prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Föreningen avstyrker kommitténs förslag till införande av enrelativ fömndersökningsplikt beträffande bagatellbrott, alltså brott som ihändelse av lagföring kan antagas leda lill lägre bötesstraff än 20 dagsbötereller i penningböter. Kommitténs huvudskäl lill införande av en sådanregel är en strävan att kunna spara in resurser vid utredning av bagalellbrott.Detla är i och för sig ett starkt önskemål. Kommittén har emellertid inteförmått att närmare ange den brottskrets som kommer ifråga förförundersökningsbegränsningar om regeln införs. Till följd därav är det ejheller möjligt alt närmare uppskatta i vilken omfattning utredningsresurser kornmeratt sparas. 1 många fall blir del säkerligen så att viss utredning måste görasinnan beslut om nedläggande kan ske och dessutom bör ju för en eventuell målsägandesräkning säkras uppgifter för alt underlätta en skadeståndstalan från hans sida.Med hänsyn till det anförda kan det inte med säkerhet fömtsättas att resursbesparingarnablir stora. Emellertid är del farhågor för att en ogynnsambrottsutveckling kan bli följden av en sådan ordning och att den allmännasäkerheten och trevnaden i samhället kan bli lidande som talar emot införandeav en regel som den föreslagna. Som förut nämnts innebär den i praktiken avkriminaliseringav ett brottsområde som inte ens är känt till sin omfattning. Eftersom sådanagärningar som här avses knappast kommer ätt uppfattas som brottsliga är det enpåtaglig risk för alt allmänheten inte kommer att finna det lönt alt anmälasådana brott. En sådan utveckling, som med fog kan befaras, innehåller för detallmänna rättsmedvetandet upplösande moment 1981/82:41 170 som inte bör godtagas. För polismännens motivation förarbetet måste den föreslagna regeln ge en ogynnsam inverkan. Man måste ha föreståelseför om utredningspersonal inte kan känna det meningsfullt att utreda brott isyfte att förundersökningen skall nedläggas och detla gäller i ännu högre gradför polismän som blir skyldiga att rapportera sådana brott med vetskap om attde inte kommer att föranleda annan ålgärd än beslul att inte inleda ellernedlägga förundersökning. Föreningenanser att ifråga om bagatellbrotten istället bör övervägas någon form avförenklad förundersökning samt en ytteriigare utvidgning av området förstrafföreläggande och ordningsbot. Det bör också vara möjligt att vidga områdetför rapporteftergifl. Föreningen har ingen erinran mot kommitténs förslag tillförundersökningsbegränsningar vid fall där del föreligger disproportion mellanutredningskostnader och sakens betydelse eller vid fall där det förutses alt åtalsunderiåtelsemeddelas om förundersökning fullföljs. 3.28 Föreningen 23kap. Utredningens förslag innebär i sak att man genomnedläggning av förundersökning de facto avkriminaliserar en stor del avbrottslighet av lägre dignitet. Enligt det tänkta systemet skulle emellertid ordningsbotsbrottenfortfarande beslraffas. Annan brottslighet som kan anses allvarligare men somkan antagas följas av lägre straff än 20 dagsböter eller . i böter lämnasutan reaktion. Allmänheten torde ställa sig helt oförslående till rättvisan iett sådant syslem och förslagel bör redan av detta skäl avvisas. En ickeoväsentlig synpunkt som kan läggas på frågan är vilken psykologisk effekt ettsådant system kan få för de polismän som på fältet har att övervaka lagarnasefterlevnad. Medvetandet om att någon påföljd ej är att påräkna kan utgöra godgrund för öppen nonchalans och provokationer mot den polisman som konfronterasmed lagöverträdaren. Ett sådant förhållande kan av förståeliga skäl ickeaccepteras av föreningen. 23 kap. I § RB Vad beträffar förslaget om att i intaregler om polismans I ätt alt meddela rapporteftergift ansluter sig föreningentill den reservation som ledamoten gjort beträffande detta institut. 