prop · G503199 · 1981-12-31 00:00:00 — Såvitt avser inkomst av anställning från en utländskarbetsgivare skall hänsyn tas endast till de ersättningar som har utgått fillanställda som sysselsatts här i riket eller som tjänstgjort som sjömän ombordpå svenska handelsfartyg. Ersättningar som den utländske arbetsgivaren betalatfill anställda för arbete utomlands är inte pensionsgrundande. Enda undantagetfrån detta avser de fall där arbetet utförts åt ett utländskt dotterbolag tillett svenskt bolag och då förutsätts att moderbolaget har tecknat en ATP-förbindelsemed . 1departementspromemorian har föreslagits att den som för en utländskarbetsgivares räkning utför arbete i utlandet inte skall ha rätt att uppbärasjukpenning eller andra inkomstrelaterade förmåner på grund av inkomsten fråndet arbetet. Förslageti promemorian har i huvudsak lämnats utan erinran av remissinstanserna.Riksförsäkringsverket anser dock att förslaget behöver närmare analyseras ochpreciseras. Försäkringsrätten för uttalar att, såvitt gällerförmåner enligt lagen om arbetsskadeförsäkring, vars syfte är att gottgöra inkomstföriust som uppkommit genom arbetsskadan, den föreslagna ändringenmedför att detta syfte inte aUtid uppnås. För egendel vill jag framhålla att ett samband bör råda mellan rätten fill inkomstrelateradesocialförsäkringsförmåner och avgiftsskyldigheten. Ett sådant sambandföreligger inte i fråga om ersättningar från utländska arbetsgivare för arbetesom har utförts i arbetsgivarens verksamhet utomlands. Dessa ersättningar kansom-redan nämnts ingå i underlaget för den sjukpenninggrundande inkomsten utanatt arbetsgivaren kan åläggas motsvarande avgiftsskyldighet. Den anställde ärdessutom normalt försäkrad i sysselsättningslandet. I denna situation börinkomsten från den utländske arbetsgivaren inte räknas in i underlaget för densjukpenninggrundande inkomsten enligt AFL, vilket skulle innebära endubbelförsäkring. Detta gäller även andra förmåner som beräknas med ledning avden sjukpenninggrundande inkomsten, t.ex. motsvarande förmåner iarbetsskadeförsäkringen. Den här förordade lösningen överensstämmer med densom valts i den nya nordiska socialkonventionen och som går i linje medprinciperna i övriga konvenfioner. I dessa övriga konventioner har det dock avtekniska skäl inte varit möjligt att helt förhindra dubbelförsäkring medtillämpning av de 1981/82:199 22 nuvarande svenska bestämmelserna, vilket är ett ytterhgareskäl för den här förordade förändringen. Förslaget har betydelse endast i de fall inkomsten härrörfrån en utländsk arbetsgivares verksamhet utom riket. Om den däremot härrörfrån en verksamhet som den utländske arbetsgivaren driver här i , ingårinkomsten i underlaget för den sjukpenninggrundande inkomsten. Jagförordar således att som inkomst av anställning vid beräkningen av sjukpennihggmndandeinkomst inte räknas ersättning från en ufiändsk arbetsgivare för arbete somutförts i arbetsgivarens verksamhet utom riket. Vad jag nu har anförtföranleder ändring i 3 kap. 2 § AFL. Ändringen bör träda i kraft den 1 juli1982. Av administrativa skäl bör beakta inskränkningenbeträffande den sjukpenninggrundande inkomsten först i anslutning tillregistrering av nya inkomstuppgifter som lämnas efter ikraftträdandet.Riksförsäkringsverket har möjlighet att meddela närmare föreskrifter. 2.5 Ersättningsbeloppen för sjukvård utomlands Den allmänna försäkringen ersätter - som harnämnts - i begränsad omfattning utgifter för vård utomlands enhgt kungörelsen(1962:388) angående ersättning för sjukvård utom riket enligt lagen om allmänförsäkring. Läkarvård utom riket ersätts med tre fjärdedelar av läkarensarvode. Detta arvode får dock inte beräknas tiO högre belopp är , vilketinnebär att ersättningen är högst . för läkarvård utomlands. Ifråga om sjukhusvård utomlands får ersättningen inte beräknas till högre beloppän . I nu nämnda belopp ingår ersättning för läkemedel. 