prop · G50396 · 1981-12-31 00:00:00 — a. att en fordrani vissa fall förfaller fill betalning utan att myndigheterna kan känna till attden har uppkommit. Om inte dagen för fastställelsen i stället togs som utgångspunkt,skulle fordringen i sämsta fall hinna bli preskriberad innanindrivningsåtgärder hann vidtas. Ett annat skäl är att förfarandet enligt vissaförfattningar är så utformat, att den betalningsskyldige kan få fillfälle attbetala vid flera efter varandra följande betalningsdagar. Fordringen är då dockinte indrivningsbar efter utgången av varje betalningsdag. Den bästagemensamma regeln har också för dessa fall ansetts vara, att låta fastställelsenbli utgångspunkt för beräkningen i den mån fordringen först därefter blir indrivningsbar.Lagrådet har i sitt yttrande granskat vissa författningar som berörs av dennaundantagsregel för preskriptionstidens beräkning och jag återkommer till den idet följande. Jag vill nu först ta upp några uttalanden av lagrådet som kan haockså en viss principiell betydelse för mina följande ställningstaganden. Lagrådet har funnit att fordringens förfallodag utgör ennaturlig utgångspunkt för beräkningen av preskriptionstiden, eftersomförslaget med preskriptionstid åsyftar en fidrymd under vilken indrivning avfordran får ske. Lagrådet invänder emellertid att trots regelns avfattningavses med fordringens förfallotid inte alltid den verkliga förfallotiden. Näranstånd har förekommit - uttalar lagrådet - skall nämligen enligt motiven somutgångspunkt för preskriptionstiden gälla den dag då fordringen skulle haförfallit till betalning om anstånd inte medgetts. För att uppnå överensstämmelsemellan lagtext och motiv bör detta enligt lagrådets mening anges i paragrafen. Jag får med anledning härav anföra följande. Det uttalande som har gjorts i mptiven angående anståndenhar bara syftat fill att ange att ett anstånd inte i och för sig medför enändring av den förfallodag som preskriptionstiden skall beräknas med utgångspunkti. Det skulle enligt min mening bli missvisande och stämma mindre väl med denföreslagna lagens konstruktion att komplettera paragrafen med ett tillägg ienlighet med lagrådets förslag. Vad lagrådet har uttalat ger å andra sidan vid handen attdet är önskvärt att en bestämmelse tas in i lagen varav det direkt följer, atten föriängning av betalningstiden på grund av anstånd eller uppskov medbetalningen inte medför någon framflyttning av den dag som skall varautgångspunkt för preskriptionstidens beräkning. En sådan bestämmelse får manenligt min mening genom att i en inledande bestämmelse närmast under rubriken ange, att en fordran för vilken har gällt mer än en sista betalningsdag skallanses ha förfallit till betalning på den betalningsdag som inföll först. Dennabestämmelse kommer därmed att betecknas 2 8. Detta medför en förskjutning inumreringen av de efterföljande paragraferna. Prop.1981/82:96 137 tydlighetsskull kommer jag i följande kommentarer att parentefiskt ange de paragrafbeteckningarsom har gällt i det remitterade lagförslaget. Lagrådethar i anslutning till den nu diskuterade frågan också funnit det önskvärt att 38 (2 8) förses med ett fillägg om att preskriptionsfiden skall beräknas förvarje del för sig när delar av en fordran förfaller till betalning vid olikatidpunkter. Preskriptionsfidenskall enligt 3 8 (2 §) beräknas med utgångspunkt i den dag då en fordranförföll till betalning eller den dag då fordringen, sedan den förfallit tillbetalning, fastställdes till sitt belopp. Denna anknytning mellan en fordranoch en förfallo- eller fastställelsedag medför enligt min mening att enberäkning av preskripfionstid bara kan avse den del av fordringen som förfallertill betalning eller fastställs. En fordran som delas upp till betalning vidolika tider kommer med andra ord att vid fillämpningen av 3 8 (2 8) att utgöralika många fordringar som de delar som förfaller eller fastställs särskilt.Detta överensstämmer exempelvis med vad som gäller i fråga om B-skatt. Dennaskatt debiteras