4 Åtalsunderlåtelse i fråga om unga lagöverträdare Som kommittén uttalar torde en person kunna begå brott avokynne eller Prop.1981/82:41 171 förhastandeäven om han tidigare begått brott. Om något ingripande från barnavårdsnämndinte kommit till stånd fastän vederbörande begått brott vid flera olikatillfällen har åklagaren emellertid enligt min mening alt särskilt beaktabetydelsen av att det sker en skärpning av attityden till den misstänkte. Åtaloch lagföring kan därför vara påkallat även om brottet begåtts av okynne ellerförhastande. Detär naturligtvis av stort intresse alt förfarandet i de här aktuella målenförenklas. Ett så enkelt förfarande att det endast behövdes en informellkontakt mellan åklagaren och en företrädare för barnavårdsnämnden är dockknappast lämpligt. En ung person skulle då kunna begå brott utanatt ens bli föremål för utredning hos barnavårdsnämnden. Man skulle alltså idessa fall såväl som i förstagångsfallen s'akna kännedom om hans person. Dettainnebär att man måste ifrågasätta tillförlitligheten av det material på vilketåklagaren skulle grunda sin uppfattning att broitet begåtts av okynne ellerförhastande. Åklagaren säger kommitién - skall inte ha befogenhet att inverka på själva valet avbarnavårdsnämndens åtgärd eller att kräva skärpningar i vidtagna åtgärder.Åklagaren måste dock alltid pröva i vad mån åtgärden i det särskilda falletframstår såsom någotsånär tillräcklig i förhållande till brottet. Bedöms såinte vara fallet skall åtal väckas. Ocksåi här avsedda fall måste beaktas att det kan förekomma behov av att"trappa upp" samhällets reaktion mot den misstänkte. Vanskligheteni de bedömningar det ofta blir fråga om att åklagaren skall göra belyses starktav kommitténs uttalanden i denna del. Situationen kan bli den att åklagaren fårett besked av nämnden om att nämnden planerar att vidtaga viss åtgärd ochbedömer denna åtgärd ägnad att främja den underårige brottsliges anpassning isamhället. Åklagaren kan ej påverka valet av åtgärd och är bunden av nämndensbedömning i fråga om åtgärdens effekt. Han får ej ens säkert veta vilkenåtgärd nämnden kommer att vidtaga och inte heller ta del av underlaget, somkanske inte ens föreligger då nämnden uttalar sin mening. Åtalsunderlåtelsei fråga om unga lagöverträdare behandlas i kap. 14 och 15. Såvitt gäller underårigakonstaterar kommittén att man redan med nuvarande lagstiftning ochrättstillämpning nått så långt man kan komma i åtalsbegränsningshänseende.Kommittén, vars principiella uppfattning i denna fråga jag delar, har därförinriktat sig på att försöka komma till rätta med den ofta besvärande tidsutdräktsom kännetecknar handläggningen av mål mot unga lagöverträdare. Jag har i ochför sig inte något att erinra mot kommitténs förslag men vill ifrågasätta omman inte kan komma ännu längre i fråga om förenklingar. Såsom överåklagaren iMalmö påvisar i sitt ytt- Prop.1981/82:41 172 randeframstår del som opraktiskt au åklagaren i det fallet att underårig återfalleri brott och åklagaren inte delar barnavårdsnämndens uppfattning om lämpligåtgärd skall tvingas åtala den underårige och därefter ändå låta domstolenöverlämna honom till vård enligt bamavårdslagen utan möjlighet att påverkavårdens faktiska innehåll. Det förefaller från både principiella och praktiskasynpunkter lämpligare att åklagaren endast behöver ta ställning fill fråganhuruvida barnavårdslagstiftningen över huvud taget är tillämplig och att han,om så är fallet och hinder inte möter med hänsyn till allmänt intresse - varmedbl. a. förstås att påföljd enligt bör ådömas (se 26 kap. 4 §första stycket, 28 kap. I § andra siycket och 29 kap. 1 § andra stycket) -eller beaktansvärt enskilt intresse, har att underlåta åtal. Som underlag försin bedömning skulle åklagaren i regel kunna nöja sig med en muntlig ellerskriftlig uppgift från barnavårdsnämnden humvida den underårige redan äraktuell hos nämnden och vilka åtgärder som i så fall redan vidtagits. Harbrottet uppenbarligen skett av okynne eller förhastande skulle inte ens sådanuppgift vara erforderlig. Yttrande från nämnden skulle alltså inte behövasannat än i ett fåtal