prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — En annan sida av bankinspektionens verksamhetgäller tillsynen över dem som på olika sätt deltar i värdepappershandeln.Stockholms fondbörs, fondkommissionsbolagen. ochaktiefonderna inklusive fondbolagen är samfiiga underställda inspektionenstillsyn. Under senare årtionden har kreditgivningen i alltstörre omfattning utvecklats i nya former som t. ex. factoring, leasing ochkontokortskrediter. Företag som ägnar sig åt denna verksamhet bmkar benämnasfinansierings- eUer finansföretag. Genom ny lagstiftning, lagen (1980:2) omfinansbolag, som träder i kraft den , kommer de företag som skaUomfattas av lagen att inordnas under bankinspekfionens fillsyn. Dessa företagtäcker volymmässigt större delen av marknaden. 1.4Bankinstitutens verksamhet och de centrala bestämmelserna för dess reglering Den offentliga tillsynen över bankinstituten harutformats mot bakgrund av bankernas verksamhet och den särskilda regleringen avdenna. Bankernas verksamhet regleras genom lagen (1955:183) om bankrörelse (BL), lagen (1955:416) om sparbanker (SpL) och lagen(1956:216) om jordbmkskasserörelsen (JkL). Bankrörelse är "sådan verksamhet, i vilkeningår inlåning från allmänheten på räkning som av bank allmänneligenbegagnas". För att driva sådan rörelse fordras tillstånd. Vid tillståndsgivningenkontrolleras att bolagsordning, reglementen eller stadgar stämmer överens medbanklagarna. prövas om den avsedda rörelsen kan anses nyttig för detallmänna. I banklagstiftningen upptar säkerhetsaspekten, dvs.reglerna för tryggande av bankernas soliditet och solvens, stort utrymme.Sålunda finns i banklagarna krav på att bankinsliluien skaU ha eget kapital avviss storlek, s. k. kapitaltäckningsregler. Hämtöver finns tämligen detaljeradebestämmelser om banksinfitutens kreditgivning. Det anges t. ex. mot vilkasäkerheter som krediter får beviljas, i vilka former kreditgivningen får skeoch för vUken tid krediterna får lämnas. Vidare föreskrivs i banklagarna attbank skall ha en kassareserv av viss storlek. För att trygga en seriös ochobjekfiv handläggning av ärendena finns regler om krediljäv, som innebär Prop.1981/82:180 Bilagedel 437 attvissa funktionärers möjlighet att få kredit i den egna banken är begränsade. Bankernas huvuduppgift är att samla upp sparande,inlåning, och föra medlen vidare, huvudsakligen i form av kortfristig utlåning. Föratt tUlgodose insättamas skiftande önskemål erbjuder bankema en radinlåningskonton med olika långa uppsägningstider och olika räntesatser. Fömtomkontoformer med fastlagda viUkor förekommer det att bankema lånar in medelunder speciella villkor, specialinlåning. Det rör sig i regel om stora beloppsom binds . Föratt tUlgodose kunder med varierande lånebehov och förutsättningar i fråga omsäkerheter m. m. erbjuder banker många kreditformer med olika uppläggning ochviUkor. En stor del av utlåningen utgörs av reverslån. Andra låneformer ärkrediter i räkning, såsom check- och banklönekre-diter samt byggnadskrediter,och växlar samt remburskrediter. Bankerna förmedlar även lån av mer långfristigart. För privatpersoner är de s. k. spartanen en vanlig låneform. Som krediträknas också garantier av skilda slag som bankema lämnar. Räntesatsen för lån bestäms främst av den riskbanken tar och den säkerhet låntagaren kan ställa. Räntenivån på bankernasuUåning, liksom på inlåningen, följer i regel diskonto. En gmndregel för bankemas utlåning är att lån intekan beviljas utan betryggande säkerhet i form av fast eller lös egendom s. k.realsäkerhet, eller borgen, s.k. namnsäkerhet. Under vissa fömtsättningar kandock bankema lämna lån utan säkerhet, s. k. blancokrediter. Kreditprövningengmndas emeUertid inte enbart på säkerheterna. Både när det gäller företagskrediteroch krediter till privatpersoner prövar bankema ingående låntagarens ekonomiskaställning och möjlighet att bära en sökt kredit. Utöver in- och utlåningsverksamheten åtar sigbankema ett flertal tjänster. De tjänstgör som betalningsförmedlare