i en gemensam post men delas uppbörds-tekniskt upp i sexposter, var och en med sin förfallodag. På liknande sätt görs också enuppdelning av kvarstående och fillkommande skatt eller arbetsgivaravgift. Jaganser därför att man inte behöver göra något fillägg. Lagrådethar därefter tagit upp undantagsbestämmelsen i 3 8 (2 8) enligt vilkenpreskriptionstiden skall beräknas med utgångspunkt i fastställelsen. Lagrådetuttalar att bestämmelsen för sin fillämplighet tydligen förutsätter, attskattefordran eller annan hithörande fordran förfaller till betalning redan innanden blivit fill sin storlek fastställd och att den sålunda förfallna fordringeneller del därav blir indrivningsbar först när den fastställts till sitt belopp. Idenna fråga vill jag framhålla följande. Undantagsbestämmelsenförutsätter för sin tillämpning att det är fråga om fastställelse av entidigare till betalning förfallen fordran. Huruvida denna fordran kan anses hablivit helt eller delvis fastställd redan tidigare är därvid utan betydelse.Det väsenfiiga är att en eventuell tidigare fastställelse inte medfört attfordringen blivit indrivningsbar. Jagövergår härmed till den bedömning av undantagsregelns tillämpning som lagrådethar gjort i anslutning till sin genomgång av vissa författningar. Somjag har sagt förut innebär undantagsregeln i 3 8 (2 8) att dagen för fastställandetav en fordran i vissa fall skall vara utgångspunkt för preskriptionsfidensberäkning i stället för den dag då fordringen förföll fill betalning.Förutsättning för en sådan tillämpning är att fordringen har förfallit tillbetalning fidigare men inte varit indrivningsbar. Som lagrådet konstaterat har dennaundantagsregel främst tillskapats med tanke på den reglering som förekommer i FKL,ML, SjL och de fall då en arbetsgivare har gjort skatteavdrag enligt UBL meninte betalat in det innehållna beloppet (77 8 UBL). 1*1981/82. 1981/82:96 138 Lagrådet har vid genomgången av bestämmelserna i , ML,stämpelskattelagen och UBL för sin del funnit, att undantagsregeln inte bhrtillämplig i den utsträckning som har antagits i motiven till det remitteradeförslaget. Lagrådet har därvid gjort en annan bedömning av när en fordran skallanses ha förfallit till betalning enligt de olika bestämmelserna. Syftet med undantagsregeln är att fastställelsen skallvara avgörande för preskriptionstidens beräkning när förfallofiden intelämpligen bör tas som utgångspunkt. En sådan ordning har enligt motiven bedömtskunna erhållas genom att som en förutsättning uppställa, att fordringen skallha förfallit till betalning innan fastställelsen äger rum. Bestämmelserna ivissa författningar har dock uppenbarligen en sådan utformning att dennaförutsättning inte är fillräcklig för att på ett entydigt sätt ange närundantagsregeln är avsedd att vara tillämplig. Lagrådet har för sin del funnit sig böra föreslå attundantagsregeln utgår och att huvudregeln förses med förbehåll för fall dåannat är särskilt föreskrivet. Om så sker får behövliga undantag frånhuvudregeln regleras var för sig i vederbörande speeialförfattning. Ett annatalternativ som lagrådet också har diskuterat är att i stället samlaspecialreglerna i ett andra stycke av 3 8 (2 8). Det förstnämnda alternativet skulle enligt min meninginnebära att man i praktiken övergav syftet med den föreslagna lagen, nämligenatt i en enda lag reglera indrivningspreskriptionen i fråga om skatter, tullaroch avgifter. Detta är jag av tidigare anförda skäl inte beredd till. Det andra alternativet skulle däremot kunna inarbetas ilagen på det sätt som lagrådet har angett. Jag har emellertid funnit att entillfredsställande reglering i den föreslagna lagen bör kunna uppnäs utan enlång och utförlig redovisning av de fall för vilka undantagsregeln skall gälla.De författningar som det här närmast gäller och på vilka undantagsregeln enligtmotiven bör vara tillämplig synes själva innehålla lösningen på detta problem.Man kan nämligen konstatera att den tillämpning som man vill ha avundantagsregeln kan