prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Bestämmelser om personalen finns i 13-16 8§. Med godmateriell kvalitet avses kvaliteten på såväl teknisk utrustning - från tänger,förbandsmateriel och läkemedel fill den mest komplicerade tekniska utrustningensom hjärt-lungmaskiner, röntgenapparater etc. - som de lokaler där vården ochbehandlingen försiggår. Nämnda krav innebär att var och en som söker hälso- ochsjukvård skall behandlas av den personal och på det sätt som varje enskilt fallfordrar. All vård, behandling och rådgivning skall ske i enlighet med vetenskapoch beprövad erfarenhet. Kraven på medicinsk säkerhet och kvalitet är för mångaav helt avgörande betydelse. Detta innebär dock inte att vård och behandlingbehöver ske på stora sjukhus. Även vårdformer som inte kräver så stora resurserkan väl tillgodose dessa krav. Kravet på en god kvalitet får sålunda inteuppfattas som ett hinder för en fortsatt decentralisering av vården. I dennapunkt har också tagits in en bestämmelse om att en god hälso- och sjukvårdskall ge de vårdsökande trygghet i vården och behandlingen. En vårdorganisationsom har goda personella och materiella resurser har givetvis storaförutsättningar att fillgodose de vårdsökandes behov av sådan trygghet.Erfarenheten visar emellertid att vården på våra stora och tekniskt mest utveckladesjukhus ibland har lyckats mindre väl med denna uppgift. Patienterna har härkänt sig osäkra och upplevt vården som opersonlig. I en god hälso- och sjukvårdmåste det vara ett grundläggande krav att patienterna känner trygghet i vården.Detta förutsätter även en god omvårdnad av patienten. Kravet på trygghet harockså ett starkt samband med kraven i tredje och fjärde punkterna. Det är docksjälvklart att det ibland kan vara svårt att helt tillgodose pafientens behovav trygghet. Svårt sjuka patienter är av lättförklarliga skäl ofta oroliga ochängsliga. Det är angeläget att hälso- och sjukvården även möter patienternasbehov i dessa avseenden. 1981/82:97 117 HSU föreslår att det bör skrivas in som ett krav i den nyalagen att vården skall präglas av en helhetssyn på den enskildes förhållanden.Syftet med en sådan bestämmelse är att hälso- och sjukvården skall, så långtdet är möjligt och lämpligt, grundas på goda kunskaper om den enskildesförhållanden. Vården skall utformas under hänsynstagande också till andrafaktorer än de rent medicinska behoven, t.ex. den vårdsökandes allmänna socialasituation, arbetsförhållanden, utbildning och kulturella bakgrund. Det ärsärskilt angeläget att invandrarnas speciella situation och förhållanden beaktas.Helhetssynen bör sålunda enligt HSU prägla såväl organisationen som vården ochbehandlingen. Att en helhetssyn skall anläggas framgår bl.a. av attskyldighet föreligger också att förebygga ohälsa. Detta förutsätter oftakunskap om patientens levnadsförhållanden. Mot denna bakgrund har jag inteansett det nödvändigt att i lagen särskilt föreskriva ett krav på helhetssyn påpatientens förhållanden. Som jag påtalat i den allmänna motiveringen har dettainte heller skett i socialtjänstlagen. Vårdens lättillgänglighet anger HSU som en del av deövergripande målen för hälso- och sjukvården. Kravet på en lätt tillgängligvård tas upp också i punkten två i förevarande paragraf. finns brister idetta hänseende. Med lätt tillgänglig avses främst de geografiskaförhållandena. Det säger sig självt att alla människor inte kan ha lika långttill hälso- och sjukvårdens anläggningar. Kräver t.ex. en sjukdom vård på ettregionsjukhus måste pafienten, om han har sin bostad långt från sjukhuset,acceptera att resorna blir långa. Vad man i detta fall däremot kan begära äratt pafientens första besök hos hälso- och sjukvården, då sjukdomenkonstaterades och då remissen till gavs, kunde ske vid t.ex. ennärbelägen vårdcentral. En lätt fillgänglig vård i denna betydelse kan nåsgenom en decentralisering av vården. Vårdmottagningar bör därför förläggas såatt det vid behov är lätt för vem som helst att ta sig dit. I andra fall kan enlämpligare lösning vara att läkaren eller distriktssköterskan kommer hem fillden som behöver vård eller tillsyn i hemmet. Den geografiska närheten är dockinte fillräcklig i sig utan måste förenas med lättillgänglighet även i andraavseenden. Därmed avses främst vårdmottagningarnas öppethållandetider,jourtjänstgöringen och förekomsten av köer inom hälso- och sjukvården. Ettförlängt öppethållande vid t.ex. en vårdcentral kan vara av stor betydelse förvårdens lätfillgänglighet liksom förbättrad jourtjänstgöring och kortare köer.