verkligt tveksamma fa)]. Jag förordar därför att punkterna2 och 3 i kommitténs förslag till ändring av 2 § lag ersätts av enbestämmelse som för åtalsunderlåtelse endast förutsätter att den underårige kanbli föremål för vård enligt barnavårdslagen. Jag delar kommitténs uppfattningalt en bestämmelse om Underlätelse i fråga om underåriga lagöverträdare - hurden än utformas -alltjämt bör ha sin plats lag. Beträffandelagöverträdare i åldern 18-20 kan det enligt min mening sättas i fråga om intetiden nu är mogen att avskaffa de särbestämmelser som har gällt fördenna kategori och som inte torde ha någon större praktisk betydelse. Manskulle därigenom vinna den förenklingen att lagstiftningen endast reglerar treolika åldersgrupper, de minderåriga, de underåriga och övriga. Vadsedan gäller lag med vissa bestämmelser om unga lagöverträdare harkommittén funnit all några större förändringar i det system, som skapatsbeträffande de underåriga lagöverträdama, icke voro erforderliga ellergenomförbara. Den har därför nöjt sig med alt redigera om bestämmelserna medhänsyn till de framlagda huvudförslagen till regler om åtalsunderiåtelse. 1sammanhanget har dock kommittén påpekat att den föreslagna lagtexten innebarvissa begränsningar av nu föreliggande möjligheter åtal. Mot vad kommitténkommit fram till i dessa allmänna överväganden har jag intet väsentligt atterinra. Kommitténhar lagt ned mycken möda på ati komma fillrätta med ett av de störstaproblemen, när det gäller behandlingen av de unga lagöverträdarna, nämligen tidsutdräktenhos bamavårdsnämnderna och svårigheten att få dessa att avge yttranden tillåklagaren inom rimlig tid. Prop.1981/82:41 173 Detär känt och oomtvistat att i ett mycket stort antal ärenden under alla åralltifrån , då denna säriagstiftning först kom till, dessayttranden dröjt för länge, ofta upprörande . Del har trols upprepadepåpekanden från berörda tillsynsmyndigheter icke gått att råda bot på dettamissförhållande. Kommittén, som bibringatsden uppfaltningen att just avgivande av yttrande fill åklagaren innebär ensådan belastning på de sociala myndigheterna att de betas möjlighet attanvända sina resurser på ett riktigt sålt, har föreslagit att inhämtande avdylika yttranden skall begränsas beträffande de ungdomar, som icke tidigarebeträtts med allvarligare brottslighet. Häremot är i och för sig intet attsäga men det torde vara lämpligt med eU tillrättaläggande. Jag har nämligen imotsats till kommittén den bestämda uppfattningen att avgivande av dessayttranden icke kan utgöra någon beaktansvärd arbetsbelastning förbarnavårdsnämnderna. Då en ungdom begår brott borde nämnden vara skyldig -oavsett förfrågan från åklagaren -att göra en undersökning och konstatera ombehov föreligger av något in gripande från nämndens sida. Denna utredning avnämndens tjänstemän måste redovisas till nämnden, som har att besluta.Yttrandet åklagaren utgör allenast ett utdrag ut protokollet från nämndenssammanträde, vars översändande jämte fotokopia av för nämnden föredragenutredningspromemoria icke kan vara särskilt betungande. Kommitténsförslag ifråga om förstagångsfallen kommer att innebära en förenkling avarbetet hos åklagaren men torde icke ha någon avgörande motsvarande betydelseför bamavårdsnämndema. Man skall därför inte hysa några förhoppningar attallenast detta skall innebära större möjligheter för nämnderna att agera medsnabbhet och säkerhet. Härför krävs helt andra åtgärder, därvid man kan peka påbland annat behov av mer personal och bättre utbildning. Kommitténsförslag angående behandlingen av dessa förstagångsfall synes, som ovanangivits, innebära en förenkling av arbetet hos åklagaren och synes även ursaklig synpunkt lämpligt. Det står i överensstämmelse med vår uppfattning inomungdomskammaren att en mycket stor del av förstagångsfallen ha agerat av okynneeller förhastande eller på annat sätl under intryck av tillfälliga impulser ochicke äro aktuella för återfall. Varje förenkling av förfarandet med dem, somdock icke syftar till att undanskymma allvaret i att brott av icke bagalellartalslag begåtts, hälsas med tillfredsställelse. Ett genomförande av förslaget fårdock naturligtvis icke leda till alt det inträffade brottet icke föranledernågon aktivitet från barnavårdsnämndens sida. I detta sammanhang sättes ettfrågetecken för vad kommittén anfört på sid 260 n. Det bör icke vara så attbarnavårdsnämnden skall, vänta på åklagarens beslul innan den börjar agera.Den har en hell självständig skyldighet att agera och detta oberoende avåklagaren och hans beslut. 