erhållas oberoende av vilken innebörd som man anser sigböra ge författningarnas bestämmelser om förfallo- eller betalningstider. Dettahar sin förklaring i att undantagsregeln i förevarande fall, i överensstämmelsemed vad som åsyftas enligt motiven, kan anges som tillämplig, om en fordranfastställts till sitt belopp sedan föreskriven tid för avlämnande avdeklaration eller annan redovisning för fordringen gått ut. Jag föreslår därför att bestämmelserna i 3 8 (2 8)kompletteras på sådant sätt att undantagsregeln blir fillämplig inte bara omfordringen förfallit fill betalning före fastställelsen utan också om fastställelsenägt rum sedan föreskriven tid för avlämnande av deklarafion eller annanredovisning gått ut. Denna alternativa förutsättning kan dock inte ges generellfillämplighet. Undantag måste göras för fordringar som påförs enligt UBL eller AVGL.I fråga om dessa fordringar kan bara bestämmelser om förfallotid gälla. 1981/82:96 139 undantag föranleder mig att också föreslå en redaktionell omformningav paragrafen. har påpekat i detta sammanhang framstår en fordran mot enarbetsgivare, som uppkommit på grund av hans underlåtenhet att betala inavdragen skatt, som direkt indrivningsbar enligt 77 8 UBL. För att fordringenskall kunna drivas in krävs emellertid enligt uppbördskungörelsen (1967:626)att den lokala skattemyndigheten ålagt arbetsgivaren betalnings skyldighet fördet belopp som han underlåtit att betala in. Detta bör dock uttryckligen framgåav lagparagrafen och jag föreslår att den kompletteras med en bestämmelsehärom. Det blir därmed också helt klart att det är fastställelsen avbetalningsskyldigheten som skall vara utgångspunkt för preskripfionsfidensberäkning. Lagrådet har också behandlat undantagsregelns tillämpningmed hänsyn fill SjL:s bestämmelser om redares betalningsskyldighet vidunderlåtenhet att betala in avdragen sjömansskatt. Enligt detremitterade förslaget avses undantagsregeln bl. a. bli tillämplig närsjömansskattekontoret, på grund av att innehållen skatt inte betalats in, harutfärdat ett s. k. revisionskrav mot redaren och denne inte bestritt kravetinom utsatt tid. Lagrådet har uttalat att undantagsregeln inte synes blifillämplig enär detta fall enligt lagrådets mening kännetecknas av att någon fastställelseinte äger rum. Om avsikten är att undantagsregeln skall vara analogt tillämpligi detta fall, kan enligt lagrådets bedömning i varje fall inte dagen förkravets framställande bli avgörande för preskriptionstidens beräkning utan bliri stället den dag avgörande då fiden för erinran mot kravet går ut utan attbestridande sker. Det revisionskrav som sjömansskattekontoret utfärdar kanemellertid enligt min mening jämställas med det fastställelsebeslut sommeddelas enligt UBL då en arbetsgivare inte betalat innehållen skatt, med denskillnaden att revisionskravet inte kan användas som grund för indrivningförrän . När gått ut utan att någon erinran gjorts, kandet skattebelopp som redaren enligt revisionskravet är betalningsskyldig föromedelbart drivas in. Detta revisionskrav bör man därför enligt min mening sesom en fastställelse av sådant slag att preskriptionstiden skall beräknas medutgångspunkt för kravets utfärdande. De justeringar som jag nu har föreslagit medför inte attpreskriptionstiden skall beräknas på annat sätt än som angetts ilagrådsremissen. Genom de föreslagna reglerna i 2 8 och 3 8 (2 8) harfångats in alla de sinsemellan olikartade fall, då preskriptionsfiden bör beräknasfrån annan utgångspunkt än då fordringen förföll fill betalning. Ställer man deföreslagna reglerna mot de olika specialförfattningarnas nuvarande preskripfionsbestämmelserkan man enligt min mening konstatera att en samordning fill en lag bör kommaatt medföra betydande fördelar. Man vinner inte bara i översikt utan undanröjerockså den osäkerhet i tillämpningen som bestämmelsernas utformning iåtskilliga författningar nu skapar. Prop.1981/82:96 140 4 8 (3 8) Lagrådethar föreslagit en annan lydelse av bestämmelsen i 4 8 (3 8) om