prop · G50394 · 1981-12-31 00:00:00 — - Ett av skälen till att kringgärda transportav farligt gods med säkerhetsföreskrifter äratt tredje mans intressen måste skyddas.Berörs inte tredje man av transportenbortfaller detta skäl. I detta stycke föreslås därför attundantag görs för vissa s k interna transporter. En transport som sker endast inom ettområde där tillverkning, lagring eller förbrukningav farligt gods äger rum omfattas sålunda inte av lagförslaget under Prop.1981/82:94 168 förutsättning att tredje man - dvs allmänhetens- intressen inte är hotade. Transportsträckans längdhar därvid mindre betydelse än graden av avskildhet. Att en transport har nuangivna begränsade karaktär minskar i och försig inte riskerna för dem sora utför transporten eller för miljön. Föreskrifter till förebyggande av dessa risker återfinns emellertid i annan skyddslagstiftning. För interna transporter som går även över längre och meroskyddade sträckor kan det ibland te sig överdrivet att användahela det säkerhetssystem som avses gälla för transportav farligt gods i allraänhet. För sådana fallfinns möjlighet till dispens enligt 6 §. I en del fall, varvid, främst transporterna inom jordbruket åsyftas, kan antas att de kvantiteter farligt godssom berörs av den enskilda transporten oftaär sä små, att den ansvariga transportmyndighetenfår förutsättas föreskriva att de inte utgör farligt gods i lagens bemärkelse. Begränsningen i andra stycket torde habetydelse i första hand för landtransporterna. Närmare föreskrifter för verkställighetendärav får därför överlämnas ät FGE att meddela. Ettviktigt mål för arbetet med att åstadkomma ennationell lagstiftning om transport av farligt gods är att uppnå största möjligaharmonisering med de internationella reglerna. I detta hänseende ärbestämningen av begreppet farligt godscentral. Någon skillnad mellan den nationellaoch internationella uppfattningen om vad som i transportsammanhang utgör farligt gods föreliggerknappast. Inte heller i förhållande till de internationella regelverken bör därför någraskillnader finnas. - Lagen föreslås därför gälla endasttransport av gods som omfattas av de internationella överenskommelser om transport av farligt gods somSverige biträtt eller eljest accepterat. De internationella reglerna för samtliga transportslag Prop.1981/82:94 169 bygger nuriiera påFN-rekommendationernas klassindelning. Uppräkningenav varuslag i 2 § anknyter därför till klassrubrikernai FN-rekommendationerna. Den har ocksåanpassats till vissa särdrag i ADR och RID respektive RAR.Sålunda har vämjeliga varor vilka rubriceras särskilt i ADR och RID, men inte i FN-rekomendationerna,IMDG-koden eller RAR, medtagits i uppräkningen.- Endast RAR upptar magnetiskt material som farligt gods. Magnetiskt materialskiljer sig från övriga varuslag genom att det inte i sig är skadebringande utan kan utlösaskadliga effekter pä transportmedlets navigeringsutrustning.För att uppnå överensstämmelseraed de internationella luftfartsbestäm-raelsernaföresläs lagen omfatta även magnetiskt material. Uppräkningen är uttömmande.Varuslag, som representerar andra risker ändem som de förtecknade gör, omfattas såledesinte av lagförslaget. De uppräknade varuslagenär inte lika farliga i alla sammanhang.Riskerna de representerar varierar t ex med mängden, med typen av transportmedel eller med arten av gods med vilketde sammanlastas. I en viss mängd ochtransporterat raed ett visst transportmedel kan således gods innehållande något av varuslagen vara helt ofarligt. Ytterligareett rekvisit måste därför vara uppfyllt för att godset skall anses farligt i lagens mening, nämligen att det p g a sina egenskaper kan medföra skador vid transport eller - med syftning på det magnetiska materialet - påverka transportmedlets säkra framförande. Lagen föresläs alltsågälla endast sådant gods som omfattas av de internationella överenskommelserna om transport av farligt gods. Ennackdel är förenad med en sästrikt internationellanpassning. Det kan nämligen inte uteslutas