prop · G50396 · 1981-12-31 00:00:00 — Enligt min mening bör därför i den föreslagna lageninföras en bestämmelse om att de fordringar som drivs in enligt tullagensbestämmelser skall omfattas av lagens tillämpningsområde. Detanförda innebär att jag biträder kommitténs förslag att lagenstillämpningsområde skall begränsas till det allmännas fordringar som drivs inenligt bestämmelserna i eller tullagen. Undantag bör dock göras förstudiemedel. Dessa har en speciell konstruktion. Enligt studiestödslagen(1973:349) förfaller ett beslut om debitering av avgift, om avgiften intebetalas efter förfallodagen. I ett nytt beslut om debitering höjsåterbetalningsbeloppet bl.a. med hänsyn till det belopp som inte har betalats.Studiemedel bör därför enligt min mening lämnas utanför lagens tillämpningsområde. Bestämmelsernaom tillämpningsområdet anges i 1 §. Jag vill förutskicka att jag (avsnitt 3.1.2) kommer att närmare ange de olika medelslag som omfattas avtillämpningsområdet. Kommittén föreslår att de nya preskriptionsreglernautformas i nära anslutning till de principer som kommer till uttryck 171 § UBL.Den femåriga preskriptionstiden enligt UBL behålls sålunda. Men förslagetinnehåller två nyheter när det gäller utgångspunkten för preskriptionstidensberäkning. Preskriptionstiden börjar nämligen enligt förslaget att löpa vidutgången av det kalenderår, då fordringen påfördes gäldenären i stället för somf.n. vid utgången av det uppbördsår. då fordringen förföll till betalning. I fråga ompreliminär skatt enligt UBL och preliminär avgift enligt lagen (1959:552) omuppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring, m.m. (AVGL)föreslås dock en undantagsregel. Härden preliminära skatten eller avgiftenavräknats på slutlig skatt resp. slutlig avgift löper preskriptionstiden frånutgången av det kalenderår, dä fordringen påfördes som slutlig skatt elleravgift. Kommitténanser vidare att den ordinarie preskriptionstiden måste kunnautsträckas i vissa situationer och föreslår att ett förlängningsinstitutinförs. Jag återkommer i ett senare avsnitt till denna fråga. Remissinstansernagodtar i allmänhet kommitténs förslag att den ordinarie preskriptionstidenskall vara . Bl.a framhålls att skulle medföra ettbetydligt hårdare indrivningsklimat medan knappast skulleförbättra indrivningsresultatet i nämnvärd mån. Frågan om den ordinarie preskriptionstidens längd kopplasi några yttranden samman med frågan om förlängning av preskriptionstiden. Frånnågra håll förordas mot denna bakgrund en kortare ordinarie preskriptionstid.Några remissinstanser för å andra sidan fram alternativet att slopaförlängningsmöjligheterna och i stället generellt förlänga den ordinarie 1981/82:96 28 En sådan ordning bordeenligt en remissinstans kompletteras med regler som ger t.ex. KFM möjlighet attefter avkorta statens fordran. Förslaget att preskriptionstiden skall börja löpa frånutgången av kalenderår i stället för uppbördsår godtas också i allmänhet avremissinstanserna. Förslaget anses innebära en förenkling och medföra fördelarför allmänheten. Ett par remissinstanser anser emellertid att det ärnaturligast att knyta preskriptionstiden till uppbördsår resp. kalenderåralltefter sättet för uppbörden av det aktuella medelslaget. En remissinstansföreslår att utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning skall vara detkvartal fordringen påfördes gäldenären. I fråga om vad som lämpligen bör utgöra den händelse somgör att preskriptionstiden börjar löpa - påföringen av fordringen,förfallodagen eller något annat - är meningarna delade bland remissinstanserna. Enligt min mening bör i fråga om preskriptionstidens längdvalet stå mellan de tider som f.n. förekommer, dvs. fem eller tio år.Preskriptionstidens längd tnåste givetvis avvägas så att KFM får tillräckligtmed tid för att i normalfallen driva in fordringarna utan att indrivningen förden skull behöver forceras. Undersökningar som RSV har företagit visar att såmycket som av fordringsbeloppen drivs in redan