anstånd.Lagrådet har därvid framhållit att anstånd med betalningen och uppskov medbetalningen i gängse juridiskt språkbruk är synonyma begrepp. Syftet med förslagethar varit att närmare ange vad som skall förstås med anstånd till skillnad frånuppskov som behandlas i 6 8 (5 8). Anståndär enligt skatte- och uppbördsförfattningarna ett uppskjutande av betalningensom under vissa förutsättningar beviljas av den myndighet som handhardebitering och uppbörd. Förfarandet med uppskov faller inom kronofogdemyndigheternasverksamhetsområde och är förutsatt i utsökningsbalken (4 kap. 36 8) och lagen(1978:882) om säkerhet för skattefordringar m. m. (1 8). Begreppen anstånd ochuppskov har sålunda i uppbörds-och indrivningGsammanhang olika innebörd. Motdenna bakgrund föreligger det enligt min mening inte något behov av ett sådantförtydligande som lagrådet förordat. 5 §andra stycket (4 8 andra stycket) Enligtförevarande bestämmelse skall någon förlängning av preskripfionstiden isamband med förordnande av god man enligt ackordslagen (1970:847) inte inträdaom god man förordnas under fid då preskriptionsfiden är förlängd endast pågrund av att ansökan har ingetts enligt 13 8 (12 8) eller enligt ett icke lagakraftägandebeslut om förlängning. Motdenna bestämmelse har lagrådet invänt att formuleringen kan ge intryck av atttvå skilda fall av förlängning åsyftas, trots att vad som avses bara är en sådantemporär förlängning som enligt 9 8 (8 8) följer av att kronofogdemyndighetlämnat in en ansökan om förlängning enligt 7 8 (6 §). Lagrådet har med hänsynhärtill förordat att undantaget i förevarande stycke begränsas fill enbestämmelse om att en förlängning i samband med godmansförordnande inte skallinträda, om god man förordnas under tid då preskripfionsfiden är förlängdendast med stöd av 9 8 (8 8). Idenna fråga får jag anföra följande. Ettbeslut om förlängning enligt 7 8 (6 8) innefattar en förklaring att preskripfionstidenförlängs till utgången av ett visst angivet år. Redan en ansökan om förlängningmedför emellerfid enligt 9 8 (8 8) att fordringen preskriberas fidigast när ettlagakraftägande beslut på grund av ansökningen föreligger. Om länsrättenbifaller ansökningen innebär bestämmelsen att preskriptionsfiden förlängs ienlighet med beslutet under förutsättning att det vinner laga kraft. Detta kanockså uttryckas så att en villkorlig förlängning inträder i och med beslutetsmeddelande. Med detta synsätt kan det vara svårt att se att preskripfionstidenär förlängd endast på grund av 9 8 (8 8). Jag anser att man löser förevarandeformuleringsfråga på ett lämpligt sätt genom att införa den av lagrådetföreslagna lydelsen med uteslutande av ordet "endast". Jag föreslårdock också en mindre redaktionell ändring. 1981/82:96 141 78 tredje stycket (6 8 tredje stycket) Jagbiträder lagrådets förslag fill ändrad lydelse på de skäl som lagrådet har anfört. 10 8(9 8) Lagrådetsförslag till ändring av förevarande paragraf bygger delvis på vad lagrådet harföreslagit beträffande bestämmelsen i 1 8. I överensstämmelse med sistnämndaförslag bör sålunda enligt lagrådets mening preskripfion sägas innebära, atträtten att driva in en fordran bortfaller. Som jag har sagt fidigare kan jaginte biträda lagrådets förslag till ändring av 1 8. Som en följd härav börbestämmelsen om vad preskription innebär ha den lydelse som angetts i detremitterade lagförslaget. Lagrådetsförslag till ändring i övrigt av 10 8 (9 8) ansluter till vad lagrådet förordati fråga om utformningen av 5 8 andra stycket (4 § andra stycket). I denna delhar jag med en mindre jämkning anslutit mig fill lagrådets förslag och föreslåri överensstämmelse härmed att bestämmelsen i andra stycket av nu förevarandeparagraf ändras på motsvarande sätt. 11 §(108) Lagrådethar under denna paragraf tagit upp frågor som särskilt gäller en arbetsgivareseller ställföreträdares betalningsskyldighet för arbetstagarens resp. denjuridiska personens skatte- eller avgiftsskuld. Innan jag tar ställning tilllagrådets synpunkter