prop · G503220 · 1981-12-31 00:00:00 — En väg att åstadkomma detta är attge kommunerna större ansvar och befogenheter i fråga om tillsynen. Det innebäratt kommunernas ställning på naturvårdsområdet ytterligare stärks. I likhetmed flera remissinstanser är jag dock tveksam till att lägga på kommunerna ettobligatoriskt rillsynsansvar. Kommunerna har f. n. mycket skiftande möjligheteratt klara av ett ökat tillsynsansvar med hänsyn till sina ekonomiska ochpersonella resurser. Det är dock ett faktum att många kommuner redan nu tar deli täkltillsynen och har resurser för denna uppgift. Med hänsyn till vad jag nuhar anfört bör enligt min mening reformen göras frivillig. I likhet med vad som gäller påmiljöskyddslagens område bör därför en kommun efter eget åtagande få möjlighetatt från överta ansvaret för tillsynen över täktverksamheten iden omfattning som kommunen har resurser och förutsättningar för i övrigt. Ensådan ordning skulle enligt min mening bidra rill både en effektivare tillsynoch ett bättre utnyttjande av de samlade tillsynsresurserna hos statliga ochkommunala organ. Jag vill emellertid i detta sammanhang understryka vikten avatt myndigheterna, oavsett hur det formella tillsynsansvaret är uppdelat mellandem, Ullvaratar alla möjligheter till samarbete så att tillgängliga resurserutnyttjas på effektivaste sätt. I naturvårdslagen bör således tas in en bestämmelsesom innebär atl efter åtagande av vederbörande kommun fåröverlåta åt den kommunala nämnd som kommunen bestämmer alt utöva tillsynen övertäktverksamheten inom kommunen. Har överlåtit ansvaret förtillsynen på kommunen, bör detta leda till att befogenhet upphöri samma mån som kommunen tilläggs kompetens. Med denna ordning uppstår ingaoklarheter om vem som har det formella ansvaret för tillsynen. Kommittén uttalar vidare som sin principiellamening alt företagen i täktbranschen bör svara för de kostnadertäktverksamheten åsamkar samhället, bl. a. kostnader för täkltillsynen. Motdenna bakgrund föreslår kommittén att kommunerna ersätts för sinatillsynskostnader genom atl de får en möjlighet atl debilera täktinnehavarnakostnaderna för varje besiktning som utförs av kommunen. Ett övervägande antalav remissinstanserna ansluter sig till kommitténs principiella uppfattning attläktföretagen skall bära samhällets kostnader för tillsynen. Fleraremissinstanser har dock invändningar mot förslaget. a. anserlänsstyrelsernas organisa- 1981/82:220 22 lionsnämndatt frågan om kostnadsansvaret på miljövårdsområdet bör ses i ett störresammanhang. Det är enligt nämnden knappast helt oomtvistligt att ifrågavarandekostnader bör övervältras på läktföretagen. Jag har tidigare i avsnitt 2.1.2 berört frågan om bl.a. statens kostnader för täkltillsynen och om kommitténs förslag om införandeav en s.k. täktavgifl. Som jag där redogjort för har naturvårdsverketregeringens uppdrag att utreda frågan om prövnings- och Ullsynsavgifter påmiljöskyddsområdet. 1 likhet med vad jag uttalat angående förslaget om täktavgiflbör frågan om hur en avgift för den kommunala tillsynen kan utformas övervägasav i anslutning till verkets pågående utredningsarbete. Jagavser därför att senare föreslå regeringen att ge i uppdragatt utreda frågan om hur en sådan tillsynsavgift kan utformas och anpassas tillett system med prövnings- och tillsynsavgifter. I samband med att ställning tastill det kommande förslaget om tillsynsavgifter för täkltillsynen är detnaturligt att frågan om tillsynsansvarets fördelning mellan ochkommunen ses över. I naturvårdslagen finns vissa bestämmelser somreglerar möjligheterna för de naturvårdande myndigheterna alt få enskilda atträtta till vad de företagit sig i strid mot denna lag. Sådan rättelse sker iförsta hand genom vitesföreläggande mot den enskilde. Myndigheterna kan ocksåbegära handräckning för att nå rättelse. I vissa fall kan myndigheterna självavidta åtgärder på den försumliges bekostnad för att åstadkomma rättelse. Möjligheterna till sådana ingripanden som nämntsregleras bl. a. i 39 § naturvårdslagen. Enligt denna bestämmelse fårlänsstyrelsen vid vite förelägga den