1departementspromemorian har anförts att ersättningarna för vård utomlands utgårmed så låga belopp att de framstår som helt meningslösa och att deadministrativa kostnaderna är betydande i förhållande till utbetalda belopp. Ipromemorian har - såvitt avser andra än de som enligt promemorian skulleomfattas av särreglerna för utsända - föreslagits att ersättningsrätten slopasför andra kategorier än här bosatta ombordanställda på svenska handelsfartyg. Förslaget har lämnats utan erinran av remissinstanserna.Försäkringsrätten för ifrågasätter dock om inte ändringen ocksåborde få konsekvenser för de ombordanställda. I likhetmed vad som har uttalats i promemorian anser jag att nu utgående ersättningarför vård utomlands kräver alltför stora administrativa kostnader i förhållandetill utbetalda belopp. Frågan får en bättre lösning genom konventioner ochprivata försäkringar. 1 konventioner söker man tillförsäkra dem som vistasutomlands ett grundläggande skydd genom direkta bestämmelser och utanersättningar mellan länderna. Detta har uppnåtts i de konventioner som gällerde nordiska länderna, 1981/82:199 23 land, , , och . Ifråga om kortare vistelser utomlands brukar resenärer dessutom regelmässigt försesig med en reseförsäkring. Vidare kan i nödfall lämnas bistånd enligt lagen(1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet m.m. Vad som har anförts gäller även i fråga om de ombordanställda.I deras fall fillkommer det skydd som de har genom sjömanslagens bestämmelserom förmåner vid sjukdom. Jag förordar således att ersättningsrätten enligtkungörelsen (1962:388) angående ersättning för sjukvård utom riket enligt lagenom allmän försäkring upphävs . Det ankommer på regeringenatt besluta om de ändringar som jag har förordat. Jag avser att senareåterkomma till regeringen med förslag om upphävande av nämnda kungörelse.Härefter kommer sjukvård utomlands att ersättas enbart i de fall som avses i gränssjukvårdskungörelsen(1962:390). Ett genomförande av förslaget om ändrad innebörd avbosättningsbegreppet på socialförsäkringsområdet kommer att innebära attantalet fall med dubbla avgifter och dubbla förmåner minskar. Förslaget fårbetydelse främst i de fall anställda har sänts ut för arbete i ett land medvilket inte har ingått någon konvention på socialförsäkringsområdet.Vidare kommer ett genomförande av förslagen om beräkningen av den pensionsgrundandeinkomsten och om sjukpenning på grundval av utländska inkomster medföra attbättre överensstämmelse uppnås mellan förmåner och avgifter. Det rör sig ommarginella förändringar i socialförsäkringens kostnader för förmåner ochintäkter genom avgifter. Försäkringens totala ekonomiska situafion får antasbli oförändrad. Förslagetom slopandet av nuvarande begränsade ersättningar för sjukvård utomlandsföranleder minskningar av utbetalningarna från socialförsäkringen. Anledningentill att detta förslag läggs fram är emellertid, som fidigare har framhållits,att de administrativa kostnaderna är betydande i förhållande fill utbetaldabelopp. För försäkringens totala ekonomiska situation rör det sig dock ommarginella förändringar. 3 Avgiftsskyldighet för arvoden för skiljemannauppdrag Jag skall här behandla en framställning från StockholmsHandelskammare och Handelskammares skiljedomsinsfitut omavgiftsfrihet för arvoden för skiljemannauppdrag i fall där en eller bådaparter är av utländsk nationalitet. I en fråga av tvistemåls beskaffenhet, om vilkenförlikning kan träffas, kan parterna överenskomma att tvisten skall avgöras aven eller flera skiljemän. Även frågor om ersättning för skada på grund av brottkan hänskjutas till Prop.1981/82:199 24 avgörande av skiljemän. Parterna i skiljeförfarandet är isocialförsäkringshänseende att anse som uppdragsgivare i förhållande tillskiljemännen. I överensstämmelse med vad som gäller i fråga om lön vidanställningsförhållanden skall uppdragsgivarna betala arbetsgivaravgifter påutgivna ersättningar för uppdrag som har utförts här i riket. Både svenska ochutländska uppdragsgivare är skyldiga att betala avgifter. Har uppdraget utförtsav en person som ett led i en av honom bedriven