vill jag först redovisa innebörden av nuvarande ochföreslagna bestämmelser. Jag utgår härvid från bestämmelserna i . Enarbetsgivare som underiåter att göra skatteavdrag är tillsammans med arbetstagarenbetalningsskyldig för den skatt som han inte har innehållit.Betalningsskyldigheten skall fastställas av den lokala skattemyndigheten genombeslut. Den lokala skattemyndighetens beslut måste meddelas innan skattefordringenhar preskriberats mot arbetstagaren. Preskripfionstiden mot arbetstagaren ärregelmässigt från utgången av det uppbördsår då skattebeloppet skulle habetalats enligt den verkställda debiteringen. Preskriptionstiden kan dock varalängre i vissa fall. Om arbetstagaren fått anstånd med betalningen i avvaktanpå kammarrättens eller regeringsrättens beslut, får sålunda domstolens beslutverkställas inom av från utgången av det uppbördsår då beslutetmeddelades. En förlängning kan också inträda om god man förordnas enligtackordslagen för arbetstagaren. I sådant fall får skatten drivas in hosarbetstagaren från utgången av det uppbördsår, då förordnandetmeddelades, eller- om ackord kommer till stånd - från utgången av detuppbördsår då ackordet skulle ha varit fullgjort. Enarbetsgivares skyldighet att betala ett skattebelopp som han ålagts 1981/82:96 142 betalningsskyldighet för av lokal skattemyndighet är ocksåknuten fill arbetstagarens preskriptionstid. Sedan denna löpt ut kanskattebeloppet inte drivas in hos arbetsgivaren. Detsamma gäller omarbetsgivaren ålagts betalningsskyldighet först genom beslut av länsrätten. Omdet är kammarrätten eller regeringsrätten som ålagt honombetalningsskyldighet, får beloppet däremot drivas in inom en fid av frånutgången av det uppbördsår då domstolens beslut meddelades. I dessa fall kanarbetsgivaren sålunda tvingas betala ett skattebelopp efter det attskatten preskriberats mot arbetstagaren. Arbetsgivaren kan bli skyldig attbetala skattebeloppet sedan preskription inträtt mot arbetstagaren också i ettannat fall, nämligen om preskripfionstiden mot honom själv förlängts på grundav att god man förordnats för honom enligt ackordslagen. Preskriptionstidenförlängs då mot honom på samma sätt som när god man förordnas förarbetstagaren. De här redovisade bestämmelserna finns i 71 8 UBL. En arbetsgivare som har betalat skatt för arbetstagarenhar enligt 76 8 UBL regressrätt mot denne. Arbetsgivaren kan få beloppetindrivet hos arbetstagaren i samma ordning som gäller för indrivning av skattgenom att fill kronofogdemyndigheten överlämna det kvitto som han fått vidbetalningen eller genom att på annat sätt styrka att han betalat skatten. UBLinnehåller inte några bestämmelser om inom vilken tid som arbetsgivaren måstegöra sin regressfordran gällande mot arbetstagaren för att undvika preskriptionav fordringen. Vad som kan konstateras är att man vid källskattesystemetsinförande såg regressrätten som en grundförutsättning för att arbetsgivarnaskulle åläggas betalningsskyldighet för arbetstagarnas skatter då skatteavdraginte gjorts. Att arbetsgivaren skall ha regressrätt när han tvingas betalaskatt för arbetstagaren har med all sannolikhet också förutsatts närbestämmelserna ändrades så att arbetsgivaren genom beslut av skattedomstoleller i samband med godmansförordnande kan bli skyldig att betala sedan detallmännas skattefordran preskriberats mot arbetstagaren. Denna utvidgning avbestämmelserna gjordes mot bakgrund av den uttryckliga bestämmelsen i 76 8 UBL,att en arbetsgivare, som betalat skatt för arbetstagaren, har regressrätt motdenne. Enutgångspunkt för bestämmelsen om regressrätt för arbetsgivaren har enligt minbedömning vidare varit att arbetsgivarens regressfordran setts som encivilrättslig fordran som omfattas av de allmänna bestämmelserna om tioårigpreskription och som arbetsgivaren kan hålla vid liv genom preskripfionsavbrott. Med det här angivna synsättet följer att en arbetsgivare,som betalar skatt för en arbetstagare, i enlighet med betämmelsen i 4 §preskriptionslagen (1980:130) alltid har på sig räknat frånbetalningsdagen för att kräva arbetstagaren och därmed undgå att fordringenpreskriberas. 