och åtarsig vissa former av inkassoverksamhet. Flera banker har en omfattandeutlandsrörelse. Inom bankerna bedrivs vidare fond- och notariatverksamhet.Fondrörelsen består i att bankerna dels medverkar vid utgivning av nyavärdepapper, dels förmedlar köp och försäljning av redan utgivna värdepapperoch dels medverkar med utbetalning av utdelningar och räntor på värdepapper.Notariattjänster består framförallt i att förvalta och förvara värdehandlingaroch värdeföremål för bankernas kunder. Notariatavdelningarna lämnar även råd ochanvisningar i ekonomiska och juridiska angelägenheter och åtar sig vissajuridiska uppdrag. Bankernastjänster lämnas som regel mot vissa avgifter eller kostnader. I BL nämns uppgifter för banksinspekfionen somtUlsyns- och registreringsmyndighet i stort sett under varje avsnitt. Dessutomfinns två avsnitt - "om tillsyn å bankakfiebolagomregistrering" - som i detalj Prop.1981/82:180 Bilagedel 438 reglerarbankernas och inspektionens skyldigheter. Detaljregleringen av tillsynsarbetetkompletteras av en bestämmelse som ger inspektionen ett mer aUmänthandlingsutrymme. Denna bestämmelse, som har karaktär av en generalklausul,återfinns i 147 § BL och innehåller följande. "Det åliggerfiUsynsmyndigheten att jämväl i övrigt med uppmärksamhet följa bankbolagensverksamhet i den mån så erfordras för kännedom om de förhållanden som kunnainverka på bolags säkerhet eller eljest är av betydelse för en sund utvecklingav bankverksamheten." Inspektionen har således filldelats ett ansvar attlöpande följa bankernas utveckling och därvid övervaka att bankema ställer sigBL och andra författningar samt respektive instituts bolagsordning, reglementeeUer stadgar tUl efterrättelse. Inspektionen är också skyldig att ingripa omden bedömer att missförhållanden föreligger (154 § BL). TiUsyns- och registreringsbestämmelserna försparbanker och föreningsbanker är uppbyggda med BL som förebild. Lagarna förhypoteksinstituten, kreditaktiebolagen, aktiefondsverksamheten, finansbolagenoch fondkommissionslagen samt lagen om innehåUer även dedetaljbestämmelser som anpassats efter vaije typ av verksamhet. Vidare finnsför varje tiUsynsområde en mera allmänt hållen tillsynsbestämmelse, som harkaraktär av generalklausul. Traditionellt syftar den offentliga tillsynen överbankerna till att från säkerhetssynpunkt granska verksamheten och på så sätttrygga insättarnas medel. Utöver kravet på soliditet och likviditet skaUtUlsynen också avse förhållanden som i övrigt är av betydelse för en sundutveckling av bankverksamheten (god banksed). Tillsynen skaU utövas medledning av de handlingar som bankerna är skyldiga att sända fill inspektioneneller genom upplysningar, som inspektionen inhämtar vid bankundersökningar. Ombankinspektionen skulle upptäcka några missförhållanden kan detta föranledaerinran eller föreläggande för banken att göra rättelse. I allvarligare fallkan tillståndet för en affärsbank eller föreningsbank återkallas och vad gälleren sparbank kan inspektionen förordna, att genast skall träda ilikvidation. I praktiken är ett formlöst påpekande under hand vanligentillräckligt för att eventuella missförhållanden skall rättas till. Inom bankinspekfionens allmänna tillsynsverksamhetfaller även att ta tiU vara bankkundernas intressen. Denna konsumentskyddandeuppgift, som utgör ett led i inspekfionens strävan att verka för en sundutveckling av bankverksamheten, utvecklas närmare nedan under avsnitt 1.10. Bankinspektionens verksamhet i övrigt framgår avdess instmktion (SFS 1979:740). Här anges bl. a. att inspektionen skall följautvecklingen av och främja aUmän kännedom om pris- och konkurrensförhåUanden ifråga om bankväsendet och annan företagsamhet över vilken inspektionen har tillsynsamt föra kartellregister. I dessa frågor skall samråd ske med ombudsmannenför näringsfrihetsfrågor. Inspektionens informationsuppgift innefattarskyldighet att publicera viss statistik och sammandrag av bankernasställningsöversikter. Prop.1981/82:180 Bilagedel 439 Beträffande sammansättningen av bankinspekfionensstyrelse och organisation i övrigt hänvisas till den andra delen avbetänkandet. Bankinspektionens verksamhet finansieras genomobligatoriska bidrag från dem som är underkastade tiUsyn av inspektionen. Samhället kontroUerar fömtom genom bankinspektionenkapitalmarknaden och dess organisafioner genom ett flertal myndigheter ochinstmktioner. Bankerna kontrolleras genom , ,och datainspektionen. I bankernas styrelser, såväl centrah som regionalt,återfinns representanter för det aUmänna och för de anstäUda. Bankema harhärigenom fått en halvofficiell prägel. 