under de tre första årenoch att det finns utrymme för indrivningsåtgärder beträffande resterandebelopp. En längre preskriptionstid än är därför inte påkallad inormalfallen. Vissa fall motiverar dock . Hit hör de falldär den betalningsskyldige saboterar indrivningen genom att t.ex. undanskaffaegendom som skulle ha kunnat tas i anspråk. Andra fall kan röra t.ex. storaskatteskulder, för vilkas betalning krävs än . Man kan dåantingen förlänga den allmänna preskriptionstiden eller också införa enmöjlighet till förlängning av den kortare preskriptionstiden för dessa särfall.Båda lösningarna har såväl förtjänster som svagheter. Enligt min mening bör manemellertid fästa särskilt avseende vid att det från indrivningssynpunkt inteföreligger behov av den längre preskriptionstiden för normalfallen. Den längrepreskriptionstiden skulle medföra en belastning på KFM från register-och beredningssynpunktutan att några betydande belopp tillfördes statsverket. Jag anser i likhet medkommittén och flertalet remissinstanser att övervägande skäl talar för denkortare tiden. Jag föreslår således att den ordinarie preskriptionstiden skallvara . När det sedan gäller utgångspunkten för beräkning avpreskriptionstiden torde en anknytning till kalenderår i stället för uppbördsårinnebära en förenkling. Kalenderår är på ett helt annat sätt än uppbördsår ettkänt och i många sammanhang använt begrepp. Beträffande medelslag utanför UBLsaknas begreppet uppbördsår. Detta förhållande har medfört att hänvisningentill beträffande preskription föranlett tolkningssvårigheter. Förslaget från en remissinstans att anknyta utgångspunktenför beräkning Prop.1981/82:96 29 av preskriptionstiden till kvartal är en möjlighet atttillgodose önskemålen om att indrivningstiden skall vara lika lång för allafordringar. En sådan ordning medför emellertid att indrivningsmyndigheterna fårett ökat antal preskriptionstillfällen att bevaka. Praktiska olägenheteruppkommer också vad gäller uppföljning och bevakning av medgivnaavbetalningsplaner. I förhållande till kommittéförslaget innebär en anknytningtill kvartal att det blir svårare att överblicka gäldenärens aktuella skulder.Jag kan med hänsyn härtill inte förorda en sådan lösning. Med hänsyntill intresset att underlätta för såväl gäldenärer som andra att överblickaskuldbilden och till att flertalet medelslag saknar anknytningen tilluppbördsår framstår det som naturligt att anknyta beräkningen av preskriptionstidentill kalenderår. Jag ansluter mig därför till kommitténs förslag på dennapunkt. Vadslutligen beträffar förslaget att låta det faktiska påförandet avfordringsbelopp utgöra utgångspunkten vid beräkning av preskriptionstid såmedför det vissa nackdelar enligt min mening. En nackdel är att det förutsätteratt man inför rutiner för att underrätta gäldenären för påförandet avfordringen. Även KFM måste underrättas härom. Metodenatt låta det faktiska påförandet vara avgörande för preskripdons-tidensberäkning medför också olägenheter när det gäller arbetsgivaravgifterna.Påförandet av den slutliga arbetsgivaravgiften för ett utgiftsår sker genomdatamaskinella bearbetningar som äger rum på båda sidor om ett årsskifte. Denföreslagna beräkningsmetoden kan därigenom medföra exempelvis att slutligarbetsgivaravgift som skall erläggas preskriberas för en arbetsgivarevid utgången av men för en annan först i och med utgång ochdetta beroende på om den maskinella bearbetningen skedde i slutet av år 1979eller . En sådan ordning anser jag inte varatillfredsställande. Härtill kommer svårigheter att fastställa närdatabearbetningen skedde. Det kan också nämnas att avgiften i det valdaexemplet enligt gällande regler preskriberas vid utgången av och attdetsamma skulle gälla om förfallodagen får utgöra utgångspunkt för beräkningen. Det börvidare påpekas att kommitténs förslag innebär en förkortning avindrivningstiden för kvarstående skatt med upp i förhållandetill vad som gäller enligt nuvarande bestämmelser i . Kvarstående skatt somskall