden av kommunen den utvidgade tillståndsplikten skallgälla. Tillstånd eller anmälan bör dock inte krävas för enanordning som endast är avsedd att föra avloppsvatten rill en allmänavloppsanläggning. Med avloppsvatten avser jag här detsamma som imiljöskyddslagen. Såsom vissa remissinstanser påpekar finns imiljöskyddslagstiftningen bestämmelser om att det är förbjudet atl ulantillstånd släppa ut avloppsvatten i vattendrag, .sjö eller annat vattenområdeeller att leda sådant avloppsvatten till en avloppsanläggning som tillhör någonannan. Miljöskyddskungörelsen har ersatts avmiljöskyddsförordningen (19811574) och bestämmelserna om tillstånd finnsnumera intagna i sistnämnda författning. En bestämmelse om tillståndsprövning ihälsoskyddslagen skulle följaktligen leda till att vissa företag skulle prövasenligt både miljöskyddslagstiftningen och hälsoskyddslagsliflningen. En sådandubbelprövning är enligt min uppfattning inte befogad. I hälsoskyddslagen bördärför tas in en bestämmelse om att den där föreskrivna tillståndsprövningeneller anmälningsskyldigheten inte gäller i det fall prövning skall ske enligtmiljöskyddslagen. Prop.1981/82:219 42 De tillstånd att inrättavattentoaletter som ges utnyttjas i många fall först efter flera år.Grunderna för tillståndet kan då ha förändrats och ett nytt ställningstagandefrån nämnden vara önskvärt. Ofta torde det bli så atl ett tillstånd att inrättaen avloppsanläggning lämnas i samband med byggnadslov. För byggnadslov gälleratt det är förfallet om det medgivna arbetet inte har påbörjats eller, efterinträffat avbrott, har återupptagits . Vidare är ett byggnadslovaldrig giltigt än . Dessa regler synes väl kunna tillämpasäven på tillstånd för avloppsanläggningar. Jag föreslår därför att tillståndenligt hälsoskyddslagen att inrätta en avloppsanläggning skall tidsbegränsaspå samma sätt som i byggnadsstadgan. Tillståndet bör sålunda gälla menförfalla om arbetet med anordningen inte har påbörjats . 2.11.2 Krav på att inrätta toaletter i vissa fall Hälsovårdsstadgan innehåller enbestämmelse om att det skall finnas tillgång lill klosetter och urinoarer itillräcklig utsträckning i eller i anslutning till sådana byggnader därmänniskor uppehåller sig av dygnet. Där finns ocksåbestämmelser om hur klosetter och urinoarer skall vara anordnade och inredda. Utredningen föreslår att hälsovårdsstadgans krav på attdet inom eller i anslutning lill byggnader där människor uppehåller sig någonlängre tid av dygnet skall finnas tillgång lill toaletter i erforderligt antalskall utvidgas till att gälla inte endast byggnader utan även sådana platserdär människor uppehåller sig av dygnet. Remissinstanserna kommenterar intesärskilt förslaget om en utvidgning av de platser där toaletter skall finnasatt tillgå. För egen del är jag tveksam tillförslaget, som skulle innebära inte obetydliga kostnadsökningar för kommunernautan motsvarande vinster i hälsoskyddshänseende. Jag är inte beredd att nulägga fram förslag om att så kostnadskrävande uppgifter, som här föreslås,läggs på kommunerna. -Jag återkommer senare till förslagels ekonomiskakonsekvenser. - Jag föreslår därför att hälsovårdsstadgans bestämmelser i dettaavseende i sak oförändrade förs över till hälsoskyddslagen. 