1981/82:96 143 I det remitterade förslaget har inte gjorts någon ändringav nuvarande bestämmelse, att lokal skattemyndighets beslut om arbetsgivarensbetalningsskyldighet skall meddelas innan skattefordringen har preskriberatsmot arbetstagaren. Förslaget innebär bara en utvidgning av möjligheterna attdriva in fordringen hos arbetsgivaren oberoende av arbetstagarens preskriptionstid.Det blir sålunda enligt förslaget möjligt att vidta indrivningsåtgärder motarbetsgivaren sedan preskription inträtt mot arbetstagaren inte endast i deförutnämnda ackordsfallen och då betalningsskyldighet ålagts av skattedomstol.Mot arbetsgivaren kan enligt förslaget indrivningsåtgärder allfid vidtas räknat från utgången av det kalenderår då fordringen fastställdes tillbetalning och blev indrivningsbar. Medanledning av lagrådets uttalanden vill jag först framhålla att den föreslagnautvidgningen av möjligheterna att driva in en skattefordran hos arbetsgivarenutan hinder av att fordringen preskriberats mot arbetstagaren gjorts medutgångspunkt i att arbetsgivaren skall vara bibehåilen sin regressrätt på sammasätt som jag förutsatt vara fallet enligt nuvarande ordning då betalning sker iackordsfallen eller efter beslut av skattedomstol. Om man istället införde en gemensam preskripfionsfid för arbetstagare och arbetsgivareskulle, som lagrådet också har framhållit, bestämmelserna ompreskriptionstidens förlängning vid uppskov med betalningen eller enligt beslutav länsrätten inte kunna utnyttjas helt i solidariska ansvarsförhållanden. Ensådan konsekvens kan enligt min mening inte accepteras med tanke på att det nuframlagda förslaget föranletts inte minst av behovet att kunna förlängapreskriptionstiden mot arbetsgivare som på olika sätt försöker saboteraindrivningen. Jag är därför inte beredd att ansluta mig fill lagrådets förslagom en gemensam preskriptionstid. Det är naturligtvis inte tillfredsställande om nuvaranderegressbestämmelse i UBL har en sådan utformning att tveksamhet uppstår om vadarbetsgivarens regressrätt innebär. Jag föreslår därför att bestämmelsen i 76 8UBL förses med ett fillägg av vilket det klart framgår att en arbetsgivare, somfullgör sin betalningsskyldighet, har regressrätt och att regressfordringenpreskriberas tidigast efter det att skattebeloppet betalades. Det tordedäremot inte uttryckligen behöva anges att en förutsättning år att betalningenhar erlagts innan det allmännas fordran preskriberats mot arbetsgivaren själv.Jag föreslår att ett sådant tillägg också görs i den bestämmelse i 18 8 SjL somreglerar regressrätten för redare som betalat skatt för sjömän. Lagrådetserinringar gäller också i fråga om en ställföreträdares betalningsskyldighetför juridisk person. Bestämmelser om ställföreträdares betalningsskyldighetfinns i UBL, ML, FKL, SjL och AVGL. Bestämmelserna innebär att en företrädare,som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåter att betala in förarbetstagare innehållen skatt eller skatt eller 1981/82:96 144 avgift, som den juridiska personen själv skall erlägga, ärsolidariskt betalningsskyldig med den juridiska personen. Talan om åläggande av betalningsskyldighet förställföreträdare skall framställas hos allmän domstol innan det allmännasfordran preskriberats mot den juridiska personen. Som huvudregel gäller vidareatt fordringen inte får drivas in hos ställföreträdaren sedan preskriptioninträtt för den juridiska personen. En dom på betalningsskyldighet förställföreträdaren får dock alltid verkställas inom en fid av frånutgången av det uppbördsår eller kalenderår då domen vann laga kraft. Enställföreträdare som har betalat i enlighet med domstolens beslut har slufiigenrätt att söka beloppet åter av den juridiska personen. Några bestämmelser ominom vilken tid regresskravet måste framställas för att preskripfion inteskall inträda finns inte heller i fråga om ställföreträdarens regressfordran.