erläggas under uppbördsåret preskriberasenligt gällande regler vid utgången av februari månad . Kommitténsförslag innebär att den kvarstående skatten i stället preskriberas vid utgångenav . Väljer man i stället förfallodagen som utgångspunkt preskriberasskatten vid utgången av , dvs. en förkortning i förhållande till nulägetmed endast . Kvarstående skatt är en av de tyngsta posterna hos KFM. Avde s.k. månadsräkningsmedel som överlämnades till KFM förindrivning utgjorde kvarstående skatt eller 1 484 milj. kr. 1981/82:96 30 innebär att en kraftig förkortning av preskriptionstidenför kvarstående skatt direkt får stora återverkningar på KFM:s arbete och kanframtvinga en forcering av indrivningsarbetet. Det anförda kan tyckas stå istrid med erfarenheterna att av fordringsbeloppet drivs in under de treförsta åren. Det är dock fråga om ett medelslag, som både antals- och beloppsmässigthar en dominerande ställning hos KFM. De belopp som kan tas ut under de sistaåren är därför inte oväsentliga. Om man väljer förfallodagen som utgångspunkt förpreskriptionstidens beräkning så får det vissa konsekvenser som kan förefallamindre tilltalande i fråga om de fordringar som skall betalas i delposter underen period som sträcker sig över ett kalenderårsskifte. Det gäller bl. a.preliminär B-skatt enligt UBL. Enligt nuvarande regler hålls de delposter somförfaller fill betalning under ett uppbördsår i princip samman ipreskriptionshänseende, dvs. Denna princip bryts omman går över till kalenderårsberäkning och väljer förfallodagen somutlösande faktor. Jag har emellertid för min del inte funnit någotförhållande i UBL som kräver att delposterna hålls samman ipreskriptionshänseende. Jag anser inte heller att det från principiella elleradministrativa synpunkter finns några betänkligheter mot att bryta mednuvarande ordning på denna punkt. Detta innebär att om man väljer förfallodagensom utgångspunkt så behövs det inte någon särskild bestämmelse för preliminär B-skattsom förfaller till betalning på ömse sidor om ett kalenderårsskifte. Starka skäl talar sålunda enligt min mening för att manbör välja förfallodagen och inte påföringsdagen som utgångspunkt för beräkningav preskriptionstiden. Påpekas bör vidare att det här gäller att bestämma dentidsrymd under vilken indrivning av fordran får ske och att påföringsdagen idet sammanhanget saknar betydelse. Fordringens förfallodag år däremot ennaturlig utgångspunkt för preskriptionstidsberäkningen. De nuvarandebestämmelserna i innebär också att förfallodagen i regel är den faktor somgör att preskriptionstiden börjar löpa. Med hänvisning till vad jag nu anfört föreslår jag attutgångspunkten för beräkning av preskriptionstiden i princip skall varautgången av det kalenderår då fordringen förföll till betalning. För vissa slag av fordringar är emellertid förfallodageninte lämplig som utgångspunkt för preskriptionstidens beräkning. Medförfallodag avses den dag skatten eller avgiften enligt resp.författningsbestämmelser senast skulle ha erlagts. Det förhåller sig vanligenså att skattefordringen är fastställd till sitt belopp ochalltså känd för beskattningsmyndigheterna. Men i fråga om exempelvismervärdeskatt föreskrivs i 42 § lagen (1968:430) om mervärdeskatt (ML) attskatt för viss redovisningsperiod förfaller till betalning den dag dådeklarationen senast skall lämnas. Lämnar den skattskyldige ingen deklaration elleideklarerar han ett för lågt belopp förfaller skatten ändå till betalning i sinhelhet, trots att beskattningsmyn- 1981/82:96 31 digheten kanske saknar kännedom omfordringen. Det är uppenbart att för fordringar av dessa slag måste en annanlösning väljas. En lämplig modell är enligt min mening att preskriptionstidenräknas med utgångspunkt i det fastställelsebeslut som beskattningsmyndighetenmåste fatta. kan ibland meddela flera beslutbeträffande samma fordran t. ex. preliminärt beslut och slutligt beslut. Detkan innebära att det tidigare fastställda skattebeloppet höjs. I sådant fallbör särskild