att transportav andra varuslag än de som ryms inom dessa överenskommelser kan behöva regleras som ett led i den nationellaproduktkontrollen. Ett exempel härpå är varor, som innehåller polyklorerade bifenyler, PCB, och som pä grund däravhar hälso-eller miljöfarliga egen- Prop.1981/82:94 170 De farliga egenskaperna hos PCB hinner normaltinte göra sig gällande under en transport eftersom exponeringstidenär för kort. Varor som anses farliga endast p g a att de innehåller PCB omfattas därför inte av överenskommelserna eller lagförslaget. Däremotomfattas hantering, inklusive transport, av PCB-varor av lagen om hSlso- ochmiljöfarliga varor. Den nackdel detinnebär att transportföreskrifter kan komma att finnas också inom ramen förannan nationell lagstifning får dock ansesvara uppvägd av fördelarna raed en internationell anpassning. Det förtjänar att särskilt påpekas att miljöfarligtavfall enligt förordningen (1975:346) om miljöfarligt avfall praktiskt taget alltid också är farligtgods enligt såväl nu gällande som den här föreslagnalagstiftningen om transport av farligt gods. Detta innebär att förtransport av miljöfarligt avfall, som också är farligtgods, galler dels denna lag, dels förordningenom miljöfarligt avfall. Sistnämnda förordninginnehåller bestämmelser om bl a krav på särskilt tillstånd för den somyrkesmässigt transporterar miljöfarligt avfall påväg. 2 § anger ramen för vad som ärfarligt gods. Närraare bestämmelser om vad som i skilda transportsituationerskall förstås med de iippräknade varuslagen föreslås bli överlämnat till detre transportmyndigheterna att meddela. Bemyndigande härtill lämnasi förordningen med stöd av 5 § lagförslaget. Lagen föresläs gälla ettvidare transportmedelsbegrepp än ADR gör. ADR gäller för fordon, som för-framdrivande på väg är försett med motor och icke löperpå skenor eller har förbindelse med elektrisk ledning och som normalt används för befordranav personer eller gods, för motorfordon, som åtföljs av en pähängsvagn samtför släpfordon, dvs varje fordon som ärbyggt för koppling till motorfordon Prop.1981/82:94 171 (Artikel 1 a) av ADR jämförd med artikel 4 av konventionen den 19 september1949 om vägtrafik). Den föreslagna lagens giltighet inskränker sig emellertid inte till motordrivna fordoneller till fordon avsedda för vägtrafik utan omfattar alla slags fordon sora används för transportpä väg eller i terrängen. Beteckningen fordon används i samma betydelse som i vägtrafikkungörelsen(1972:603), nämligen anordning på hjul, band, medar eller liknande som är inrättad för färd pä marken och ej löperpå skenor. Sin störstabetydelse har naturligtvis lagförslaget för den fordonskategori som omfattas också av ADR, dvs i huvudsak bilar och sådana släpfordonsom kan kopplas till dem. Övrigafordonsslag torde förhållandevis sällan komma i fräga för transportav farligt gods. I den mån de gör det, torde vidare de transporterade kvantiteternaofta vara så små att FGE får förutsättas föreskriva att det inte är fräga om farligt gods i lagens mening. Det lämpliga i att mot denna bakgrund över huvudtaget låtalagförslaget omfatta sistnämnda fordonsslag kan naturligtvis diskuteras.Transport av farligt gods med t ex hästskjuts,paketcykel eller terrängfordon innebär emellertid samma risker som transport med t exlastbil. Även om specialföreskrifter fördessa ovanligare transportmedel inte anses påkalladebör i vart fall de allmänna aktsamhetskra-ven gälla även för dem. Beträffandesjötransporterna föreslås lagen gälla endast transport av förpackat gods och alltså inte för bulktransporter. Skälen till denna begränsning har redovisats i den allmännamotiveringen. Lagens tillämpningsområde avses med andra ord komma att helt överensstämmaraed IMDG-kodens. Prop.1981/82:94 172 Begreppet bulk har delvis olika innebörd vid land- och sjötransporter. En bulklast i t ex en bil på väg blir bilen körtsorabord på ett fartyg förpackad last. Självabilen utgör nämligen i förhållande till fartyget en förpackning.Gods i containrar, flyttbara tankar