1.6Konsumentlagstiftning med anknytning till bankområdet Utöver den reglering som tar direkt sikte på självabankverksamheten är, när konsumentskyddet på bankområdet diskuteras, även avintresse den allmänna konsumentskyddande lagstiftning som vuxit fram alltsedanslutet av . Konsumenfiagstiftningen är fill största delen avantingen näringsrättslig eller civilrättslig natur. Den näringsrättsligalagstiftningen syftar till att stärka hela konsumentkoUektivets ställning genomatt göra det möjligt till ingripande som syftar till förändringar i framtidenav ett företags verksamhet i visst hänseende. Bland lagarna på området märksmarknadsföringslagen (1975:118) (MFL), och lagen (1971:112) om förbud motoskäliga avtalsvillkor, avtalsvillkorslagen (AVL). Den civilrältsligalagstiftningen ger anvisningar om hur enskilda tvister skaU lösas och kan fåbetydelse för ett redan ingånget avtal. Exempel härpå är generalklausulen i 36§ lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandUngar på förmögenhetsrättensområde. Av både näringsrättslig och civilrättslig natur är konsumentkreditlagen(1977:981), (KkrL). Tillämpningen av den näringsrättsligakonsumentskyddande lagstiftningen är i huvudsak anförtrodd två särskildamyndigheter - KOV och (). Vid sidan av den näringsrättsliga lagsttflningenfinns på konsumentområdet också viss lagstiftning av processrätlshg natur. Hithör främst lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden, den s.k. småmåls-lagen. Till processrättslig konsumentskyddande lagstiftning kanockså hänföras rättshjälpslagen (1972:429). Ingen av dessa lagar är dock begränsadtUl konsumentområdet. 1.6.1Marknadsföringslagen (MFL) MFL trädde i kraft . Den ersattelagen om otillbörlig marknadsföring, som hade en mer begränsad räckvidd. Syftet med MFL är att främja konsumenternasintressen i samband med näringsidkares marknadsföring av varor och tjänstersamt motverka sådan Prop.1981/82:180 Bilagedel 440 marknadsföringsom är otillbörlig. Vid tUlkomsten av denna lagstiftning diskuterades överhuvud taget inte frågan om bankverksamheten borde regleras på annat sätt änövrig näringsverksamhet. MFL:s ändamål tillgodoses i första hand genom attKOV bevakar marknaden och vid behov tar upp överläggningar med berördanäringsidkare/ branschorganisationer för att få fill stånd en marknadsföringsom står i överensstämmelse med konsumenternas intressen. För det fall alldenna verksamhet, som i första hand bygger på frivilliga överenskommelser, inteleder fill önskat resuUal, ger lagen möjlighet att med stöd av tre generalklausulervidta tvingande åtgärder - vitesföreläggande mot näringsidkare. Lagen äruppbyggd kring dessa tre generalklausuler. Den första gör det möjligt attförbjuda reklamåtgärd eller annan handling som näringsidkare - vartill ävenbankinspektionen är att räkna - företar vid marknadsföring av vara, tjänsteller annan nyttighet och som genom att strida mot god affärssed eller på annatsätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare. Den andra generalklausulen innebär attnäringsidkare beträffande produkter som han marknadsför kan åläggas att lämnasådan information som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Dentredje generalklausulen behandlar produktsäkerhet m. m. Vissa marknadsföringsåtgärder ärstraffsanktionerade. Detta gäller uppsåtlig användning av vilseledandeframställning vid marknadsföring saml vissa former av