1den förslagna ändrade lydelsen av 5 § lag sägs att beslut om 1981/82:41 174 åtalsunderlåtelse enligt 2§ 2 eller 3 genast skalltillställas . Även beslut enligt 2§ 1 (okynne och förhastande)bör tillställas nämnden. Så synes också ha varit kommitténs mening enligt dessuttalanden sid 264 ö. Vad slutligen gäller kommitténs förslag i fråga ombehörighet alt fatta beslut har jag när det gäller frågan om sådana beslut somgäller ungdomarna ingen erinran. Man bör dock ha i minnet att det är önskvärtatt åstadkomma största möjliga enhetlighet i bedömandena. Detla får välåstadkommas genom överläggningar och inspektioner. Erfarenhetema fråntillämpningen av den nuvarande lag äro dock icke särskiltuppmuntrande. Studium av översikterna av avgjorda ärendenavisar att enhetligheten med den nu begränsade kretsen beslutsfattare icke ärsärskilt överväldigande. Mot förslagen till förändringar lag göres ingenannan principiell erinring än den inledningsvis framförda synpunkten att detnya grundrekvisitet avseende "viktigt allmänt eller viktigt enskiltintresse" inte bör införas. Förutsättningen för att den föreslagna grunden för åtalsunderlåtelsebeträffande förstagångsbrottslingar är tydligen att hänsyn tas endast tillbrott begångna av straffmyndig. Detla kan från rättvisesynpunkt synas tveksamtmen bör ändå godtas eftersom man kan förvänta att nämndens åtgärder anpassasmed hänsyn till den underåriges personalia. som lidigare förordats, förslaget till åtalsunderlåtelsei resocialiseringsfallen inte leder till lagstiftning kan det finnas behov aven sådan utvidgning av 69 § barnavårdslagen som föreslagits av överåklagaren iStockholm (s. 266). De största nackdelarna med nuvarande tillämpning av 1964års lag är dels de långa remisstiderna och den tunga börda, som genom dessa läggespå de sociala centralnämnderna, dels den långa tid som på grund härav förflytermellan brottet och beslut om åtal eller åtalsunderiåtelse. Därtill kan läggasatt åklagarens beslut i åtalsfrågan inte sällan är beroende av de ål-gärdernämnden vidtagit eller förklarat sig skola vidtaga. En viss press måstedärigenom vila på nämnderna därigenom alt åklagaren beslutar om åtal om haninte anser vidtagna åtgärder tillräckliga. Vad förstgäller det område inom vilket åtalsunderlåtelse är tänkt att ske måste förstfastslås att åtalsunderlåtelserna mot underåriga är flera än åtalsbesluten. En presumtionför åtalsunderlåtelse föreligger i vart fall i praktiken. Genom den tänktautvidgningen av RB 20:7 p. 3 skulle där omtalade fall avse även ungalagöverträdare. Av skäl som ovan utvecklats kan bestämmelserna i det föreslagnalagrummet i RB ej godtagas enär området är alltför stort och obestämt.Därigenom skulle detta ej gagna rättssä- Prop,1981/82:41 175 kerheteneller likheten inför lagen och ej heller motsvara samhällets behov avefterlevnad av strafflagstiftningen. Allmänna sociala synpunkter, som kommitténredovisar beträffande RB 20:7 p. 3, gör sig dock med mera kraft gällandebeträffande unga lagöverträdare. Det är uppenbart att för sådana även relativtmåttligt ingripande åtgärder ibland kan förväntas vara ägnade alt avhållavederbörande från vidare brott. Den bedömning åklagarenbör göra när han fattar ståndpunkt i åtalsfrågan där gärningsmannen är underårigtorde vara i de flesta avseenden lika med den bedömning domstolen har att göraefter ett ålal. I förgrunden står bestämmelserna om överlämnande till vårdenligt barnavårdslagen enligt