eller väg-ellerjärnvägsfordon är alltså i sjöfartssammanhanggods i förpackad form. Formuleringen i punkt4 kan med hänsyn härtill tyckas vara en onödig uppräkningav synonymer. Uppräkningen har emellertid valts för att missförstånd angåendebegreppet förpackad form skall undvikas. Lagförslaget, liksom IMDG-koden, gäller fartyg vari transporteras gods i förpackad form, ävenom i fartyget transporteras oförpackatgods. Första stycket har till syfte att gelagen samma geografiska tillämpningsområde som lagen om säkerhetenpå fartyg resp luftfartslagen. Med"svenskt fartygsvenskt luftfartyg" skall därför förstås detsammasom i sjösäkerhetslagen resp luftfartslagen. I den utsträckning försvarsmakten transporterar eller låter transportera farligt gods med civilatransportmedel eller eljest i sammanhang som inte skiljer sig från det civila samhälletsaknas anledning att generellt betrakta försvarsmaktenstransporter annorlunda än transporter i allmänhet. Transporter med örlogsfartyg eller militäraluftfartyg sker emellertid under säspeciella betingelser att säkerhetsföreskrifterna fördem inte självklart skall vara desamma, om än inte mindre orafattande, som för övriga transporter.Huvudsakligen i enlighet med vad som gällerbeträffande sjösäkerhetslagenoch luftfartslagen föresläs därför frågan om denna lags tilläm.pning pätransporter med örlogsfartyg eller militära luftfartyg vara beroende av förordnande frånregeringen. Prop.1981/82:94 173 Lagförslaget reglerar transport av farligt gods. Detta ämnesområdeär till art och omfattning sådant att däriryms otaliga kombinationer av gods, transportmedel och andra transportförutsättningar.Med denna komplexitet är det ofrånkomligt att situationer kan uppstå, där det måste anses befogat att medge undantag från lagens tillämpning.Regeringen eller myndighet som regeringen utser föresläs därför få möjlighet attförordna om undantag från lagens tillämpningpå enstaka transport eller pä visst slag av transporter. En förutsättning för att denna möjlighetskall fä utnyttjas bör dock naturligtvis alltid vara att rimliga krav pä säkerhet ändå är tillgodosedda. Med undantag för transporter med örlogsfartyg och militäraluftfartyg föresläs lagen bli generellt tillämpligtpå alla transporter av farligt gods,alltså även på försvarsmaktens transporter. Möjlighet bördock finnas för regeringen eller myndighet somregeringen utser att förordna om undantag från lagens tillämpningpå försvarsmakten. Pä samma sätt som beträffandeden allmänna dispensmöjligheten enligt första stycket, bör förutsättningen för sådantundantag vara att rimliga krav på säkerhet ändå ärtillgodosedda. Detta torde i allmänhetvara fallet för sådana transporter som sker under ledning av militärbefäl ellerannan av försvarsmyndighet förordnad person, dvs sådana transporter som f n ärundantagna från ex-plosivvaruförordningens tillämpning. 7 och 8 §§ I dessaparagrafer anges under vilka förutsättningar transport av farligt gods får ske. 7 §, andra stycket innefattar enerinran om det i och för sig självklara förhållandet att bestämmelseri internationella överenskommelser om transport avfarligt gods, som biträtt, skall gälla förtransporter som omfattas av överenskommelserna. Prop.1981/82:94 174 Somtidigare anförts har det mest ändamålsenligatillvägagångssättet vid regleringen av transportav farligt gods befunnits vara, att föreskrifterför sådana transporter meddelas av regeringen eller myndighet som regeringenutser inom ramar som bestämt.Genom förevarande paragraf delegeras ienlighet härmed till regeringen eller myndighetsom regeringen utser, rätten och skyldigheten att meddelade föreskrifter för transport av farligt gods som behövs för atttransportsäkerhetskraven enligt 7 § skall anses uppfyllda. Vissatransporter representerar så storarisker att inte ens de mest rigorösaföreskrifter kan neutralisera riskentill en godtagbar nivå. Sädana transporter bör kunna heltförbjudas. Andra transporter åter är inte sä riskfyllda sora sagts, men innebär ändå sädana riskerutöver det vanliga