Även på dessa sätt kan man således öka lättillgängligheten. En sådan utbyggnadkan emellerfid kräva stora resurser. Kravet på en lätt tillgänglig hälso- ochsjukvård måste därför noga vägas mot de ekonomiska och personella begränsningarsom finns för verksamheten. Punkten tre avser att stryka under vikten av enmedmänsklig och förstående inriktning av hälso- och sjukvården. En vårdsökandeär en medmänniska som alltid har rätt till okränkt värdighet och integritet närhon utnyttjar hälso- och sjukvårdens tjänster. Det är väsentligt för resultatetav Prop.1981/82:97 118 vårdenatt den kan genomföras i en atmosfär av samförstånd och samverkan mellanvårdpersonalen och patienten. Patientens rätt till självbestämmande ochintegritet kan dock inte vara absolut utan måste av flera skäl vara begränsad.Det är inte möjligt att låta pafienten bestämma innehållet och omfattningen avvården. Sådana avgöranden måste alltid ankomma på sjukvårdshuvudmannen och densom har det medicinska ansvaret för vården. Det bör också i detta sammanhangpåpekas att bestämmelsen i förevarande punkt under inga förhållanden är avseddatt kunna åberopas i en dödshjälpssituafion. Aktningen för en människas rätttill självbestämmande kan aldrig sträcka sig så långt att den som är verksaminom hälso- och sjukvården har att efterkomma en begäran från en svårt sjukmänniska att få aktiv hjälp att beröva sig livet. En patient har däremot iprincip en obegränsad rätt att avstå från behandling och kan därmed kräva atten åtgärd genast avbryts eller aldrig vidtas. Här kan också hänvisastill det förbud mot påtvingat kroppsUgt ingrepp som har kommit fill uttryck i 2kap. 6 8 regeringsformen. En situation som uppstår ibland är att patienten tillföljd av sin religiösa tro vägrar att underkasta sig en viss behandling. brukar medlemmar av vissa religiösa samfund vägra att ta emotblodtransfusioner, även om denna vägran skulle medföra en allvarUg risk förpatientens liv. Om en patient är underårig och vårdnadshavaren vägrar att gåmed på att barnet erhåller erforderlig medicinsk behandling, kan emellertid denvårdansvarige läkaren eller annan anmäla förhållandet till socialnämnden somkan föranstalta om vård och omhändertagande enligt lagstiftningen med vissabestämmelser om vård av unga. Om en patient är medvetslös eller omtöcknad ellerav annan orsak är ur stånd att ge ett rättsUgt giltigt tiUstånd till enbehandling, som bedöms vara nödvändig med hänsyn till hans hälsotillstånd, kangivetvis denna genomföras ändå. Självfallet kan här uppstå svåragränsdragningsproblem, t.ex. om patienten är allvarligt psykiskt sjuk ochvägrar underkasta sig somatisk behandling som inte har samband med hanspsykiska sjukdom. Dessa kompUcerade problem kan emellertid inte lösas genombestämmelser i hälso-och sjukvårdslagen. Det bör i detta sammanhangnämnas att utredningen rörande vissa frågor beträffande sjukvård i livetsslutskede i sitt huvudbetänkande (SOU 1979:59) I livets slutskede har behandlatfrågeställningarna kring döden. Betänkandet bereds f.n. inomsocialdepartementet. Det bör också framhåUasatt det i annan lagstiftning finns bestämmelser som inskränker patientens rättfill självbestämmande. Exempel härpå är lagen (1944:133) om kastrering, lagen(1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall samtsmittskyddslagen (1968:231). I punkten fyra betonasvikten av vad som benämns kontinuitet i vården. Många pafienter finnerdet besvärligt att ofta träffa ny