förvärvsverksamhet, t.ex.advokatverksamhet, skall arbetsgivaravgifter emellertid betalas endast omuppdragsgivaren och uppdragstagaren kommit överens härom genom ett s.k.likställighetsavtal. Om i sistnämnda fall likställighetsavtal inte harträffats, skall uppdragstagaren betala egenavgifter. I framställningen från och dessskiljedomsinstitut har anförts bl.a. följande. har iallt större utsträckning kommit att tilldra sig intresse i internationeUa skiljedomssammanhang.I ett stort antal affärskontrakt mellan utländska parter- särskilt i öst/västhandeln- har intagits skiljeklausuler som hänvisar parterna till att lösa eventuellatvister genom skiljeförfarande i . Ofta hänvisas därvid fill StockholmsHandelskammare och dess skiljedomsinstitut. Den positiva syn som man i andraländer har på i skiljedomssammanhang kan emellertid komma att skadastill följd av de svenska avgiftsbestämmelserna. Parter i skiljeförfarandenupplever sig knappast som uppdragsgivare i förhållande tiU skiljemännen. SkUjeförfarandetsdomstolsliknande karaktär, sättet på vilket skiljemännen utses,kostnadsfördelningen mellan parterna etc. gör att lagstiftningens konstruktionavseende relationen uppdragsgivare/ uppdragstagare inte passar in påförhållandet mellan parter och skiljemän. Åtskilliga kunde säkerligen ocksåuppleva krav från de svenska myndigheterna som icke önskvärd statligbefattning med skiljeförfarandet liksom många kunde känna oro ur sekretessynpunkt.Det finns därför anledning befara att utländska parter, särskilt parter från statshandelsländeroch andra länder med skatte- och avgiftssystem som avviker från det svenska, omde konfronteras med krav från de svenska myndigheterna, skulleundvika att förlägga skiljeförfarandet till . För egen del vill jag framhåUa följande. Det ärsjälvfallet i linje med utrikespolitiska strävanden om svenska organkan spela en aktiv roll som instrument för att slita internationella tvister. 1socialförsäkringshänseende gäller som redan nämnts att parterna iskiljeförfarandet är att anse som uppdragsgivare i förhållande tillskiljemännen. Utländska parter i skiljeförfaranden är, i likhet med svenskaparter, skyldiga att betala arbetsgivaravgifter på utgivna ersättningar tillskiljemännen för uppdrag som utförts här i riket, om inte uppdraget ingår somett led i en av skiljemannen bedriven förvärvsverksamhet. En stor restrikfivitetmåste iakttas när det gäller att införa regler om undantag från skyldighetenatt betala arbetsgivaravgifter på utgivna uppdragsersättningar. Särskilt börbeaktas intresset av att bibehålla enhetliga regler i fråga om uppdragsgivaresavgiftsskyldighet. Prop.1981/82:199 25 omständigheten att utländska parter i skiljeförfarandenhar svårt att se sig som uppdragsgivare är otillräcklig för att motivera ettundantag från huvudregeln. Utgångspunkteni framställningen från och dess skiljedomsinstitut äratt de krav på arbetsgivaravgifter som framställs mot utländska parter iskiljeförfaranden motverkar strävandena att förlägga internationellaskiljeförfaranden till . Jag anser, främst med hänsyn fillskiljeförfarandets domstolsliknande karaktär och det sätt på vilketskiljemännen utses, att avgiftsfrihet kan komma i fråga i fall där skiljeförfarandetsanknytning till är svag. Jag avser då de fall där båda parter är avutländsk nationalitet men skiljeförfarandet anordnas så att det anses äga rum iSverige. Som jämförelse kan nämnas att en uppdragsgivare redan enligt gällanderätt inte är skyldig att betala arbetsgivaravgifter på ersättningar tillsvenska skiljemän för uppdrag som har utförts utomlands. Jag har från inhämtat att ettundantag av nu angiven innebörd inte skulle komplicera avgiftsdebiteringen. Jag förordar således att vid bestämmande avavgiftsunderlaget för arbetsgivaravgifter bortses från ersättningar för skiljemannauppdragi fall där parterna i skiljeförfarandet är av utländsk nationalitet. Dettainnebär att avgiftsbefrielsen inte gäller i fall där en av parterna är svensk.Vad jag här har anfört föranleder ändring i 2 kap. 4 § lagen (1981:691) omsocialavgifter. De nya reglerna bör fillämpas första gången i fråga omarbetsgivaravgifter som avser . 