2.11.3 Regler för anslutning av fastigheter till allmännavatten- och avlopps anläggningar Enligt 19 § hälsovårdsstadgan skallen bostadslägenhet ha lätt tillgång till vatten i erforderlig mängd och avtillfredsställande beskaffenhet till dryck, matlagning och andrahushållsändamål samt vara försedd med avlopp för spillvatlen. Enbostadslägenhet inom en fastighet, som är ansluten till en allmän vatten- ochavloppsanläggning, skall vara försedd med de anordningar som behövs för attutnyttja anläggningen om det med hänsyn till kostnaden och övrigaomständigheter är skäligt. Prop.1981/82:219 43 Utredningen anser inte attbestämmelsen i 19 § hälsovårdsstadgan behöver föras över till hälsoskyddslagen. Några remissinstanser, bl.a. Sveahovrätt, menar alt en bestämmelse om skyldighet att ansluta vissa fastighetertill allmänna vatten- och avloppsanläggningar bör finnas också i den nyalagen. De framhåller alt hälsovårdsnämnden med stöd av denna bestämmelse harkunnat tvinga fram en anslutning av en bosladsfastighet till en sådananläggning. Jag vill för egen del understryka att bestämmelsen i 19 §hälsovårdsstadgan använts i det syfte som remissinstanserna redogör för och attbestämmelsen varit av betydelse i hälsovårdsnämndernas arbete. Bestämmelsentorde emellertid numera ha mist sin betydelse. Jag delar därför utredningensuppfattning atl en bestämmelse som svarar mot 19 § hälsovårdssUtdgan intebehöver tas in i hälsoskyddslagen. Ill kap. hälsovårdsstadgan finnsbestämmelser om hur omgivningen skall skyddas mot de olägenheter som kanuppkomma vid djurhållning m.m. Där finns bestämmelser om hur husdjur och andradjur i fångenskap skall förvaras och skötas samt föreskrifter om byggnader ochandra anordningar för djurhållningen. Särskilda bestämmelser om hygieniska kravvid mjölkproduktionen finns också. Den som avser att inom en hälsovårdstätortanordna ett stall, en ladugård eller ett annat sådant förvaringsrum för djur,en gård för hund- eller pälsdjurshållning eller en upplagsplats fördjurspill-ning skall anmäla detla till hälsovårdsnämnden. Enligt 22 § normalhälsovårdsordningen kan en kommun i denlokala hälsovårdsordningen meddela förbud mot atl hålla nötkreatur, getter,svin, pälsdjur eller fjäderfän och att anordna hundgårdar. Ett förbud kan avsehela kommunen eller en del av kommunen. Från ett sådant förbud kanhälsovårdsnämnden medge undantag, om det är påkallat av lokala förhållandeneller andra omständigheter och om del kan ske utan väsentlig olägenhet från sanitärsynpunkt. Utredningen föreslår att bestämmelserna om byggnader ochandra anordningar för djurhållningen inte ges motsvarighet i hälsoskyddslagen.Utredningen framhåller att stall, ladugårdar och andra sådana anläggningarredan nu förprövas enligt miljöskyddslagen om de är avsedda för ett visstminsta antal djur samt att denna lagstiftning tillämpas även på anläggningarsom inte omfattas av tillståndsprövningen. Någon reglering utöver miljöskyddslagenanser utredningen inte behövlig i dessa avseenden. Utredningen föreslår dockatt en generell bestämmelse om djurhållning - både vad avser husdjur ochsällskapsdjur - las in i hälsoskyddslagen. Utredningens förslag i denna del godtas avremissinstanserna och även jag instämmer i förslagen. Utredningen föreslår vidare att det i hälsoskyddslagen förs in en Prop.1981/82:219 44 bestämmelse som gör det möjligt att förbjuda att vissaslag av djur hålls inom stads- eller byggnadsplanelagt område utan nämndens tillstånd. Flertalet remissinstansertillstyrker förslaget. Några instanser anser att bestämmelsen bör gälla äveninom områden med sammanhängande permanent- och fritidsbebyggelse. Jag biträder utredningens förslag.En utvidgning av tillståndstvånget till att gälla även inom områden medsammanhängande permanent- och fritidsbebyggelse skulle i många fall fåorimliga följder inom områden av landsbygdskaraktär. Vidare skulle begreppetområden med sammanhängande permanent- och fritidsbebyggelse vålla osäkerhet itillämpningen genom de gränsdragningsproblem som begreppet kan ge upphov lill.Utvidgningen bör av dessa skäl inte komma till stånd. Jag föreslår därför attdet i lagen tas in en bestämmelse som gör det möjligt att kräva tillstånd föratt hålla vissa slag av djur inom område med stads- eller byggnadsplan omsådana föreskrifter är påkallade från hälsoskyddssynpunkt. 