personal när de kommer till vårdmottagningen.Enahanda sakuppgifter måste lämnas gång på gång, nya ansikten skall kännas igenosv. Särskilt för äldre människor Prop.1981/82:97 119 ären bristande kontinuitet i vården ett stort problem. Men också för dem sommycket ofta måste uppsöka hälso- och sjukvården framstår detta förhållande sommycket besvärande och inte sällan som en uppenbar risk för resultatet avvården. Konfinuiteten är viktig också för hälso- och sjukvårdspersonalensmöjligheter att genomföra en god vård. Problemen gäller emellerfid inte barainom den öppna vården utan i lika hög grad inom den slutna. I propositionen 1979/80:116om åtgärder för att förbättra konfinuiteten inom hälso- och sjukvården m.m.har lagts fram förslag och anvisats vägar för att komma till rätta med denbristande kontinuiteten inom vården. Itredje stycket anges att vården och behandlingen skall så långt det är möjligtutformas och genomföras i samråd med patienten. Den närmare innebörden häravhar behandlats i den allmänna mofiveringen. Här bör endast anmärkas attpatientens rätt fill samråd inte får leda till någon inskränkning i detmedicinska ledningsansvaret. Bestämmelsen får inte heller tolkas så, attpatienten bestämmer innehållet och omfattningen av vården. 15 8 lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalenm.fl. finns en bestämmelse om att den som har ansvaret för vården är skyldigatt informera patienten om hans hälsofillstånd och om de behandhngsmetoder somstår fill buds. Rätten för pafienten att få sådana upplysningar har ansetts såbetydelsefull, att en bestämmelse med i huvudsak samma innebörd tagits in ocksåi denna lag. Den här givna bestämmelsen innebär en skyldighet för huvudmannenatt bedriva och organisera vården på ett sådant sätt att patientens berättigadekrav på information kan tillgodoses. Skyldigheten att informera en patienteller dennes anhöriga kan dock vara begränsad genom sekretesslagen (1980:100). Landstingskommunernahar således en skyldighet att tillhandahålla hälso-och sjukvård av en vissomfattning och standard. Någon rätt för patienten att anföra förvaltningsbesväröver beslut som rör vården föreligger inte. Däremot kan patienten anförakommunalbesvär över beslut som fattats av en landstingskommunal eller kommunalnämnd. Vidare har patienten en rätt att hos hälso- och sjukvårdens ansvarsnämndfå prövat om någon som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen åsidosatt vad somåligger honom i hans yrkesutövning. Patienten har också möjlighet att vända sigtill förtroendenämnden i landstingskommunen. 48 Om någon som vistas inom landstingskommunen utan att vara bosatt där behöveromedelbar hälso- och sjukvård, skall landstingskommunen erbjuda sådan vård. Paragrafenmotsvaras av 3 § andra stycket sjukvårdslagen. Huvudprincipen i 3 8, attvårdskyldigheten skall omfatta endast dem som är bosatta inom landstingsområdetmåste kompletteras med bestämmelser 1981/82:97 120 för de fall, då behov av omedelbar vård uppkommer. Det ärsjälvklart att den som har ett akut behov av vård skall tas om hand på närmastesjukhus eller annan mottagning där adekvat vård kan ges oavsett var han ärkyrkobokförd. Avgörande för vårdskyldigheten i dessa fall måste alltid vara denfaktiska vistelseorten. Paragrafen innehåller därför en bestämmelse om attlandstingskommunen är skyldig att tillhandahålla också dem som inte är bosattainom landstingskommunen omedelbar hälso- och sjukvård. Skyldigheten omfattarsåväl den som är medlem i en annan landstingskommun som den som saknar sådantmedlemskap, t.ex. en utlänning på fillfälligt besök i landstingskommunen. Någonnärmare precisering av gränserna för vad som skaU anses som "omedelbarvård" kan inte ges här. Detta får prövas från fall fill fall. Läkareneller annan som svarar för vården bör liksom hitfills få avgöra om envårdsökande behöver omedelbar vård eller om vården kan anstå till dess denvårdsökande kommer till sitt eget län eller dit där han annars har att sökavård. Skyldigheten att