4 Val av karenstid för egenföretagare Jag avser här att ta upp en fråga om val av karenstid isjukpenningförsäkringen för egenföretagare som är födda och vidutgången av hade undantagande från ATP. En egenföretagarehade möjlighet att begära undantagande från ATP såvitt avsåginkomst av annat förvärvsarbete än anställning. Undantagandet omfattade,förutom försäkringen för tilläggspension, även sjukpenningförsäkringen ocharbetsskadeförsäkringen. I enlighetmed förslag i prop. 1980/81:178 om förenklade regler försocialförsäkringsavgifter beslutade att möjligheten för egenföretagareatt stå utanför ATP skulle avskaffas vid utgången av (SfU 1980/81:28, rskr406). De personer som är födda eller tidigare och som under år 1981haft undantagande från ATP har dock möjlighet att också i fortsättningen ståutanför försäkringen om de så önskar. De egenföretagare som är födda eller senare ochsom varit undantagna från ATP har alltså obligatoriskt anslutits fillförsäkringen för tilläggspension samt till sjukpenningförsäkringen ocharbetsskadeförsäkringen. I fråga om sjukpenningförsäkringen gäller enligt huvudregelni 3 kap. Prop.1981/82:199 26 11 § AFL en karenstid av för den som harhaft undantagande. Den som inte har fyllt samt har god hälsa har enligtgällande regler möjlighet att välja en försäkring med kortare karensfid ellerutan karenstid. Denna valmöjlighet har med hänsyn till åldersgränsen intestått öppen för de egenföretagare som är födda åren 19241926 och som tillutgången av haft undantagande från ATP. Jag anser att även egenföretagare födda åren 1924-1926övergångsvis bör ges en valmöjlighet i fråga om karenstid isjukpenningförsäkringen till följd av att ett undantagande från ATPobligatoriskt har upphört att gälla. För dessa egenföretagare bör till utgångenav den i 3 kap. 11 § AFL angiyna åldersgränsen inte tillämpas.Väljer egenföretagaren att frångå den längre karenstiden, blir - om de ilagrummet föreskrivna villkoren i övrigt är uppfyllda - ändringen gällande efter det att framställningen gjordes hos . Denbegränsade grupp egenföretagare som det gäller bör underrättas avförsäkringskassorna om denna valmöjlighet. Vid tillämpningen av 3 kap. 11 § AFL bör således tillutgången av åldersgränsen inte gälla för de egenföretagare som ärfödda och som vid utgången av hade undantagande frånATP. Vad jag nu har anfört föranleder ändring i punkt 2 övergångsbestämmelsernatill lagen (1981:692) om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring. 5 Skyldighet för myndigheter m.fl. att lämna uppgiftertill försäkringskassorna i ärenden om barnbidrag och bidragsförskott I 20 kap. 9 § lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL)föreskrivs en skyldighet för statliga och kommunala myndigheter, arbetsgivareoch försäkringsinrättningar att på begäran lämna försäkringsdomstolar, ,allmänna försäkringskassor och lokala skattemyndigheter uppgifter för namngivnapersoner rörande förhållanden, som är av betydelse för tillämpningen av lagen.Ifrågavarande bestämmelse är en sådan i lag föreskriven uppgiftsskyldighet, somenligt 14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) bryter sekretess hos en myndighet. De allmänna försäkringskassorna administrerar - förutom deförmåner som AFL reglerar- bl.a. även barnbidrag och bidragsförskott. Varkenlagen (1947:529) om allmänna barnbidrag eller lagen (1964:143) om bidragsförskottinnehåller någon motsvarighet till 20 kap. 9 § AFL. har i en skrivelse tillsocialdepartementet anfört att försäkringskassorna har stora problem i de fallkassorna behöver uppgifter i barnbidrags- och bidragsförskottsärenden. Verketföreslår därför att bestämmelser motsvarande den i 20 kap. 9 § AFL skallinföras i lagarna om barnbidrag och bidragsförskott. 