att de, även om eljest föreskrivnavillkor uppfyllts, inte bör få förekomma utan att särskilt tillstånddärtill givits eller lämplig myndighet underrättats om att transporten skall ägarum. I denna paragraf föreslås därför att regeringen eller myndighet, som regeringenutser, får rätten att föreskriva krav på tillståndför eller förhandsanmälanom eller att förbjuda visst slag av transporter.Krav på tillstånd eller förhandsanmälan och i änhögre grad förbud innebärstora ingrepp i de berördas handlingsfrihet. Med hänsyn härtillföreslås att föreskrifter härom skall kunna komma i fräga endast närdet är av särskild betydelse frän säkerhetssynpunkt. Utgångspunkten för föreskrifterenligt paragrafen bör vara arten av det gods som är ifråga. Samtligatransportförutsättningar bör dock kunna medtas i bedömningen, såledesäven t ex avsett transportmedel ochavsedd färdsträckas längd. Detta innebär att tillståndskraveller förbud kan avse inte bara visst gods- generellt eller i vissa kvantiteter - utan även transport av godset med visst transportmedel . Prop.1981/82:94 175 Föreskrifter om tillståndsplikt avses komma i fråga förtransporter, för vilka särskild försiktighetbör iakttas, t ex transporter avradioaktiva eller explosiva varor. Lämpligenbör tillstånd därför kunna förenasmed föreskrifter om speciella försiktighetsmåttsåsom nyttjande av viss färdväg m m. Förhandsanmälan bör komma i fråga för sådana transporter där tillståndskrav är för ingripandemen där det från transportsäkerhetssynpunktändå föreligger ett befogat intresse för allmännaorgan, t ex polismyndighet eller brandförsvar,att känna till transporterna. I detta sarrananhang börpåpekas, att länsstyrelse enligt 147 och 148 C§ vägtrafikkungörelsen (1972:603) kan meddela lokal trafikföreskrift om förbudmot trafik med fordon med last av farligt gods. Sådant förbud kan avse viss väg, viss vägsträcka eller samtliga vägar inom visst område. 12 och 13 §§ I dessa paragrafer ges tillsynsmyndigheterna debefogenheter som behövs för att kontrollen över efterlevnaden av bestämmelser om. transport av farligt gods skall bli möjlig. Motsvarighet till paragraferna finns i annan lagstiftningav liknande karaktär, t ex i arbetsmiljölagen (1977:1160) och lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarligavaror. ärskilt_om2:-_§- befogenheter som genom denna paragraf tillerkänns tillsynsmyndigheterna skall skiljas från de befogenheter att meddela föreskrifter till allmän efterrättelse som regeringen ellermyndighet som regeringen utser avses fågenora t ex 9 §. Med stöd av 13 §avses tillsynsmyndigheterna fä en möjlighet att ingripa i det enskilda fallet för att framtvinga efterlevnad av lagens bestämmelser. Utöverföreläggande om rättelse av uppdagade brister bör förbud mot färd till mottagaren kunna meddelas. Det bör sålunda vara möjligt att dirigera en olämplig last till exempelvis en soptipp där lasten deponeras i av- Prop.1981/82:94 176 vaktan på att avsändare eller mottagare förklarar sig villig att vidta lämpliga åtgärder. Sannolikheten att kommunen skulle blibelastad av inte avhäratat farligt gods är ..liten ra h t varuhavarnas intresse att få sitt gods och transportörernas intresse att få loss sina fordon. Skulle det trots allt visa sig nödvändigt attslutligt deponera godset bör det allraänna bära kostnadenför detta. För att ett föreläggande ellerförbud skall kunna komma ifråga bör det varahelt klart dels att en överträdelse av gällande bestämmelser verkligen ägt rum, dels att rättelse intekan åstadkommas på frivillig väg. Befogenheten enligt tredje stycket raåste ses som en absolut sista utväg förtillsynsmyndighet att få en förelagd åtgärö utförd. Vid eninspektion kan en tillsynsmyndighet upptäckaen brigt som myndigheten bedömer kunnamedföra risk för skador. Genom otillåten sammanlastning t ex kan en kemisk reaktion ha påbörjats ellerskett. Genora denna paragraf får tillsynsmyndigheternabefogenhet att i sådana fall, i syfte att avvärja faran, omhändertaoch oskadliggöra godset. Avgiftsbeläggning