BrB 31:1 med hänvisning fill detaljbestämmelsemai barnavårdslagen. Det ligger i sakens natur att ett överväldigande flertal avde fall åklagaren bedömer är sådana där bamavårdslagens bestämmelser skalltillämpas. Det må erinras om alt domstolens möjligheter att utdöma annanpåföljd än vård enligt barnavårdslagen är begränsade genom BrB 26:4, 29:1 och29:1. Dessa bestämmelser innehåller sammanfattningsvis att fängelse, skyddstillsynoch ungdomsfängelse ej får ådömas den underårige om inte respektive påföljdfinnes lämpligare eller uppenbarligen lämpligare än vård enligtbarnavårdslagen. För fängelse skall synnerliga skäl föreligga. Det synes varasamma bedömningsgrund, som åklagaren skall ha i åtalsfrågan. Ingentingmotsäger möjligheten att kodifiera detta varigenom åklagaren enligt uttryckliglag vid bedömning av åtalsfrågan skall överväga om ålgärd enligtbarnavårdslagen bör vidtagas eller om påföljd enligt är lämpligare,uppenbarligen lämpligare respektive av synneriiga skäl påkallat för den underårigestillrättaförande. Denna bedömning behöver knappast ske beträffande brott, somuppenbarligen skett av okynne eller förhastande. Endast i något undantagsfalltorde åklagaren i dessa fall behöva belasta nämnden med begäran om yttrandeeftersom omständigheterna kring brottet vanligen är helt avgörande för fråganom åtalsunderlåtelse. Föreliggerej denna gmnd för åtalsunderlåtelse skall åklagaren göra den första bedömningenav vilka åtgärder, som bäst lämpar sig för att tillrätta-föra den underårige.Det är därvid som kommittén understrukit viktigt att erhålla en så kort tidsutdräktsom möjligt mellan brottet och samhällets åtgärder. Det är också i enlighetmed kommitténs väl underbyggda motiveringar uppenbart att största vikt skallläggas vid erhållandet av adekvata insatser. Endast ett måtUigl antal falltorde enligt gällande praxis leda till åtal med annan påföljd enligtbrottsbalken som domslut. Om åklagaren således finner att viktigt allmänteller enskilt intresse ej kräver åtal och att påföljd enligt ej äruppenbart lämpligare än vård enligt bamavårdslagen skall han meddela beslut omåtalsunderlåtelse. Endast i tveksamma fall torde åklagaren egentligen behövabesvära nämnden med begäran om yttrande. För övriga fall skulleremissförfarande således ej behöva äga rum och onödiga tidsutdräkter ej behövauppstå. skall självfallet omgående underrättas om beslutetliksom den underårige. Prop.1981/82:41 176 Barnavårdsnämndenhar därefter att efter egen bedömning beslula om åtgärder i enlighet medbarnavårdslagens bestämmelser. Det måste därvid rimligen ses som en fördel attåklagaren inte kommer att utöva tryck i form av krav på viss åtgärd frånnämndens sida. Genom en sådan tillämpning skulle även fallen medförstagångsbrott enligt den föreslagna p 2 i 2§ lag regelmässigt ledatill åtalsunderlåtelse utan att särskilda utredningsförfaranden behöver kommatill stånd. Den av kommittén föreslagna bestämmelsen med dess ringa krav påutredning, gör att meningsfullheten i bestämmelsen kan ifrågasättas. Någongenerell regel om åtalsunderlåtelse vid förstagångsbrott torde knappast behövasens med nu gällande praxis beträffande unga lagöverträdare. Därtill kan starktifrågasättas lämpligheten av lagstiftningen, som i princip ger de unga ett"gratis" brott. Omden underårige gör sig skyldig till nytt brott skall åklagaren göra sammabedömning, som ovan relaterats. Han skall då med lätthet och utan fidsutdräktfrån barnavårdsnämnden kunna erhålla det skriftliga material som hittillssamlats hos nämnden. Yttrande om framtida behandlingen etc. torde ej behövalämnas om nämnden inte själv så önskar. För åklagaren föreligger då material,som innehåller vad nämnden till följd av fidigare brottet vidtagit. Åklagarentorde härefter kunna bedöma om fortsatt vård enligt barnavårdslagen är adekvateller om annan typ av påföljd erfordras. Det är härvid att märka att de krav allmänprevenlionenkan ställa alltjämt tillgodoses genom hänsynen till viktigt allmänt intresse. Iflertalet