1981/82:199 27 framhåller att försäkringskassorna isamband med handläggningen av bidragsförskottsärenden måste ta ställning tillhuruvida det fastställda underhållsbidraget är skäligt i förhållande till denunderhållsskyldiges betalningsförmåga. Detta kan vara aktuellt dels när enansökan om bidragsförskott skall prövas första gången, dels när kassan fåttkännedom om att förhållandena ändrats. 1 de fall underhållsbidraget harfastställts genom medverkan av socialförvaltningen finns enligtriksförsäkringsverket betydelsefulla uppgifter hos kommunen. Dessa uppgifterär till följd av sekretessreglerna inom (7 kap. 4 §sekretesslagen) i praktiken regelmässigt inte åtkomliga för försäkringskassanom inte den underhållsskyldige lämnat sitt samtycke till att uppgifterna lämnasut. Den underhållsskyldige saknar å sin sida oftast anledning att ge sittsamtycke med hänsyn till syftet med kassans begäran om uppgifter. Om kassanfinner att underhållsbidraget är för lågt med tanke på hans betalningsförmåga,kan nämligen resultatet bli att talan om högre underhållsbidrag väcks mothonom. I samband med ansökan om eftergift av återkrävav underhållsbidrag behöver vidare uppgifter från kommunenom den underhållsskyldiges ekonomiska och framför allt sociala förhållanden.Dessutom finns behov av att ta del av den underhållsskyldiges självdeklaration.Enligt tolkas sekretesslagen på sådant sätt attförsäkringskassan i regel inte får del av deklarationshandlingarna utandeklarantens samtycke. Även i eftergiftssammanhang är de underhållsskyldigaointresserade av att lämna sådant samtycke. På grund av de svårigheter somsekretesslagen medför tvingas kassorna att fatta beslut på ettotillfredsställande underlag. När det gäller barnbidragsärenden anserriksförsäkringsverket att problemen inte är lika stora. I flertalet fallbehöver några vidlyftiga utredningar inte företas, men de fall som kräver ennoggrann utredning medför behov av att inhämta uppgifter från mångamyndigheter, varvid svårigheter uppstår. Efter remiss har yttranden över riksförsäkringsverketsskrivelse avgetts av , . Svenska kommunförbundetoch ensamförälderkommittén. , kommunförbundet ochensamförälderkommittén tillstyrker förslag.Riksskatteverket anser att såväl praktiska skäl som rättvisekrav påkallar attreglerna för informationsutbytet klargörs. vitsordar attsekretesslagen i allmänhet lägger hinder i vägen för de kommunala myndigheternaatt lämna försäkringskassorna uppgifter som behövs i ärenden om barnbidrag ochbidragsförskott. framhåller att om försäkringskassaninte får tillgång till de uppgifter som motiverat ett lågt underhållsbidrag sålöper barnet risk att inte få det utfyllnadsbidrag från kassan som annarsskulle utgå. däremot avstyrker riksförsäkringsverketsförslag och hänvisar till de riktlinjer och allmänna råd som socialstyrelsenutfärdat i 1981/82:199 28 samråd med för att underlättasamarbetet mellan kommunerna och försäkringskassorna. I dessa framhålls att denenskilde genom ett medgivande kan efterge sekretessen. Vidare kanförsäkringskassan begära av vårdnadshavaren att denne med stöd av sin rätt fillpartsinsyn hos kommunen införskaffar de uppgifter behöver.Även ärenden om barnbidrag är i första hand en fråga mellan de bidragsberättigadeoch . När det gäller ansökan om eftergift av försäkringskassansåterkräv av underhållsbidrag ligger det enligt i den enskildeseget intresse att lämna erforderliga uppgifter. Beträffande inhämtande avsamtycke kan man vidare reducera arbetet genom införande av vissa rutiner. För egen del vill jag anföra följande. Uppgifter som är avbetydelse för försäkringskassornas tillämpning av bestämmelserna ombidragsförskott och allmänna barnbidrag är ofta sekretesskyddade hos andramyndigheter och kan i många fall inhämtas först efter samtyckefrån berörda enskilda personer. I och för sig ligger det enligt min mening iden enskildes intresse att samtycka till att behövliga uppgifter inhämtas. Omhan vägrar att lämna sådant samtycke måste det nämligen beaktas i ärendet, ochmedför vägran att lämna samtycke att utredningen i ärendet blir ofullständigmåste detta enligt sakens natur gå ut över den som bär ansvaret förofullständigheten. Om en person exempelvis ansöker om eftergift