preskriptionstid endast beräknas på det ytterligare belopp somskall betalas. Fordringen enligt det preliminära beslutet är ju indrivningsbaroavsett att det inte vunnit laga kraft. Särskild preskriptionstid bör ävenberäknas på de ytterligare belopp som har fastställts utöver vad som tidigarehar bestämts i beskattningsmyndighets slutliga beslut eller av domstol i lägreinstans. Preskriptionstiden bör således beräknas med hänsyn till ett fastställelsebeslutbara i fråga om den del.av fordringen som inte har varit indrivningsbar,I annat fall kan ny preskriptionstid komma att beräknas med hänsyn till varjenytt fastställelsebeslut. Enligt nuvarande regler behandlas preliminär och slutligskatt indrivnings-mässigt som två skilda fordringar. Att som kommittén förordatkoppla samman preliminär och slutlig skatt som utgångspunkt för en gemensampreskriptionstid innebär en särreglering som enligt min mening inte ärnödvändig. Sammanfattningsvis innebär alltså mitt förslagom denordinarie preskriptionstiden att en fordran preskriberas efter utgångenav det kalenderår då den förföll till betalning. Har fordringen fastställtstill sitt belopp sedan den förfallit till betalning räknas dockpreskriptionstiden i fråga om den del av fordringen som före fastställelseninte varit indrivningsbar från utgången av det kalenderår då fastställelsebeslutetmeddelades. Bestämmelserna har tagits in i 2 S. 2.4 Förlängning av preskriptionstid m.m. 2.4.1 Undanskaffande av egendom m.m. Allmänna synpunkter I UBL och i de skatterättsliga författningar som i frågaom preskription hänvisar till UBL saknas såväl institutet preskriptionsavbrottsom preskriptionsförlängning. Däremot finns i några fall möjlighet till s.k.framskjutet preskriptionsinträde. Annorlunda förhåller det sig med de medelslagsom faller under de allmänna preskriptionsreglerna. Preskriptionen kan i frågaom sådana fordringar avbrytas av ett flertal anledningar. Efter varjepreskriptionsavbrott börjar en ny preskriptionstid att löpa. Kommitténuttalar att det föreligger behov av att i vissa situationer kunna utsträckapreskriptionstiden. I betänkandet föreslås att förlängning avpreskriptionstiden skall kunna ske bl.a. i sådana fall där den som svarar för Prop.1981/82:96 32 betalning av en fordran söker saboteraindrivningsförfarandet. Förfarandet beskrivs på det sättet att denbetalningsansvarige sedan fordringen överlämnats till indrivning gör sig avmed utmätningsbar egendom i syfte att omöjliggöra eller försvåra indrivningen.Förlängning föreslås också kunna äga rum om den som är betalningsansvarig fören fordran stadigvarande vistas utomlands och saknar utmätningsbara tillgångari . Möjligheten till förlängning föreslås även gälla betalningsansvarigasom söker undvika indrivning genom att hålla sig undan samt dem som saknar känthemvist och beträffande vilka det inte kan klarläggas var de uppehåller sig.Preskriptionstiden får förlängas endast efter särskilt beslut av KFM. Beslutetskall underställas länsrätt. Kommittéförslaget har fått ett blandat mottagande avremissinstanserna. De flesta är dock positiva till möjligheten att förlängapreskriptionstiden i de s.k. sabotage- och utevarofallen även om man från endel håll förordar en restriktiv tillämpning. Andra är tveksamma införförlängningsmöjligheten. Bl.a. med hänsyn till att merparten av beloppen drivsin ifrågasätts om det i praktiken blir aktuellt medförlängning i annat än fä fall och om några resultat verkligen uppnås under denförlängda preskriptionstiden. Som jag redan anfört anser jag att den ordinariepreskriptionstidens längd bör anpassas det kan ta för att drivain en fordran i normalfallen. Jag har därför föreslagit en femårigpreskriptionstid som huvudregel. Det förekommer emellertid att betalningsskyldiga vidtaråtgärder i syfte att försvåra eller omöjliggöra att egendom tas i anspråk förderas skulder. Även om det i praktiken torde röra sig om relativt få fall ärdet inte acceptabelt att en gäldenär genom illojala förfaranden kan undandrasig