fall kan säkeriigen förväntas att nämnden redan vidtagit och tillföljd av nytt brott även avser att vidtaga åtgärder eller intensifiera redanpågående behandling. I de fall där åtgärder vidtagits och behandling pågårtorde åklagarens prövning av lämplig påföljd i flertalet fall utfalla så att åtalsunderlåtelseånyo meddelas samt att nämndens behandlings- och åtgärdsplan därigenom ejrubbas annat än av det nya brottet. Det torde dock vara ofrånkomligt attåklagarens och nämndens åsikter om vissa åtgärder kan skilja sig åt. Enligttidigare praxis har då åklagaren tvingats åtala för att härigenom försökadriva fram den ålgärd han anser påkallad. Detta är uppenbarligen ett syslem sominte är positivt. Inte alltför sällan föreligger i dessa fall behov avfortsatta åtgärder inom bamavårdslagens ram, låt vara av mera ingripande artän de, som redan vidtagits. Det måste framstå som ett opraktiskt förfarande attåklagaren tvingas åtala den underårige och därefter ändå låta domstolenöverlämna den underårige till vård enligt barnavårdslagen ulan möjlighet attpåverka vårdens faktiska innehåll. Om det även för åklagaren är klart attendast skärpta åtgärder enligt barnavårdslagen kan komma ifråga måste det frånalla synpunkter vara oriktigt att genom ett åtalsförfarande söka få gehör försynpunkter om vårdens innehåll, särskilt som nämnden ju har att på eget ansvari övrigt sköta dessa frågor. Det måste dock vara realistiskt att antaga attdet även med föreslaget innehåll lag måste komma att uppstå fall däråklagaren ser sig tvingad att på något sätl försöka åstadkomma en skärpningbeträffande reaktionen mot den under- 1981/82:41 177 årige inom bamavårdslagens område. I sådana fall synes detlämpligt alt åklagaren när han finner sig inte kunna dela nämndens uppfattninganmäler förhållandet till socialvårdskonsulenten vid ellerlänsstyrelsen. Denna har, i motsats till tingsrätten, att gå in pådetaljfrågorna rörande den underåriges behandling. Därvid är också att märkaatt åklagaren kommer alt lämna ärendet i denna del sedan anmälan gjorts. Valet avpåföljdstyp åvilar efter åtal domstolen och det måste på samma sätt åvilaåklagaren vid beslut om åtalsunderlåtelse. Den närmare utformningen av vårdenligt barnavårdslagen åvilar självfallet nämnden eller efter prövninglänsstyrelsen. Genom nu föreslaget innehåll lag blir detaljregleringari 2 och 3 p. av 2 § onödiga. Åklagaren har att göra grundbedömningen medhänsyn till viktigt allmänt eller enskilt intresse. Del är därvid en vinst altåklagaren slipper att laborera med den ena eller andra åtgärdenstillräcklighet och ingripandegrad eftersom det i vart fall för honom måste varaklart att barnavårdslagen endast i undantagsfall kan åsidosättas till förmånför andra påföljdstyper enligt ett i lag fastslaget bedömningsmönster. Likvälkan naturligtvis uppkomma fall där åklagaren anser att viktigt allmänt ellerenskilt inlresse kräver åtal. Detta bör den handläggande åklagaren kunnabedöma och det blir följaktligen han, som beslutar om ålal mot den underårigenär dessa grundläggande krav bedömes göra åtal nödvändigt. Detligger emellertid i sakens natur att avvägningen om lämpligheten av vård enligtbamavårdslagen gentemot annan påföljd enligt utgör ett betydligtsvårare ställningstagande. Det bör ju även märkas att när allmänt eller enskiltintresse ej framtvingar åtal endast tämligen speciella förhållanden bör göraatt åtal skall ske för att åstadkomma broltsbalkspå-följd. En viss del avavvägandena måste därvid påverkas av den underåriges ålder. Ju yngre denne ärdesto starkare skäl måste uppenbarligen tala för annan påföljd innan ålal skallväckas. Av det sagda följer att dessa åtalsbeslut - då således åtal förframdrivande av brottsbalkspåföljd över-väges - kommer att kräva avsevärtomdöme och erfarenhet. Det synes därför lämpligast att ärenden där handläggandeåklagaren finner sig böra ifrågasätta om inte annan påföljd än vård enligtbarnavårdslagen är lämpligast överlämnas till prövning av statsåklagare.