ombesörja vård gäller dock i princip endast så länge denvårdbehövande inte utan men kan flyttas fill t.ex. det egna landstingetssjukhus. I de flesta fall torde det sannolikt inte bli aktuellt att förflyttapatienten men i vissa fall kan vårdbehovet bli långvarigt och då bör patientenockså förflyttas. Eftersom den vårdskyldighet som det här är fråga om ärbetingad av ett akut vårdbehov bör skyldigheten inte gälla längre än vad somfrån saklig synpunkt är motiverat. Något hinder för att huvudmannen beredervård i större omfattning finns inte. är det kanske med hänsyn tillomständigheterna i det enskilda fallet både önskvärt och lämpligt att så sker.Det bör dock understrykas, att skyldigheten för landstingskommunen att erbjudaomedelbar hälso- och sjukvård avser endast skyldighet att svara för attlokaler, personal och utrustning står till förfogande, men inte atttillhandahålla vården kostnadsfritt eller till ett särskilt lågt pris. Somframgår av 17 8 får landstingskommunen ta ut vårdavgifter enligt de grundersom den själv bestämmer. Vissa speciella situafioner med anknytning tillregionsjukvården är i ansvarshänseende inte lösta genom föreskrifterna ilagförslaget men förutsätts bli reglerade genom särskilda överenskommelser. Hithör t.ex. den situationen när en pafient äri behov av specialistvård påregionnivå, men den egna regionsjukvården saknar resurser för sådan vård. 5 § För hälso- och sjukvård som kräver intagning ivårdinrättning skall det finnas sjukhus. Vård som ges under sådan intagningbenämns sluten vård. Annan hälso- och sjukvård benämns öppen vård. Paragrafen motsvaras av bestämmelser 12 8 1 mom.sjukvårdslagen. I HSU:s lagförslag förekommer varken begreppet sjukhuseller begreppen öppen Pch sluten vård. Såspm framgår av den allmännamptiveringen (avsnitt 2.3.5) har jag ansett det behövligt att fills vidarebibehålla dessa begrepp också i den nya hälso- och sjukvårdslagen. Någon sakligändring av den 1981/82:97 121 betydelse begreppen har i sjukvårdslagen är inte avsedd.Liksom i sjukvårdslagen hänger begreppen sjukhus och sluten vård samman.Sjukhus är den vårdinrättning där sluten vård ges. Det förhållandet att slutenvård ges på sjukhus hindrar naturligtvis inte att även öppen vårdtillhandahålls där. .Liksom skall sjukhusen erbjuda vård för"sjukdom, skada, kroppsfel eller barnsbörd". Någon åtskillnad görsinte mellan psykiska eller somatiska sjukdomar eller förlossningsvård. Ocksåkonvalescentvård som kräver intagning skall ske på sjukhus. Enligt sjukvårdslagen har dock inte tillfälligasjukvårdslokaler för vård av patienter som lider av smittsamma sjukdomarbetraktats som sjukhus. Orsaken till undantaget är det förhållandet, att detinte ansetts vare sig praktiskt möjligt eller behövligt att görasjukvårdslagens alla föreskrifter om sjukhus och deras förvaltning tillämpligapå så provisoriska sjukvårdslokaler som det här är fråga om. Här avseddatillfälliga vårdinrättningar torde inte förekomma längre. Ett undantag sommotsvarar det i sjukvårdslagen har därför inte ansetts behövligt i den nyalagen. Kraven på en god hälso- och sjukvård torde i praktiken innebära, attsjukhusen även måste ha åtminstone den kvalitafiva standard som dehar för att uppfylla kraven på en god hälso- och sjukvård. Någraorganisatoriska föreskrifter för sjukhusen finns dock inte i den nya lagen. Begreppen öppen och sluten vård har i förevarande lagsamma betydelse som i sjukvårdslagen. Med sluten vård avses i sjukvårdslagensådan vård där patienten är "intagen" på sjukhuset. Att någon är"intagen" har i regel ansetts förutsätta, att han vistas på sjukhusetäven . finns det emellertid vårdformer där det kan varasvårt att avgöra om vården som ges skall betraktas som öppen eller sluten.Vanligt är t.ex. att pafienten vistas på sjukhuset endast (dagsjukhusvård), endast (nattsjukvård) eller endast (femdygnsvård). Dessa vårdformer har vanligen brukat betecknas som halvöppna.Tvekan om klassificeringen av de nya vårdformerna har skapat problem särskiltvid fillämpningen