att fullgöra sin betalningsskyldighet. Frågan måste också ses mot bakgrundav det allt hårdare motstånd som möter indrivningen av skatter och som imånga fall har ett klart samband med den s.k. ekonomiska brottsligheten. Det ärvidare viktigt att hålla i minnet att man i fråga om skulder mellan enskildaborgenärer i princip har en tioårig preskriptionstid på sig för att tillvaratasin rätt och dessutom möjligheter att avbryta preskriptionstiden. Jag kommer således, i likhet med kommittén, fram till attdet bör införas en möjlighet att förlänga preskriptionstiden i vissa fall därden betalningsskyldige undanskaffar egendom eller håller sig undanindrivningen. Jag återkommer strax till frågan om de närmare förutsättningarnaför en förlängning. Förlängning av preskriptionstid skall enligtkommittéförslaget ske genom särskilda beslut. Ett beslut om förlängningföreslås medföra att den löpande preskriptionsfiden utsträcks med tvåkalenderår. Uppstår på nytt förutsättningar för förlängning anser kommitténatt ytterligare beslut om föriängning skall kunna fattas. Den ordinarie femårigapreskriptionsfiden föreslås kunna förlängas med sammanlagt tio kalenderår. Föratt uppnå maximal förlängningstid krävs således fem beslut omförlängning. 1981/82:96 33 Bland remissinstanserna råder det delade meningar om hurförlängningsinstitutet skall utformas. Med hänsyn framför allt tilladministrativa svårigheter med de tvååriga beslutsperioderna uttalar sig fleraremissinstanser för femårsperioder. I fråga om den totala tid som förlängningskall kunna ske diskuteras flera alternativ av remissinstanserna. Den avkommittén föreslagna förlängningen godtas av en delremissinstanser, medan andra anser en fördubbling av den ordinariepreskriptionstiden som tillräcklig. För egendel ansluter jag mig till kommitténs förslag att förlängning skall ske genomsärskilt beslut. Vilken tidsrymd ett sådant beslut skall omfatta kandiskuteras. Frågan är fill stor del beroende av vilken inställning man har fillden totala förlängningstiden. Jag kommer därför först att uppehålla mig vid denfrågan. Den totala förlängningstiden måste avpassas så att denverkar avhållande på dem som har tankar på att försvåra indrivningen genom attundanskaffa egendom eller avvika utomlands. För det fall att någon ändå genom sådanaåtgärder förhindrar indrivningen är det vidare viktigt att tiden är så passlång att det inte framstår som utmanande att gäldenären därefter kan skaffa nyatillgångar eller återvända till landet utan ekonomiska olägenheter. Samtidigtmåste å andra sidan hänsyn tas till att det administrativa merarbetet ökar julängre den totala indrivningsperioden är. Den av utredningen föreslagnaförlängningsperioden utöver den ordinarie femåriga preskriptionsfristenär enligt min mening tilltagen i överkant. Den av några remissinstanserförespråkade fördubblingen av den ordinarie femåriga preskriptionstiden finnerjag tillräcklig. Jag föreslår således en total förlängningstid . De föreslagna tvååriga beslutsperioderna medför givetvisen del administrativa svårigheter. Det förhållandet att beslut om förlängningofta kommer att omfatta ett flertal fordringar med olika förfallotid görmetoden med återkommande tvååriga beslutsperioder svår att tillämpa.Beslutsmyndigheten kan beträffande en och samma gäldenär och på samma grundbehöva fatta flera beslut om förlängning. Det beredningsarbete som erfordrasinnebären administrativ belastning för den beslutande myndigheten utan attmedföra någon egentlig fördel för den enskilde. Jag föreslår därför att beslutom förlängning redan från början skall avse hela förlängningstiden eller femår. Utgångspunkt vid tidsberäkningen bör vara den ordinariepreskriptionstiden. Bestämmelsen blir därigenom entydig och enkel atttillämpa. Att man utgår från den ordinarie preskriptionstiden torde inteinnebära några olägenheter med hänsyn till den tvåårsfrist som finns ianstånds- och ackordsfallen. Jag anser därför att man kan nöja sig med dennaförlängningsperiod räknat från utgången av den ordinariepreskriptionstiden. 