som brutit mot vissa närmare angivnaföreskrifter atl vidta rättelse. Detta gäller bl. a. i fråga om brott sombegåtts mot särskilt meddelade förbud eller föreskrifter angåendenationalpark, naturreservat, strandskyddsområde samt nalurvårdsområde. Ettytterligare exempel på när vitesföreläggande kan meddelas är när någon utförläkt ulan tillstånd eller i strid mot föreskrifter som har meddelats i sambandmed rillstånd. Beträffande den sistnämnda situationen har jag i avsnitt 2.1.5föreslagit att rätten att meddela föreläggande även skall tillkomma denkommunala nämnd som utövar täkltillsynen. Ett föreläggande om att vidta rättelse skallsåledes enligt gällande bestämmelser riktas mot den som begått denifrågavarande gärningen. Kommittén anser emellertid atl det ibland kan finnasskäl att rikta föreläggandet mot annan, exempelvis mot ny ägare, när denberörda fastigheten eller byggnaden har överlåtits efter det att gärningen harförövats. Detta är f. n. inte möjligt enligt den praxis som har utbildats hosberörda förvaltningsdomstolar. Från nalurvårdssynpunkl är del emellertidenligt kommittén viktigt att alla rimliga åtgärder vidtas för atl i störstamöjliga utsträckning åstadkomma rättelse. Kommittén föreslår att 39 § ändras påså sätt att det 1981/82:220 23 lämnasöppet mot vem ett föreläggande skall riktas. Den frågan bör enligt kommittén istället bedömas efter förhållandena i det enskilda fallet. Kommittén tar även upp frågan om möjligheterna altlåta ett föreläggande enligt naturvårdslagen, som meddelats någon i egenskapav ägare till viss egendom, gälla mot ny ägare till egendomen. I allmänhetgäller att ett föreläggande atl vidta viss åtgärd och som utfärdats för någon ihans egenskap av ägare till exempelvis en fasrighet förfaller, om egendomenöverlåts ull annan. Ett nytt föreläggande måste då utfärdas mot den nye ägaren.Eftersom varje föreläggande regelmässigt kan överklagas kan det ta lång tidinnan föreläggandet uppfylls. För att göra tvångsmedlen mer effektiva är delenligt kommittén angelägel alt ett föreläggande blir gällande även mot en nyägare. I likhet med vad som gäller enligt lagen (1976:666) om påföljder ochingripanden vid olovligt byggande m. m. (LPI) föreslås att en bestämmelse meddetla innehåll las in i naturvårdslagen. I syfte att upplysa den som avser attköpa en fastighet om de förelägganden som kan belasta fastigheten föreslårkommittén dessutom att en bestämmelse förs in i naturvårdslagen som innebäratt uppgift om föreläggandet skall antecknas i fastighetsboken ellertomträttsboken. Flertalet remissinstanser tillstyrker eller lämnarkommitténs förslag i denna del utan erinran. Kammarrätten anser dock alt denpersonkrets mot vilken ett föreläggande kan vidtas bör närmare anges. För egen del vill jag anföra följande. En olovligbyggnadsåtgärd innebär i många fall brott såväl mot byggnadsbestämmelserna sommot exempelvis bestämmelserna i naturvårdslagen om slrandskydd. Genom LPI harsamhällets möjligheter att ingripa mot överträdelser av byggnadslagstiftningenutvidgats. Enligt min mening bör naturvårdslagens bestämmelser om ingripandeför att åstadkomma rättelse utvidgas på motsvarande sätt. Jag biträder deförslag som kommittén lagt fram i denna del. Bestämmelserna i 39 § bör såledesändras på så sätt att ett föreläggande om rättelse kan riktas mot inte bara densom begått gärningen i fråga. Även andra personer bör kunna träffas av ettsådant föreläggande. Myndigheten får härigenom möjlighet alt riktaföreläggandet mot den som har sådan rådighel över egendomen alt han harfaktiska och juridiska möjligheter alt utföra den förelagda åtgärden. Dennaordning ligger i linje med vad som redan gäller enligt LPI. Ett föreläggandekan alltså riktas mot exempelvis den som vid lidpunkten för föreläggandet ärägare till egendomen trots att den olagliga åtgärden kan ha vidtagits av dentidigare ägaren eller av någon annan. Med hänsyn till att ett föreläggande omrättelse enligt 39 § kan bli aktuell i så många skilda situationer är det intemöjligt att som kammarrätten framfört uttömmande i lagen ange den personkretsmot vilken ett