prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — Beträffande rättför panträttshavare i fast egendom att njuta betalning urbrandskadeersättning finns särskilda tvingande bestämmelser i 86-88 §§. Dessa regler ger panträttshavare i fast egendom ett gott skydd vid inträffat skadefall. 3.1.5 Försäkringsbolagens allmänna sakförsäkringsplan Statens konsumentrådsförsäkringsutredning uttalade i betänkandet(SOU 1972:29) Konsumentupplysning om försäkringar bl.a. att försäkringsbranschen i samråd med successivt borde gå igenom hela försäkringsområdetför att skapa en klar, enkel ochenhetlig terminologi. Vidare uttalades att samarbetet i syfte att utvecklastandardiserade informationssystem föri första hand hemförsäkringen, mensedan också för andra sakförsäkringar, borde fortsätta. De framförda önskemålen togs upptill diskussion inom försäkringsbranschen och 1973 beslötsatt det inom () skulle utarbetas en "Allmän sakförsäkringsplan". Arbetet med planen skulle, enligtvad som efter hand bestämdes, avse två huvudområden. Det skulle görasen översyn av tillämpade s.k. allmännabestämmelser. Dessa innehåller inte någraregler om försäkringsskyddets omfattning eller om premiens storlek, utan endast bestämmelser som reglerar själva avtalet. De motsvarar vad som inom andra näringsgrenar brukar betecknas "allmänna leveransbestämmelser".Översynen skulle syfta till en moderniseringav villkoren och till en närmare anpassning tillkonsumenternas behov. Bestämmelserna skulle utformas så, att de omfattade samtliga sakförsäkringar för privatpersoner. Avsikten var att de skulle bligemensamma för alla skadeförsäkringsbolag, Vidare skulle det utarbetas gemensamma normer för i första handhem-, villahem-, fritidshus- och reseförsäkringar. Syftet härmedskulle vara att främja enhetlig terminologi ochdisposition av försäkringsvillkor. Prop.1981/82:180 Bilagedel 543 FSAB har lagt fram resultatet av sitt arbete i etapper.Uid framlades ett förslag till allmännabestämmelser. Det bör nämnas att vidutarbetandet samråd ägt rum med företrädare för försäkringsinspektionen ochkonsumentverket. Förslaget godkändes av samtliga bolag för tillämpningfr.o.m. och fick beteckningen AUflönna bestänoelaerav är 1976 för he»-, villa-,fritidshus-, rese-, otorfordons- och bätförsäkrijngar (Allmännabestämmelser 1976). Bestämmelserna innehöllfjorton avsnitt. - grov vårdslöshet ochuppsåt - räddningsplikt och räddningskostnader - värderings- och ersättningsreglerförfarande vid tvist - tidpunkt för betalning av ersättning och räntebestämmelser I de fall det pågrund av vissa branschers särart harvisat sig omöjligt att få fram helt enhetliga regler, har särbestämmelserutformats och tagits in i villkoren som alternativ. Det framgår i vilka fall respektive alternativ skall tillämpas. Bestämmelserna innebär i förhållande till försäkringsavtalslagen en modernisering och anpassningtill nuvarande försäkringsformer samt en liberalisering främst vad gäller bestämmelserna om premiebetalning och säkerhetsföreskrifter.Kommentarer till bestämmelserna har utarbetats ochsammanställts i en publikation som utgivitsav FSAB. 1981/82:180 Bilagedel 544 Allmänna bestämmelser 1976 har numera omarbetats och anpassatstill konsumentförsäkringslagen (se avsnitt 3.1.6). De nya bestämmelserna benämnsAUjoönna bestännelser 1981 (AB 81) och tillämpas frånden . På det andra huvudområdet har framlagts förslag till försäkringsnormer för hem-, villahem-, fritidshus- ochreseförsäkring, vilka godkänts av försäkringsbolagen. Normerna är i stortsett utformade som fullständiga försäkringsvillkormed en skyddsnivå som antas motsvara behovet för en ordinärförsäkringstagare. Genom införandet avnormerna har vunnits ökad överskådlighet och jämförbarhet mendäremot inte materiell överensstämmelsemellan plika försäkringar. Bolagen har rätt att frittavvika från normerna. med beslutet om att införa normerna förklaradeförsäkringsbolagen sig också beredda attfölja nedanstående tillämpningsregler. Bolagen har frihet att göjra avvikelser