2.13 Ohyra och skadedjur Bestämmelserna i hälsovårdsstadganom åtgärder mot ohyra, råttor och möss har vållat bekymmer irättstillämpningen. Bl.a. har tveksamhet rått om vilka insekter som skallhänföras till begreppet ohyra. Vidare har hälsovårdsnämnderna ansett sig saknastöd för atl ingripa mot skadedjur som kråkor, måsfåglar och vissa duvartereftersom bestämmelserna i hälsovårdsstadgan talar om endast råttor och möss. Utredningen föreslår attbestämmelserna om ohyra, råttor och möss i hälsovårdsstadgan förs över tillhälsoskyddslagen, men där utformas så att de i princip gäller all ohyra ochalla skadedjur som kan vålla sanitär olägenhet. Vidare föreslår utredningen,atl kommunen skall se till alt åtgärder vidtas för att bekämpa skadedjur, omdet är av särskild betydelse med hänsyn till hälsoskyddet. Utredningens förslag har fått ettpositivt mottagande av remissinstanserna. Även jag kan ställa mig bakomförslaget. Som utredningen framhåller är del inte lämpligt atl definierabegreppet ohyra genom en uppräkning av insektsarter. Omfattningen av enolägenhet är nämligen inte främst beroende av vilken insektsart som det gällerutan i vilken mängd djuren uppträder. Förekomsten av insekter behöver i och försig inte utgöra risk för eller förorsaka sanitär olägenhet om insekternauppträder i ett begränsat antal. Uppträder de däremot i stort antal torde deofta förorsaka sanitär olägenhet och i sådana fall betraktas som ohyra. Jagvill dock understryka att det inte är endast mängden av insekter eller dylikadjur utan även platsen de uppträder på som skall beaktas när man bedömer om deskall betraktas som ohyra. Så t.ex. kan redan förekomsten av enstaka djur ilokaler där livsmedel förvaras eller hanteras betraktas som ohyra. Även i defall enstaka djur som 1981/82:219 45 t.ex. vägglöss uppträder i en bostadslägenhet, bör debetraktas som ohyra och bekämpas. Vad som skall betraktas som ohyra bör såledesi första hand vara avhängigt av den hygieniska risk som djuren kan förorsaka,oavsett vilken art det gäller. De hygieniska övervägandena bör alltså utgöragrunden för bedömningen av vad som i det särskilda fallet skall anses varaohyra. Jag delar också utredningens ochremissinstansernas uppfattning, att nämndens ingripanden mot skadedjur inte börvara begränsade till råttor och möss. Ingripanden skall kunna göras mot varjeart av skadedjur som förorsakar sanitär olägenhet eller risk för sådanolägenhet. Utvidgning bör dock inte ske genom en uppräkning i lagen av dedjurarter mot vilka ingripanden skall kunna ske. Liksom vid bedömningen av vadsom är ohyra, bör omständigheterna i varje särskilt fall avgöra om särskildabekämpningsåtgärder är påkallade mot en viss djurart. När det gäller kommunens skyldighetatt vidta egna åtgärder för att bekämpa skadedjur bör denna begränsas till defall, där det inte kan anses rimligt att en enskild person skall stå föråtgärden. 2.14 Tomgångskörning av motordrivna fordon Bestämmelser som reglerartomgångskörning av motordrivna fordon finns bl.a. i normalhälsovård.sordningenoch vägtrafikkungörelsen (1972i603). Enligt 26 § normalhälsovårdsordningen fårmotorn i ett stillastående motordrivet fordon hållas i gång utomhus . I 116 § väglrafikkungörelsen ges bestämmelser som är avsedda atthindra alt onödigt buller och olägenhet genom rök eller gas uppkommer. Iparagrafen finns också ett förbud mot alt använda särskilda anordningar föruppvärmning av motorn genom tomgångskörning inom tätbebyggt område. Även ibilavgaskungörelsen (1972:596) finns det bestämmelser som syftar till attminska avgasföroreningarna från motordrivna fordon. Enligt utredningen bör förbudet mottomgångskörning finnas kvar, åtminstone i avvaktan på förslag frånbilavgaskommittén (Jo ]977i08) som bl.a. ser över dessa frågor.