av sjukförsäkringens ersättningsregler. En redogörelse förhur gränsdragningen mellan sluten och öppen vård skall ske lämnades avföredragande departementschefen i prop. 6 8 Landstingskommunen svarar för att det inomlandstingskommunen finns en ändamålsenlig organisation för att till och frånsjukhus eller läkare transportera personer vilkas tillstånd kräver att transportenutförs med fordon som är särskilt inrättade för ändamålet. Paragrafen motsvaras av 3 8 tredje stycket sjukvårdslagen. Som framgår av 1 8 första stycket hör sjuktransporter fillhälso- och sjukvården. Med sjuktransporter avses i sjukvårdslagen endast vägbundnasådana, dvs. i allt väsentligt ambulanstransporterna. Andra marktransporter hörfill den allmänna räddningstjänsten och åvilar det kommunala brandförsvaretenligt brandlagen (1974:80). Frågan om huvudmannaskapet för 1981/82:97 122 sjuktransporteroch annan räddningstjänst övervägs f.n. I avvaktan på resultatet av dessaöverväganden är landsfingskommunernas ansvar för sjuktransportväsendet också iden nya lagen begränsat till vägbundna sjuktransporter. För att markera attnågon ändring i förhållande fill vad som gäller inte har åsyftats, harbestämmelsen i 3 8 tredje stycket sjukvårdslagen förts över, med endast enmindre redaktionen ändring, till förevarande paragraf. 78 Landstingskommunen skall planera hälso- och sjukvården med utgångspunkt ibefolkningens behov av hälso- och sjukvård. Planeringenskall avse även den hälso- och sjukvård som erbjuds av annan änlandstingskommunen. Förstastycket har en viss motsvarighet i 4 8 sjukvårdskungörelsen (1972:676). Andrastycket saknar direkt motsvarighet i sjukvårdslagsfiftningen. Iparagrafen läggs en skyldighet på landstingskommunen att planera sin hälso- ochsjukvård. Den hälso- och sjukvård som bedrivs av landstingskommunernahar sådan omfattning och inriktning att den inte kan bedrivas utan en välfungerande planering. Trots detta förhållande har det bedömts som väsentUgt atti en särskild bestämmelse slå fast landstingskommunens planeringsansvar, inteminst med hänsyn till bestämmelserna om samverkan i planeringen i de följandetvå paragraferna. Av paragrafen framgår att planeringsskyldigheten i princip ärbegränsad till det egna landstingsområdet. Beträffande viss hälso- och sjukvårdmåste planeringen dock omfatta två eller flera landstingsområden. Detta framgårav bestämmelserna om regionsjukvård i 9 §. Syftetmed landstingskommunens planering skall vara att tillgodose behovet av hälso-och sjukvård hos dem, för vilka landstingskommunen har en skyldighet atttillhandahålla sådan vård. I paragrafen ställs inte upp några krav på formernaför planeringen. Landstingskommunen avgör själv hur detaljerade planer somskall upprättas och vilken tid planerna skall avse. Något krav påunderställnings- eller samrådsskyldighet med ställs inte hellerupp. Med hänsyn fill att är tillsynsmyndighet förutsätts dockatt landstingskommunerna håller styrelsen forfiöpande informerad omplaneringen. Landstingskommunenfår alltså planera verksamheten på det sätt som den finner mest ändamålsenligt.Dock måste planeringen alltid vara så utformad att kraven på hälso- ochsjukvården uppfylls och att verksamheten strävar mot det övergripande målet 128. Avparagrafens andra stycke framgår att landstingskommunens planeringsansvaromfattar inte endast den egna hälso- och sjukvården utan också den som erbjudsav andra vårdgivare. Landstingskommunen skall alltså vid planeringen av denegna verksamheten ta hänsyn till det utbud av hälso- och sjukvård som andravårdgivare svarar för, t.ex. privata vårdinrättningar. 1981/82:97 123 privatprakfiserandeläkare, skolhälsovård och företagshälsovård. Också den riksomfattandeverksamhet på hälso- och sjukvårdsområdet som bedrivs vid t.ex.riksförsäkringsverkets sjukhus i och skall beaktas. Attsamverkan skall ske med dessa vårdgivare framhålls i nästföljande paragraf. 