från normerna såväl beträffande begränsningsom utökning av skyddet. Om bolagets försäkring i någotavseende lämnar mindre omfattande skydd än vad anger skall bolaget inledningsvis ivillkoret eller på annat sätt redovisa skillnaden. Sådana avvikelser skall vara väl definierade såatt de inte bereder försäkringstagarna några svårigheter vid jämförelse och bör informeras. Om i bolagets försäkringar ingåendeåtagande avses motsvara det åtagande som finns i skall normtexten användas utan ändring. Eventuell text som äravsedd att förtydliga i ingående åtagande ochsom inte medför avvikande ornfattning skall tillsåväl innehåll som typografi framställas så"att det klart framgår att den ej ingår i självaomfattningsbestämmelsen (t.ex. som en anmärkning). Försäkringsvillkorets rubriker och disposition skall överensstämmamed . Åtagande som ej har någon motsvarighet i kan placeras i villkoret på plats spm bolaget finner lämplig. Härav,liksom av att i ingående åtagande helt kan utgå, följer att någotkrav på enhetlig numrering ej finns. Prop.1981/82:180 Bilagedel 545 Bolagen inför på framträdandeplats i sina villkor vilka möjlighetersom försäkringstagarna har att få ett skadeärende prövatom man inte är nöjd med skaderegleringen eller bolagets handläggning av skadan. 3.1.6 Konsumentförsäkringslagen (1980:38) Förhållandet mellan försäkringsbolagen och försäkringstagarna har reglerats genom försäkringsavtalslag. På ett viktigt område ersätts den nu i huvudsak av en särskild konsumentförsäkringslag (KFL) som trätt i kraft . Syftet är, förutom attmodernisera lagstiftningen, att ge konsumenterna en starkare ställning i förhållande till försäkringsbolagen. Den nya lagen är därför också tillstörsta delen tvingande för försäkringsbolagen. Konsumentförsäkringslagen blir tillämplig på de vanligaste skadeförsäkringar somtecknas av konsumenter för privatändamål, nämligen hemförsäkringar, villaförsäkringar, fritidshusförsäkringar, reseförsäkringar,motorfordonsförsäkringar och båtförsäkringar. Utanför lagen faller bl.a. livförsäkringar samtfristående olycksfalls- och sjukförsäkringar. Lagen innehåller reglerom bl.a. informationen till konsumenterna, rätten att teckna försäkring, förnyelse av försäkringen,premiebetalning, möjligheterna att sätta ned försäkringsersättningennär den försäkrade intehar uppfyllt sina förpliktelser och skadereglering. Ett försäkringsbolag som en konsument vändersig till för att få en försäkring skall påeget initiativ informera konsumenten om vad försäkringen omfattar och vad denkostar. Informationen skall utformas såatt det blir lättare för konsumenten att välja den försäkring som passar honom eller henne bäst. Sedan försäkring har tecknats skall bolaget, om det inte har skett tidigare, så snart som möjligti skriftlig form underrätta försäkringstagaren om sådana begränsningari försäkringsskyddet som man kan anta att konsumenten inte utan vidare räknarmed. 35 1981/82. Prop.1981/82:180 Bilagedel 546 Har den försäkrade drabbats av en skada och är försäkringsbolaget inte villigt att ge hela den ersättning som begärs,skall bolaget upplysa den försäkrade om de möjlighetersom finns att få frågan prövad. Föreligger risk förpreskription skall också detta påpekas förkonsumenten. En nyhet är också att konsumenten i princip får rätt attteckna och behålla en försäkring hosett bolag som på marknaden erbjuder den aktuellatypen av försäkring. Konsumenten blir alltsåinte hänvisad till bolagets ensidigabeslut i frågan utan kan få detta prövatav domstol. När försäkringstiden går ut blir försäkringen i regel automatiskt förnyad, om den inte sägs upp eller försäkringstagaren tar en annan motsvarande försäkring i ett annat bolag. Dettainnebär att den försäkrade t.v.behåller sitt skydd, även om han inte skulle ha fått någon nypremieavi eller om han skulle ha glömtatt betala premien. Försäkringstagaren skall alltid ha minst en månad på sig att betala premien för en försäkring som förnyas.Redan ett dröjsmål som sådant medför inte att försäkringsskyddet