s. k.kombinationserbjudanden. De tre generalklausulerna upprätthålls emellertid integenom straff utan genom vite. Förbud och älägganden enligt de tregeneralklausulerna meddelas av MD på talan av KO. I faU som inte är av störrevikt får fråga om förbud eller åläggande prövas av KO genom s. k. förbuds- ochinformationsförelägganden. Godkänns föreläggandet gäller det som förbud elleråläggande som har meddelats av MD. Förbud eUer åläggande skall i regel förenasmed vite. Fråga om utdömande av vite prövas av allmän domstol efter talan avåklagare. Om KO för visst fall beslutar att inte göra ansökanhos MD, får sådan göras av bl. a. sammanslutning av konsumenter, löntagareeller näringsidkare. 1.6.2AvlalsviUkorslagen (AVL) AVL trädde i kraft och fick den 1juli 1977 ett utvidgat tiUämpningsområde. Lagen syftar till att utmönstra avtalsklausuler somensidigt tillgodoser näringsidkarna i förhållande till konsumenterna. På såsätt skall man få till stånd en bättre avvägning mellan de oUka intressena vidutformningen av kontraktsformulär inom olika branscher. I likhet med MFL bygger AVL på tanken all KOVbevakar marknaden och vid behov tar upp överläggningar i syfte att få fillstånd sådana Prop.1981/82:180 Bilagedel 441 ändringari standardavtalsviUkor som kan anses oskäliga. Om KO önskar få till stånd ettprejudicerande avgörande eller om förhandlingarna blir resultafiösa, kan KOföra talan hos MD om förbud enligt lagen. Liksom i MFL kan ansökan i vissa fallgöras av sammanslutning av konsumenter, löntagare eller näringsidkare. Dencentrala bestämmelsen i AVL är utformad som en generalklausul. Denna germöjlighet att om det är påkallat från allmän synpunkt förbjuda en näringsidkareatt använda villkor som med hänsyn fill vederlaget och övriga omständigheter äratt anse som oskäligt mot konsumenten. Ett förbud mot visst villkor gällerendast den aktuella näringsidkarens framtida användning av villkoret. Förbudenligt AVL skall som regel förenas med vite. Lagen gäller ifråga om villkor som används viderbjudande av varor och tjänster. Den är också tillämplig på vUlkor som användsav en näringsidkare vid erbjudande av andra nyltigheler eller på vUlkor somanvänds vid yrkesmässig förmedling av erbjudanden. Från AVL:s tiUämpningsområde har undantagitsverksamhet som står under tUlsyn av bank- eller försäkringsinspeklionen.Anledningen härtill var att nämnda tiUsynsmyndigheter ansågs utöva vissgranskningsverksamhet även i vad avsåg de avtalsvillkor som används av deföretag som stod under tUlsyn. Det bedömdes då naturligt att kontroll- ochövervak-ningsbefogenhetema också i fortsättningen anförtroddes de särskilda inspektionsmyndigheterna,vUket dock inte uteslöt att granskningsverksamheten kunde behöva byggas ut ochintensifieras. Vad särskilt gällde bankverksamheten beaktades även detintresse som de penningvårdande myndigheterna kan ha av att kunna anläggaspeciella penningpolifiska aspekter på viUkoren för bankernaskreditgivningsverksamhet (prop. 1971:15 sid. 69). 1.6.3Konsumentkreditlagen (KkrL) KkrL trädde i kraft . Syftet medlagen är att stärka konsumenternas stäUning i kreditsammanhang. KkrL innehåller fill en början näringsrältsligaregler om vilken information som en kreditgivare skaU lämna. Reglerna innebäralt näringsidkare vid annonsering, skyltning och liknande marknadsföringbeträffande kredit skaU lämna informafion om bl.a. den effektiva räntan förkrediten. Motsvarande informafion skaU lämnas innan avtal om kredit sluts. Lagen innehåller också civilrättsliga bestämmelserom kontantinsats vid krediköp som om rätt att återta vara såld på kredit. Vid sidan om de nu upptagna bestämmelsemainnehåller lagen regler om bl. a. köparens befogenheter mot annan kreditgivareän säljaren och förbud mot vissa fordringsbevis. Bestämmelserna i knyter an tiU delnäringsrättsliga systemet i MFL och AVL. Bl. a. gäller att om en näringsidkareunderlåter att lämna Prop.1981/82:180 Bilagedel 442 informationom kreditkostnaden, skaU detta anses utgöra en otillbörligmarknadsföringsåtgärd enligt