börkunna kormna i fräga t ex i ärenden om klassificering av farligt gods. I dennaparagraf bemyndigas därför regeringen att föreskriva attsärskilda avgifter skall utgå i ärendenenligt lagen. Den nu föreslagnalagstiftningen avses inte föranleda någon ändring i förordningen (1975:421) om vissa avgifter till statenskärnkraftinspektion. Enligt denna förordning ärden som söker bl a transporttillständ eller kolliproto-typgodkännande skyldig att erlägga avgift till inspektionen . Prop.1981/82:94 177 Tystnadsplikt börgälla för de enskilda sora i vissa fall kan komma att delta i detransportansvariga myndigheternas verksamhet. Ett exempel på sådant fall är den utomståendeexpertis som dessa myndigheter i bland torde behöva anlita vid prövning av vissa ärenden om klassificering. Första stycket innehåller därför en bestämmelse om tystnadsplikt. 1 andra stycket hänvisastill sekretesslagen (1980:100), som träder i kraft den 1 januari 1981.Sekretess för of fentliga funktionärer kan såvitt nu äri fråga föreskrivas med stöd av 8 kap 6 § sekretesslagen. 11.2 Förordningenom transport av farligt gods För att undvika att författningstexten tyngs med ofta förekommande uppräkningarav namnen på de myndigheter regeringen föreslås utse tillskilda uppdrag, näraligen , luftfartsverket och transportrådet, införsgenom denna paragraf begreppet transportmyndighet. I andra stycket regleras frågan om vilken myndighet som skall vara ansvarig för sädana säkerhetsproblem vilka inte är direkt beroende av de särskilda förutsättningarna förett visst transportslag. Vissa säkerhetsåtgärder är nödvändiga vid alla typer av transporter och kan trotsdetta vara lämnade utanför den internationella regleringen. Andra säkerhetsåtgärder avser förhållanden i gränslandetmellan transport och lagring. Ytterligare frågorutan transport-slagstillhörighet är de speciella överväganden som ligger bakom det legala begreppet miljöfarligt avfall vilket otvivelaktigt också är farligtgods i traditionell mening. Även isamband med krav på provning av enhetslastanordningaroch behållare kan generella krav behöva ställas med hänsyn till att dessa ofta fyller fler funktioner än enbart transportredskapets. Likaså kan föreskrifterför den allmänna ordningen och säkerheten behöva utfärdas utan att de 12 1981/82. 1981/82:94 178 går att hänföra tillriskerna inom ett visst transportslag. Som tidigare anförtsanger 2 § lagförslaget ramarna för vad sora skall förstås medfarligt gods. Genom förevarande paragraf får transportmyndigheterna uppdraget att för resp transportslag fylla ut dessa ramar meddetaljföreskrifter. Transportmyndigheternaförutsätts därvid i allt väsentligt följavad som gäller internationellt. 4 och 5 §§ Kraven på säkerhetsåtgärder vidtransport av farligt gods raåste med nödvändighetvarieras med egenskaperna hos skilda godstyper. Som framgår av redogörelseri det föregående har därför, både internationellt och nationellt,en systematisering av säkerhetssystemen för transport av farligt gods skett genora att detfarliga godset indelats i olika klasser, till vilka sedan säkerhetsföreskrifterknutits. Dä en vara hänförts tillviss klass, och i förekoramande fall undergrupp tillklassen, dvs klassificerats, utlöses sålunda det régelkomplexsom skall tillämpas vid transport av varan.Klassificering av det farliga godset ärett centralt moment i säkerhetssystemen. Av de föreslagnaparagraferna framgår sålunda att farligt gods indelas i nio olika klasser samt att farligtgods skall vara klassificerat. §§E§Jsi3:£_2ffi_i_S- Iparagrafen anges vilka varuslag de nio olika transportklasserna omfattar. För att överensstämmelse med de internationella regelverken skallkunna uppnås i föreskrifterna för resp transportslag har dettatillvägagångssätt valts framför en uppräkningav de exakta klassrubrikerna. Rubrikerna varierar nämligen någotmellan de skilda regelverken. Endast FN-rekommendationerna, IMDG-koden och RAR (samt detkommande ICAO-annexet) upptar klass 9, i FN-rekommendatio- Prop.1981/82:94 179 nerna rubricerad