3 1981/82. 1981/82:96 34 Jag övergår härefter till de närmare förutsättningarna förförlängningsinstitutet. Kommittén föreslår att förlängning skall kunna äga rum omden som svarar för betalning av en fordran överlåter, upplåter ellerundanskaffar egendom och det kan antas ha skett för att försvåra det allmännasmöjligheter att få betalt för fordringen. Andra fall som enligt kommittén bör föranleda förlängningär att den betalningsansvarige är oanträffbar. I betänkandet anges tre olika "utevaro-situationer".I den första krävs att den betalningsansvarige saknar känt hemvist och det intekan klarläggas var han uppehåller sig. I den andra förutsätts att vederbörandehar känt hemvist men inte kan anträffas där och det inte kan klarläggas var hanuppehåller sig. Det förutsätts vidare att det kan antas att han håller sigundan. Den tredje situationen omfattar personer som stadigvarande vistasutomlands. Här krävs även att det kan antas att egendom, som här i riket kantas i anspråk vid indrivningen, inte förslår till betalningen. Remissinstanserna godtar i allmänhet förslaget omförlängning i fall av indrivningssabotage, dvs. vid undanskaffande av egendom o.d.Beträffande utevarofallen föreslås i några yttranden att som förutsättning förförlängning skall i samtliga fall krävas ett illojalt beteende eller att detkan antas att den betalningsskyldige håller sig undan. En instans menar å andrasidan att en kontakt med den betalningsskyldige torde vara en grundläggandeförutsättning för att kunna anmoda denne att betala en fordran. Förförlängning bör det därför räcka att den betalningsskyldige inte kan anträffas.Från ett annat håll påpekas att en utlandsvistelse inte alltid behöver innebäraatt vidare indrivningsåtgärder är uteslutna. Ingångna handräckningsavtal gersvenska myndigheter möjlighet att få fordringarna indrivna i andra länder. Iflera yttranden framhålls att fordringsbeloppet måste vara betydande för attförlängning skall komma i fråga. Jag ansluter mig i huvudsak till vad som föreslagits ibetänkandet om förlängning i fall av undanskaffande av egendom o.d. Förlängningbör sålunda kunna ske om den som svarar för betalningen av fordringen haröverlåtit eller undanskaffat egendom eller upplåtit särskild rätt till egendomoch det kan antas att han gjort detta för att försvära det allmännasmöjligheter att få betalt för fordringen. Jag återkommer i specialmotiveringentill den närmare innebörden av rekvisiten. Förlängning bör också i huvudsak i enlighet med kommitténsförslag kunna ske om den betalningsskyldige har saknat känt hemvist och detinte har kunnat klarläggas var han uppehåller sig. Något krav på att det skallkunna antas att han håller sig undan bör inte ställas upp för detta fall. Ettsådant krav bör däremot som kommittén har föreslagit gälla för det fall att 1981/82:96 35 den betalningsskyldige inte har kunnat anträffas på känthemvist. Som jag återkommer till bör förhållandena ha förelegat sedanfordringen överlämnats för indrivning. Jag biträder alltså i huvudsakkommitténs förslag även i den delen. Jag anslutermig också i princip till kommitténs förslag att preskriptionstiden skall kunnaförlängas för den som stadigvarande vistats utomlands. Frågan är emellertid omman för förlängning i dessa fall skall kräva att det är fråga om ett illojaltförfarande e.d. eller om man skall följa kommitténs linje att varjeutlandsvistelse av stadigvarande natur kan medföra en förlängning så snart detkan antas att egendom här i riket inte förslår till betalning. En grundläggande målsättning med ett förlängningsinstitutbör som jag har antytt vara att alla betalningsskyldiga skall kunnabli föremål för faktiska indrivningsåtgärder under i princip lika . Omden som svarar för betalningen av en fordran reser utomlands och vistas därunder en längre fid innebär det att indrivningen försvåras och försenas. Motden bakgrunden borde en stadigvarande utlandsvistelse alltid få medföra enförlängning av preskriptionstiden.