tar slut. Först sedan en uppsägninghar sänts till försäkringstagarenoch har gått därefter utan att betalning har skett upphör försäkringen. Försäkringstagarna har också andra förpliktelser mot försäkringsbolaget änatt betala premien. De skall exempelvis lämnariktiga upplysningar när försäkringsavtalet ingås, följa uppställda säkerhetsföreskrifter och rapportera vissa förhållanden tillförsäkringsbolaget. Har en försäkringstagare åsidosatten sådan förpliktelse mot försäkringsbolaget kan försäkringsersättningensättas ned. Nedsättning kan komma ifråga enligt en nyanserad regel som bygger på en skälighetsbedömning. Skaderegleringen skall enligt lagen ske skyndsamt och försäkringsbolagenskall självmant iaktta också de försäkrades 1981/82:180 Bilagedel 547 Försäkringsersättningenskall i regel betalas ut efterdet att skadeanmälan har gjorts och behövlig utredning presenterats för bolaget. Av ovanstående framgår att konsumentförsäkringslagen ären från försäkringsavtalslagen fristående lag som i stort sett uttömmande reglerar konsumenternas rättsförhållanden påområdet. Försäkringsavtalslagenhar dock fortfarande betydelse när det gäller förhållandet till annan än försäk- ringstagaren (tredje man). De flesta reglerna i konsumentförsäkringslagen är civilrättsliga,dvs. de reglerar förhållandet mellan parterna i försäkringsavtalet, men reglerna om informationsplikt är marknadsrättsliga,I fråga om underlåtenhet att lämnainformation skall således tillämpas vad som föreskrivsi marknadsföringslagen (1975:1418) om underlåtenhet att lämnainformation vid marknadsföring. Innebörden av hänvisningenär främst att fårmöjlighet att ålägga ett försäkringsbolagatt lämna all den särskilda information som föreskrivs i konsumentförsäkringslagen. På grund av hänvisningenblir vidare de handläggningsregler m.m. som anknytertill informationsklausulen i marknadsföringslagentillämpliga i fråga om brister i den information som skall lämnas enligt konsumentförsäkringslagen. Detta betyder bl.a.att en fråga om åläggande kantas upp inTör efter ansökan av KO eller i andra hand av en sammanslutning avnäringsidkare, konsumenter eller löntagare. Konsumentförsäkringslagen ärtill stor del en ramlagstiftning och innehållerinte några regler om de risker som konsumentförsäkringarnaskall täcka och inte heller om beräkningen av försäkringsersättningeller om självrisk. Här fårfortfarande bolagen fria händer att utforma sina villkor medde begränsningar som följer av andra lagar och inspektionens tillsyn. Prop.1981/82:180 Bilagedel 548 Utöver den reglering för vilken redogjorts under avsnitt 3.1, och som hartill syfte att tillvarata försäkringskonsu-menternas intresse, är även den allmänna konsumentskyddande lagstiftning som vuxit framalltsedan slutet av av intresse. Tillämpningen av denna lagstiftning äri huvudsak anförtrodd två särskildamyndigheter - / konsumentombudsmannen (KO) och (). Konsumentlagstiftningen är till största delen av antingen näringsrättsligeller civilrättslig natur. Den näringsrättsligalagstiftningen syftar till att stärkahela konsumentkollektivets ställning ochreglera förhållandet mellan näringsidkare och det allmänna. Bland lagarna på området märks lagen (1971:112) om förbudmot oskäliga avtalsvillkor, avtalsvillkorslagenoch marknadsföringslagen (1975:1418). Den civilrättsliga lagstiftningen är direkt inriktad på att stärka enskilda konsumenters ställning i förhållande till näringsidkareoch ger anvisningar om hur tvister skall lösas.Exempel härpå är den nya generalklausulen i 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar påförmögenhetsrättens område och lagen (1971:238) om hemförsäljning. Avbåde näringsrättslig och civilrättslig natur ärkonsumentkreditlagen (1977:981). Uid sidan av den näringsrättsliga lagstiftningen finns på konsumentområdetockså viss lagstiftning av processrättslig natur. Hit hör främst lagen (1974:8) om rättegång i tvistemål om mindre värden,den s.k, småmålslagen. Till sådan lagstiftning kan också hänföras rättshjälpslagen (1972:429). Ingen av dessa lagar är dock begränsadtill konsumentområdet. Lagen (1971:112) om förbudmot oskäliga avtalsvillkor (avtalsvillkorslagen,AVL) trädde i kraft ochfick ett utvidgat tillämpningsområde. 