MFL. Närmare riktlinjer för tillämpningen skaUutformas av KOV, i första hand efter förhandlingar med berördanäringslivsorganisationer. På det sättet kan en anpassning nås tUl de särskildaförhållanden som råder inom olika branscher. I sista hand ankommer det på MDatt genom ålägganden eller förbud bestämma reglernas innehåll. KOVutövar tillsyn över efterlevnaden av lagen. dock inteSveriges riksbank, investeringsbanks akfiebolag eller verksamhet somstår under tillsyn av bank- eUer försäkringsinspektionen. Frågan om KOV:s tillsyn enligt KkrL även bordeomfatta banker diskuterades ingående under remissbehandlingen. Krediter som ärfristående från kreditköp, t. ex. vanliga banklån eller checkräkningskrediter,berörs endast av KkrL:s bestämmelser om marknadsföring av kredit. Enligt departementschefenfår när det gäller marknadsföring reglerna i bl. 11 § MFL - som ger KOmöjlighet att informationsförelägga bank - anses ge konsumentmyndigheternatillräckliga möjligheter till. kontroll av bankers marknadsföring av kredit.Vad därefter gäller kravet på kontantinsats och förbudet mot användning avförbehåll om återtaganderätt vid kreditköp kan dessa endast riktas mot säljare.Tillämpningen av lagens bestämmelser i övrigt kan dock bli aktuell genom attbank medverkar som kreditgivare vid kreditköp. Tillsynen av att bankerna härvidiakttar KkrL:s regler borde enligt departementschefens mening ankomma påbankinspektionen inom ramen för dess allmänna fillsynsverksamhet (prop.1976/77:123sid. Enligt lagutskottets mening måste det anses riktigtatt näringsidkare, som redan är underkastad tillsyn av särskild myndighet, ställsunder tillsyn av samma myndighet när det gäller efterlevnaden av KkrL.Utskottet tiUstyrkte således att verksamhet som står under tillsyn avbankinspektionen undantas från KOV:s tUlsyn av lagen. fann utskottetatt denna ordning kunde medföra vissa problem i det att reglerna om inspektionenstillsyn inte inskränker de befogenheter som fillkommer KO enligt MFL. I KkrLföreskrivs att ifråga om underiåtelse att lämna information rörande effektivränta m. m. gäUer MFL. Med hänsyn fiU att KO sålunda har möjlighet att ingripamed t.ex. informationsföreläggande fömtsatte utskottet att bankinspektionen -för undvikande av kompetenskonflikler vid utfärdandet av anvisningar förbankernas information om effektiv ränta samråder med konsumentmyndighetema. (LU1977/78:5 sid. 21). Den nya generalklausulen i 36 § avtalslagen träddei kraft den . Klausulen ger domstolarna större möjligheter äntidigare att beakta oskäliga bestämmelser i avtal. AvtalsviUkor får sålundajämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn tillavtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffadeförhållanden och Prop.1981/82:180 Bilagedel 443 Har villkoret sådan betydelse för avtalet att det inte skäligen kanlämnas oförändrat i övrigt, får avtalet jämkas även i annat hänseende elleråsidosättas i sin helhet. Särskild hänsyn skall tas fill konsumenternas behovav skydd och generalklausulen utgör på det sättet ett komplement fiU AVL:sbestämmelser om förbud mot oskäliga avtalsvillkor. JämkningsmöjligheternagäUer emellertid också beträffande avtal och andra rättshandlingar utanförkonsumentområdet. 1.6.5 Lagen om rättegång i tvistemål om mindrevärden, småmålslagen Denna lag är normall tiUämplig i alla dispositiva tvistemål som rör värdensom uppgår till högst ett halvt basbelopp. Småmålslagen har emellertidtillkommit särskUt med tanke på konsumenttvister. Tanken bakom lagen är att genomett enkelt och billigt förfarande, framförallt låga rättegångskostnader,underlätta för medborgarna att få till stånd ett domstolsavgörande i mindretvister, i regel utan advokathjälp. Tingsrätten skall därför lämna allmänhetenupplysningar om förfarandet och i viss mån vägleda parterna vid talansutförande. Målen skall om möjligt slutbehandlas redan vid första inställelsen.För överklagande till hovrätten krävs prövningsfillstånd. Enligt denna lag kan med vissa undantag aUmänrättshjälp utgå tiU