avåterbetalningsskyldighet för bidragsförskott men genom vägran att lämnasamtycke hindrar att inhämta behövliga uppgifter om deekonomiska förhållandena bör den normala följden bli att eftergift inte medges.Motsvarande gäller givetvis vid ansökan om en förmån. Som anföri sitt remissyttrande bör det därför i och för sig normalt vara möjligt att fåerforderliga uppgifter pä frivillig väg. Enligt har försäkringskassorna dockstora problem med att inhämta samtycken från enskilda och att argumentera medandra myndigheter. En prövning måste vidare göras av varje enskild begäran omutlämnande av uppgifter. Detta innebär- förutom risk för att bedömningen kanvariera från fall till fall - en kostsam och tidsödande procedur. Införs enuppgiftsskyldighet åstadkommer man en angelägen förenkling av arbetsrutinernainom försäkringskassorna. Några integritetssynpunkter som talar emot förslagetföreligger enligt min mening inte. Mot bakgrund av vad jag förut framhållit omverkan av att utredningen i ett ärende blir ofullständig ligger det tvärtom isjälva verket ofta i dens intresse, som uppgifterna gäller, att de inhämtas. Av praktiska skäl förordar jag därför att bestämmelser omuppgiftsskyldighet motsvarande den i 20 kap. 9 § AFL införs i lagarna ombidragsförskott respekfive barnbidrag. 1981/82:199 29 6 Tillsättning av assessorstjänster hosförsäkringsrätterna infördes en ny besvärsorganisation inomsocialförsäkringen. Den innebar att tre regionala försäkringsrätter inrättadesför att fungera som besvärsinstans mellan de allmänna försäkringskassorna och försäkringsöverdomstolen. Försäkringsrätterna är kollegiala domstolar som ärindelade i avdelningar. Varje avdelning består av sex eller sju domare- varavtvå försäkringsrättsråd och fyra eller fem försäkringsrättsassessorer - , ettantal föredragande och kanslipersonal. Avdelningens arbete leds av ett avförsäkringsrättsråden som ordförande, med biträde av det andra rådet som viceordförande. Enligt 5 § lagen (1978:28) om försäkringsdomstolar, tillsättstjänsterna som försäkringsrättsråd och försäkringsrättsassessor av regeringen.Assessorstjänsterna tillsätts enligt försäkringsrättsinstruktionen (1978:633)efter förslag från respektive försäkringsrätt. Dessa tjänster ledigförklaras ivanlig ordning. Försäkringsrätterna har varit i funktion i drygt treår. Förfarandet för tillsättning av assessorstjänsterna, med förslag frånförsäkringsrätten, avvaktande av besvärstid och regeringsbeslut, innebär entidsödande procedur som hämmar rätternas möjligheter att arbeta rationeUt.Särskilt med hänsyn fill rätternas besvärande balanssituation är det angelägetatt undvika sådan tidsutdräkt. Erfarenheten visar också att regeringen iallmänhet har följt försäkringsrätternas förslag vid tillsättningen av assessorstjänsterna. Jag förordar av dessa skäl - och mot bakgrund av deallmänna decentraliseringssträvandena i statsförvaltningen - att det skallankomma på försäkringsrätterna att själva tillsätta tjänster somförsäkringsrättsassessor. Enligt 5 §lagen om försäkringsdomstolar skall även andra än jurister kunna få tjänst somyrkesdomare i försäkringsrätt om det föreligger särskilda skäl. I denproposition (prop. 1977/78:20), som låg till grund för inrättande av denuvarande försäkringsrätterna, framhöll dåvarande departementschefen att hanfann det värdefullt att ha en möjlighet att till försäkringsrätt knyta personermed erfarenhet av handläggningen i försäkringskassa som domare, oavsett att deinte var jurister. Även kvalificerade tjänstemän hos t.ex. riksförsäkringsverketutan juridisk utbildning borde kunna komma i fråga. Mitt förslag om delegeringtill försäkringsrätterna innebär inte någon ändring i detta avseende. Jagansluter mig till den tidigare bedömningen att det är värdefullt att tillförsäkringsdomstolarna få en bred rekrytering såväl från andra domstolar somfrån förvaltningen i övrigt, främst ochförsäkringskassorna. Detta gäller givetvis i hög grad redan vid rekryteringenav föredragande fill försäkringsrätterna. Prop.1981/82:199 30