1981/82:180 Bilagedel 549 Lagens huvudsyfte ar att ta tillvara konsumenternas intressennär det gäller utformningen av kontraktsformulär inom olika branscher. Den centrala bestämmelsen ärutformad som en generalklausul som ger möjlighetatt om det är påkallat från allmän synpunkt förbjudaen näringsidkare att använda Villkor som med hänsyn till vederlaget och övrigaomständigheter är att anse som oskäligt mot konsumenten. Ett förbudmot visst villkor gäller endast den aktuella näringsidkarens användningav villkoret och berör således inte tidigare användning av villkoret eller andra näringsidkares användningav samma villkor. I praktiken får dockmarknadsdomstolens beslut en prejudicerande verkan. Ett förbud kan endast utfärdas om avtalet avser erbjudande till konsument för huvudsakligen enskilt bruk. Villkor i avtal somavser erbjudande till näringsidkare berörs med andra ord inte av avtalsvillkorslagen. Lagen gäller i fråga om villkor som används vid erbjudande av varor och tjänster.Den är också tillämplig på villkor som användsav en näringsidkare vid erbjudande av andranyttigheter eller på villkor som används vid yrkesmässigförmedling av erbjudanden. Avtalsvillkorslagen bygger på tanken att /KO skall bevaka marknaden och vid behov taupp överläggningar i syfte att få till stånd ändringar istandardvillkor som kan anses oskäliga.Blir förhandlingarna resultatlösa kan KO föratalan hos om förbud enligtlagen. Ansökan till kan ivissa fall även göras av sammanslutning av näringsidkare,konsumenter eller löntagare. Den störstapraktiska betydelsen har avtalsvillkorslagen fått som instrument för förhandlingar mellan /KO och näringslivet angåendeutformningen av avtal vid försäljning av olika nyttigheter till konsumenterna. 1981/82:180 Bilagedel 550 Från avtalsvillkorslagens tillämpningsområdehar undantagits verksamhet som stårunder tillsyn av bank- eller försäkringsinspektionen. Anledningen härtill var att nämndatillsynsmyndigheter ansågs behöriga att granska och meddela föreskrifter om innehållet i avtalsformulär och att sådan granskning också skedde i viss utsträckning. Detbedömdes därför naturligtatt behovet av kontroll- och övervakningsmöjligheter, närdet gällde villkoren i de avtal sombanker och försäkringsbolag erbjöd allmänheten, ocksåi fortsättningen tillgodosågs av de särskildainspektiorismyndigheterna. Vad gälldebankverksamhet beaktades även det intresse som de penningvårdande myndigheterna kan ha av att kunna anlägga speciella penningpolitiska aspekter på villkoren förbankernas kreditgivningsverksamhet. Det betonades att den granskningsverksamhetsom skedde kunde behöva byggas ut och intensifieras(prop. 1971:15 med föralag till lag om förbud mot otillbörligaavtalsvillkor m.m, sid. 69 f.). Dåavtalsvillkorslagens tillämpningsområde utvidgades ansågsundantaget för verksamheter som står under tillsyn av bank- eller försäkringsinspektionenböra bestå i avvaktan påbanklagsutredningen och försäkringsrättskommittén, som bl.a. skulle behandla villkorsgranskningen på de båda områdena (prop. 1976/77:110 om ändring i lagen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor m.m. sid. 36). Den nya generalklausulen i 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar påförmögenhetsrättens område, avtalslagen, trädde i kraft och ersatte då bl.a. generalklausulen i 34 § försäkringsavtalslagen, som möjliggjorde jämkningav obilliga försäkringsvillkor. Avtalslagen ger allmändomstol vissa möjligheter att ingripa i ett avtalsförhållande.Domstolarna får genom lagens 36 § större möjligheter äntidigare att ingripa mot oskäliga bestämmelser i avtal. Avtalsvillkor får sålunda jämkas eller lämnasutan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn 1981/82:180 Bilagedel 551 till avtalets innehåll,omständigheterna vid avtalets tillkomst,senare