enskilda personer eller dödsbon i rättsliga angelägenheteroavsett om de behandlats vid domstol eUer annan myndighet eller om det är frågaom ärenden av utomprocessueU natur. Vid allmän rättshjälp betalar statenkostnaderna i den angelägenhet som rättshjälpen avser. Den rättssökande skalldock efter förmåga bidra till att läcka kostnaderna. Rättshjälp utgår också förenklare juridisk rådgivning. trädde omfattande ändringar ilagen i kraft. Dessa innebär bl. a. förenklingar för den rättssökandeallmänheten. Ett omfattande reformarbete pågår påkonsumentområdet. Här skall endast nämnas två utredningsarbeten. 1.6.7.1Konsumenttjänstutredningens betänkande (SOU 1979:36) Konsumenttjänstlag. För tjänster finns det praktiskt taget inte nägonkonsumenträttslig lagreglering. Man har tvingats lösa uppkommande rättsfrågormed hjälp av analogier. I betänkandet har man sökt ge lagregler om dehuvudfrågor av prakfisk betydelse som möter i samband med avtal omkonsumenttjänster. Utredningen konstaterar bl. a. att avtal om banklån ochannan försträckning, pant och borgen samt liknande krediträttsliga avtal måsteanses falla utanför utredningsuppdraget. Utredningen har ansett det nödvändigtatt Prop.1981/82:180 Bilagedel 444 begränsalagförslaget till uppdragets kärnområde, del s. k. materiella ar-betsbefingel.Den föreslagna konsumenttjänsfiagen omfattar därför endast avtal om arbete pålös sak och avtal om arbete på fast egendom. Bestämmelserna är i huvudsaktvingande till konsumentens förmån. Lagförslaget innehåller utförligabestämmelser om näringsidkarens prestafion, priset på tjänsten, en generellavbeställningsrätt för konsumenten, hävning av avtalet och skadestånd. Lagförslaget har emellertid utformats så att det iett senare skede kan byggas på med särskilda kapitel rörande andra typer avtjänster som lämpligen kan inrymmas i en allmän konsumenttjänsfiag. Hit hör bl.a. förvaring, undervisning och rådgivningsverksamhet. När del gäller dessatjänster räknar emellertid utredningen med att konsumenttjänstlagens regleråtminstone tills vidare i betydande utsträckning kan tillämpas analogt såsomuttryck för dispositiv rätt. 1.6.7.2Försäkringsverksamhetskommittén (E 1978:105) har bl. a; fill uppgift attöverväga omfattningen och inriktningen av försäkringsinspektionens framtidatillsynsverksamhet, överväga inspektionens roll på konsumentområdet och klaraut gränserna mellan inspektionens och uppgifter. 1.7.1KonsumentverketiKO (KOV) KOV är central förvaltningsmyndighet förkonsumentfrågor. Enligt sin instmktion (1979:826) har verket till uppgift attstödja konsumenterna och förbättra deras stäUning på marknaden (2 §). Medkonsument avses främst enskUd person som förvärvar varor, tjänster eller andranyltigheler huvudsakligen för enskilt bmk. Genom denna uppgift har såledesverket fått en ställning som partsorgan. Verket följer och analyserarkonsumenternas situation inom alla branscher och områden och bedömer därvidderas behov i ett samlat perspektiv. Verkets arbete inriktas i första hand påproblem som berör människors liv, hälsa och säkerhet, mera betydande ekonomiskarisksituafioner samt frågor som hänger samman med möjligheterna attrationalisera hushållens behov. KOV leds av en styrelse. Ordförande är verketsgeneraldirektör. Denne är också konsumentombudsman (KO). I styrelsen ingårlivsmedelsverkets generaldirektör och företrädare för konsumenter ochlöntagare, för näringslivet, för kommunerna, för politiska partier och för deanställda. De s. k. marknadsinriktade aktiviteterna är samladeinom ramen för ett särskilt budgetprogram. Programmet har två utrednings- ochförhandlingsavdelningar med vardera två byråer samt en teknisk byrå och ettKO-sekreteriat. KO:s uppgifter gmndar sig på MFL och AVL och innebär Prop.1981/82:180 Bilagedel 445 bl.a. att föra det allmännas talan inför MD samt utfärda informations- ochförbudsföreläggande. Byråerna behandlar problem som rör konsumenternas förvärvoch användning av varor, tjänster och andra nytfigheler. Kännedom om sådanaproblem erhålls bl.