88 I planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården skall landstingskommunensamverka med samhällsorgan, organisationer och enskilda. Paragrafenhar en viss motsvarighet i 4 8 andra och tredje styckena sjukvårdskungörelsen. Iparagrafen åläggs landsfingskommunen en skyldighet att samverka med andra iplanerings- och utvecklingsarbetet av hälso- och sjukvården. Också isjukvårdslagstiftningen finns det bestämmelser om ett samrådsförfarande i planeringen.Enligt 4 8 andra stycket sjukvårdskungörelsen bör sjukvårdsstyrelsen eftersamråd med berörda myndigheter göra upp översiktsplaner för sjukvården ocholika grenar av denna. Det finns dock inte någon skyldighet förlandsfingskommunen att upprätta sådana planer. I förarbetena till föreskriften- bestämmelsen fanns ursprungligen i sjukvårdslagen men fördes senare över tillsjukvårdskungörelsen - underströk föredragande departementschefen dock viktenav att sådana planer verkligen gjordes upp och att samråd därvid skedde medberörda myndigheter. Vidare ges i 4 § tredje stycket sjukvårdskungörelsen enbestämmelse om att sjukvårdsstyrelsen skall underrätta när denfattat beslut om indelning i läkardistrikt. Denoffenthga hälso- och sjukvärdens betydelse för samhället har särskilt under desenaste årtiondena blivit allt större. Detta har bl.a. fört med sig attlandsfingskommunernas delakfighet i den allmänna samhällsplaneringen har blivitmer markerad . Sålunda är landstingskommunerna enligt 12 8förordningen (1979:637) om länsplanering obligatoriska remissinstanser vidlänsstyrelsernas länsplanering. Vidare har landstingskommunerna genom att deenligt lagen (1976:891) om val av ledamöter i länsstyrelses styrelse fungerar somvalkorporafioner i detta hänseende ett icke oväsentligt inflytande pålänsstyrelsernas länsplaneringsbeslut. Landstingskommunerna har också gemensamtmed staten bildat regionala utvecklingsfonder, som ersatt de fidigareföretagareföreningarna och som - genom bl.a. lagen (1978:19) om beslutanderättför stiftelse som har bildats för att på regional nivå främja näringslivetsutveckling - bereder dem vissa möjUgheter att påverka näringspolifiken pålänsplanet. Därjämte har landstingskommunerna genom lagen (1978:438) omhuvudmannaskap för viss kollekfiv persontrafik ett med kommunerna gemensamtansvar för länets kollekfivtrafik. Utformningenav hälso- och sjukvården påverkar en rad andra verksamhetsområden i samhället.Mot bl.a. denna bakgrund har det ansetts nödvändigt att i lagen föra in enbestämmelse om en vittgående skyldighet för landsfingskommunen att samverka medhuvudmännen för dessa verksam- Prop.1981/82:97 124 Som framgår vid en jämförelse är förevarandebestämmelse betydligt mera vidsträckt än bestämmelsen i 4 8sjukvårdskungörelsen. Enligt sistnämnda bestämmelse skall samråd äga rum endastvad gäller översiktsplaner. Ordet samverkan avser att markera, att samarbetetalltid skall vara fråga om ett ömsesidigt givande och tagande. Samråd har oftaanvänts i en snävare betydelse. Det är således inte endast fråga om att beredanågon fillfälle att ta del av t.ex. ett visst förslag till utbyggnad, utanavsikten är att denne skall ges möjlighet att påverka utformningen av förslagetgenom att belysa det utifrån hans kunskaper och erfarenheter. Enligt den nyabestämmelsen skall samverkan ske med samhällsorgan, organisationer ochenskilda. Med samhällsorgan avses främst kommuner och statliga myndigheter,t.ex. , , arbetarskyddsstyrelsen på centralnivå samt länsskolnämnden, yrkesinspektionen, länsarbetsnämnden och deregionala stiftelserna för skyddat arbete på länsplanet. Bland organisationerkan nämnas arbetsmarknadens organisationer samt handikapp-, äldre- ochpatientföreningar. Med enskilda avses i huvudsak privata vårdgivare av olikaslag, t.ex. privata sjukhem samt privatprakfiserande läkare och sjukgymnaster. 9 § Regeringen får föreskriva att riket skall delas in iregioner för den hälso-och sjukvård som berör flera landstingskommuner. Landstingskommunerna skall samverka i frågor som rör sådanhälso- och sjukvård. Bestämmelsen är utan ändring överförd från 37 8sjukvårdslagen.