inträffade förhållanden ochomständigheterna i övrigt. Har villkoret sådan betydelse för avtalet att detta inte skäligen kan lämnasoförändrat i övrigt, får avtalet jämkasäven i annat hänseende eller åsidosättas i sin helhet. Särskild hänsyn skall tas till konsumenternasbehov av skydd och generalklausulen utgörpå det sättet ett komplement till avtalsvillkorslagens bestämmelser om förbudmot oskäliga avtalsvillkor. Jämkningsmöjligheternagäller emellertid också beträffande avtaloch andra rättshandlingar utanför konsumentområdet. Generalklausulen ären civilrättslig regel, vilket bl.a. innebär att det ärallmän domstol som tillämpar bestämmelsen.Dess civilrättsliga karaktär innebärvidare att domstolen i ett enskilt fall gällandeen viss konsument i en speciell situation kan anse ett avtalsvillkor oskäligt. Som framgårav föregående avsnitt sker beträffandeavtalsvillkorslagen i stället bedömningen utifrånkonsumenterna som kollektiv och eventuella ingripanden syftar till förändringar iframtiden av ett företags verksamhet i visst hänseende . Marknadsföringslagen(1975:14Ifl), MFL, trädde i kraft ochersatte lagen om otillbörlig marknadsföring, som hade en mer begränsad räckvidd. Lagen har till ändamål att främjakonsumenternas intressen i samband med näringsidkaresmarknadsföring av varor, tjänster och andra nyttigheter och att motverkamarknadsföring som är otillbörligmot konsumenter eller näringsidkare. Uid tillkomsten av dennalagstiftning diskuterades över huvud taget inte frågan om försäkringsverksamhet borde regleras på annat sättän övrig näringsverksamhet. Uarken förslaget som föregicklagen om otillbörlig marknadsföring eller förslageti samband med utvidgningen sändes på remiss 1981/82:180 Bilagedel 552 Inte heller skedde någon gemensam beredning med dåvarande . Marknadsföringslagenssyften tillgodoses i första hand genom attkonsumentverket/KO bevakar marknaden och vid behov tar upp överläggningar medberörda näringsidkare/branschorganisationer för att få till stånd en marknadsföringsom står i överensstämmelse med konsumenternasintressen. För det fall att denna verksamhet,som i första hand bygger på frivilliga överenskommelser,inte leder till önskat resultat ger lagen möjlighet att i vissa fall med stöd av tre generalklausuler vidta tvingande åtgärder -vitesföreläggande -mot näringsidkare. Lagen är uppbyggdkring tre generalklausuler. Den förstagör det möjligt att förbjudareklamåtgärd eller annan handling som näringsidkare- vartill även försäkringsbolag är att räkna- företar vid marknadsföring av vara, tjänsteller annan nyttighet och som genom att strida mot god affärssed eller påannat sätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare. Den andra generalklausulen ger möjlighet att komma till rätta med näringsidkaresom vid marknadsföring underlåter att lämnainformation som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt. I sådant fall kan näringsidkarenåläggas att lämna sådan information. Åläggandet får innehålla att infor. mationen skall tillhandahålls på säljställe, lämnas i annonser eller andra framställningar som näringsidkarenanvänder vid marknadsföringen, eller i viss form lämnas till konsument som begär det. Beträffandeannonser och andra framställningar märks att informationsskyldigheten är relativ i den meningen att den får betydelse endast i den mån näringsidkarenväljer att använda sig av sådanamarknadsföringsmetoder. Uttrycket "andraframställningar" har en vidsträckt innebördoch kan tänkas omfatta såväl affischereller massdistribuerad direktreklam som innehållet i personliga säljbrev ellermuntlig argumentation vid försäljning i hemmen eller per telefon. Genom möjligheten att ålägga näringsidkareatt i viss form Prop.1981/82:180 Bilagedel 553 lämna information till konsument sombegär det uppnås att konsument, i fall då näringsidkarenavstår från annonsering, ändå kan få tillgång till den åsyftadeinformationen utan att behöva besöka säljstället. Om det anses påkallat bör en föreskrift av detta slag kunna