Miscellaneous Dangerous Substances - annatfarligt gods. Med undantag förmagnetiskt material omfattar klasserna 1-8 alla nu kända slag av gods som är farligt från transportsynpunkt. Klass 9enligt IMDG-koden och RAR tjänstgör därför huvudsakligen, förutom sora permanent hemvist förmagnetiskt material vid flygtransporter, sora en genomgångsklass. - Samma innebörd avses klass 9 ha här. Klass 9 finns alltsåinte i ADR, RID eller några nuvarande nationella landtransportföreskrifter. Förlandtransporterna torde därför klass 9 komma att bli en "tom klass". Det har emellertidinte ansetts nödvändigt att utesluta landtransportmyndigheten från möjlighetenatt hänföra gods till klass 9. Det skall i detta sammanhang understrykas, att de gränser förbegreppet farligt gods som 2 § lagförslaget anger inte får överskridas. Skulle helt nya typerav farligt gods upptäckas kan m a o klass 9 inte användas föratt inlemma dem i lagens tillämpningsområde utan att en lagändring först skett. Särskilt_om _5 . Först sedan klassificering skett, kan den ansvarige för transporten fåkorrekt information ora vad som skall iakttas under transporten. Följdenligt föreskriver5 S att klassificering av godset ärett villkor för transport. Vid klassificeringenskall godset hänföras till den klass - och eventuell undergrupp till klassen -somomfattar godsets huvudsakliga transportrisk. En vätska som t ex är både brandfarlig och giftig, men vars brandfarliga egenskaper innebär den störstatransportrisken, skall alltså hänföras tillklass 3. Ingenskall behöva känna sig frestad att kringgålagen eller med stöd därav meddelade föreskrifter p g a svårigheter med att avgöra om och i sä fall var visst gods hör hemma i förevarandelagstiftning. Prop.1981/82:94 180 Som framgår av 5 § skall farligt gods vara klassificerat vidtransport. Råder det tveksamhet om huruvida envara utgör farligt gods eller ej eller omtill vilken klass den rätteligen bör hänföras, fårtransport därför inte ske förrän tveksamheten undanröjts. I många fall saknar enskilda, det må vara företageller privatpersoner, resurser att görade bedömningar som erfordras i dessa hänseenden. I 6 §föreslås därför att behörig transportmyndighet skall varaskyldig att pä ansökan meddela beslut huruvida viss vara utgör farligt gods och, om så är fallet, ibeslutet ange till vilken klass varan skall hänföras. För att beslut skall kunna lämnas inom rimlig tid, bör sökandentillhandahålla underlaget för myndighetens prövning.Skyldighet härtill föreskrivs därför i 6 §,andra stycket. I normalfallet torde beslut kunna fattas på grundval endast av det material sökanden tillhandahållit.Erfordras emellertid därutöver att särskilda undersökningar genomförs,t ex på laboratorium, bör sökandenbetala kostnaderna för undersökningen. Med hänsyntill att situationer kan tänkas uppstå, i vilka det vore stötande att låta sökanden bära hela kostnaden för undersökningen,föreslås transportmyndigheterna fåbefogenhet att bestämma ett lägre belopp ora omständigheterna föranleder det. Som exempel på en omständighetsom bör kunna föranleda avgiftsreduktion kan nämnas att frågaär om undersökning vars resultat är av stort allmiänt intresse. Det ligger i sakens natur att beslut enligt 6 §' skall meddelas så snabbt som myndigheten kan utan att säkerheten åsidosätts. Mer eller mindre lång tidsutdräkt torde dock vara ofränkoralig i vissa fall, inte minst p g a ärendenas svårighetsgrad. Pä grund häravoch dä sökanden i vissa fall kan ha stort intresse av att ändå kunnatransportera sin vara, föreslås i 8 § sökanden i vissa fall ha rätttill interimistiskt beslut i ärendet.Denna rätt föresläs emellertid inte, till skillnadfrän rätten enligt 6 §, vara ovillkorlig. En förutsättning för interimistiskt beslut Prop.1981/82:94 181 måste nämligen alltid vara att myndigheten med någorlunda tillförlitlighet kan bedöma varans transportrisker. Beslut enligt 6 §kan antas vara av allmänt intresse. I 7 § föresläs därför att transportmyndigheterna skall vara skyldigaatt fortlöpande publicera besluten.