förenas med en rättför näringsidkaren att ta ut en avgift som täcker kostnaden för översändandet av informationsmaterialet. Den tredje generalklausulen behandlar produktsäkerhet m.m. Qch gälleri motsats till lagen i övrigt inte tjänster och andra nyttigheter. Försäkring, som är att hänföra till "tjänst" ividsträckt mening, berörs således inteav denna bestämmelse. Beivrandet av vissa marknadsföringsåtgärder ärstraffsanktionerat. Detta gäller uppsåtlig användningav vilseledande framställning vid marknadsföring samt vissa former av s,k,kombinationserbjudanden. De tre generalklausulerna upprätthållsemellertid inte genom straff utan genom vite. Förbud och åläggandenenligt de tre generalklausulerna meddelas av på talan av KO. I fall som inte är av störrevikt får fråga om förbud eller åläggande prövas av KO självgenom s.k. förbuds- och informationsförelägganden.Godkänns föreläggandet gäller det såsomförbud eller åläggande somhar meddelats av . Förbud eller åläggande skalli regel förenas med vite. Fråga om utdömandeav vite prövas av allmän domstol efter talan av åklagare. Om KO i visst fall beslutar att inte göra ansökanhos får sådan ansökan göras av sammanslutning av konsumenter, löntagare eller näringsidkare eller, beträffande förbudmot otillbörlig marknadsföring, av näringsidkaresom berörs av handlingen. Konsumentkreditlagen (1977:981), KkrL, trädde i kraft . Syftet med lagen är att stärkakonsumenternas ställning i kreditsammanhang. 1981/82:180 Bilagedel 554 Lagen innehåller till enbörjan näringsrättsligaregler om information i kreditsammanhang. Reglerna innebär att näringsidkarevid annonsering, skyltning och liknande marknadsföring beträffandekredit skall lämna information om bl.a. deneffektiva räntan för krediten. Motsvarande information skall lämnas innan avtal om kredit sluts. Lagen innehåller också civilrättsligabestämmelser om kontantinsats vidkreditköp samt om rätt att återtavara såld på kredit. Vid sidan av de nu upptagna bestämmelserna innehållerlagen regler om bl.a. köparens befogenheter mot annankreditgivare än säljaren och förbud mot vissa fordringsbevis. Bestämmelserna om informationsplikt vidmarknadsföring av kredit är närasamordnade med marknadsföringslagens regelsystem genom attinformation enligt konsumentkreditlagen skall anses vara av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Näringsidkaresom inte följer bestämmelserna i konsumentkreditlagen handlar således äveni strid mot generalklausulen om information i marknadsföringslagen. Med stöd av konsumentkreditlagen kan genom förhandlingsverksamhet och utfärdande av riktlinjer verka för att näringsidkarevid marknadsföring lämnar tillräckligoch saklig information rörande innebörden av krediterbjudanden. I sista hand ankommer detpå att genom åläggandeneller förbud bestämma reglernas innehåll. Tillsynen över lagensefterlevnad utövas av . Verketstillsyn omfattar dock inte bl.a. riksbank, investeringsbankaktiebolag och verksamhet som står undertillsyn av bank- eller försäkringsinspektionen. Frågan om tillsynenligt konsumentkreditlagen även bordeomfatta banker diskuterades ingående underremissbehandlingen av lagförslaget. Förslaget sändesinte på remiss till försäkringsinspektioneneller till något 1981/82:180 Bilagedel 555 annat organ påförsäkringsområdet. Vad gäller försäkringsområdetaktualiseras lagen främst vid lån till privatpersoner från försäkringsbolag och låntill självrisk. I dessa fall blir lagensallmänna regler om marknadsföring av kredit tillämpliga. Enligt departementschefen får,när det gäller marknadsföring,reglerna i bl.a. 11 § marknadsföringslagen -som ger KO möjlighet att informationsförelägga ett försäkringsbolag- anses ge konsumentmyndigheterna tillräckligamöjligheter till kontroll av försäkringsbolagsmarknadsföring av kredit. Mot denna bakgrundförordades att verksamhet som står under bl.a. försäkringsinspektionens tillsyn undantogs från tillsyn enligt konsumentkreditlagen(prop. 1976/77:123 med förslag till konsumentkreditlag m.m.sid. 146 f).