föreläggande kan riktas. I de allra flesta fall blir delgivetvis mot ägaren eller nyttjanderättshavaren av egendomen i fråga somföreläggandet kommer atl riktas. Jag ansluter mig också till kommitténs förslag attdel i naturvårdslagen förs in bestämmelser av innebörd atl ett föreläggande omrättelse skall följa 1981/82:220 24 fasrighelenoch således blir gällande även mot ny ägare till egendomen i fråga samt att ettsådant föreläggande antecknas i fastighetsboken eller tomträttsboken. Enligt nalurvårdsförordningen är den som ämnaruppföra vilthägnad omkring ett område där allmänheten får färdas fritt skyldigatt anmäla det till för samråd enligt 20 § första stycketnaturvårdslagen. får då möjlighet all med stöd av 20 § andrastycket förelägga honom att vidta de åtgärder som behövs med hänsyn tillallmänhetens friluftsliv och naturvårdsintressel, t. ex. att anordna passagereller begränsa hägnadens omfattning. När det är uppenbart atl stängsel haranordnats med del enda syftet att utestänga allmänheten från ett friluftsområdekan stängselhållaren föreläggas att ta bort stängslet. Enligt är de nuvarandebestämmelserna om villhägn inte tillfredsställande. Detta gäller särskilt motbakgrund av att antalet vilthägn i landet ökar. från naturvårdens synpunktöverväger olägenheterna med vilthägn. Hägnen inkräktar starkt på allmänhetensmöjligheter enligt allemansrätten att färdas fritt i naturen. Densamhällsekonomiska betydelsen av hägnen är enligt ringa. Ävenom villhäg-nen kan ha viss betydelse för viltforskningen, behövs de inte förfaunavården. Det bör därför enligt verket öppnas bättre möjligheter attförbjuda alt vilthägn uppförs eller atl styra deras lokalisering. Visserligenkan bestämmelserna i naturvårdslagen om bildande av naturreservat användas föratt hindra tillkomsten av ett vilthägn som är olämpligt lokaliserat under förutsättningatt området i fråga är av sådan kvalitet atl ett reservatsbeslut är motiverat.Ett sådant förfarande är dock komplicerat och i regel tidsödande.Naturvårdsverket förordar därför atl det införs ett allmänt tillständs-tvångför uppförande av villhägn. Vidare föreslås att regeringen bemyndigas altmeddela föreskrifter om förflyttningar av djur mellan olika vilthägn. behövs kontroll över sådana förflyttningar inom landet. I likhet med flertalet remissinstanser delar jagnaturvårdsverkets uppfattning att det finns anledning alt skärpa kontrollen avvilthägn. har det blivit allt vanligare alt hålla och föda uppvilda djur inom hägnade områden. Omfattande villhägnader i markerna innebärofta olägenheter främst från allemansrättslig synpunkt. Även om det finns genomgångar i stängslet så låtermånga människor bli att gå in i hägnen av olika skäl. Det har förekommh atl vilthägnhar uppförts enbart i syfte atl hindra allmänheten från tillträde till områdendär det råder allemansrätt. Villhägnader inom känsliga naturområden kan ocksåmedföra skador på naturmiljön. anför kan vilthägnen medföra ölägenheter även 1981/82:220 25 Djur kommer lätt fria. Förrymda djur som inte redan riilhör vårfauna kan komma att konkurrera med de inhemska djurarterna och de kan ocksåorsaka skador av olika slag. Vildmink och vildsvin är exempel på detta. Enligt min mening bör man emellertid skilja mellanå ena sidan bestämmelser som tar sikte på atl skydda naturmiljön och altmotverka alt allmänheten genom vilthägn utestängs från marker där man annarsfår färdas fritt och å andra sidan en reglering med syfte alt hindra att vissaslag av främmande djurarter etablerar sig här i landet i frilevande stammargenom rymningar från villhägn. Ett skäl till att göra en sådan åtskillnad äratt det först nämnda slaget av bestämmelser med hänsyn till sitt syfte bör avseendast områden där allmänheten får färdas fritt medan det andra slagetbestämmelser bör ha ett vidare tillämpningsområde och avse djurhållningen påall slags mark t. ex. även tomter. Enligt vad jag har inhämtat kommer jakt- ochviltvårdsberedningen atl lägga fram förslag som syftar till attmotverka alt djurarter som är främmande för vårt faunaområde etablerar sig häri frilevande stammar genom rymningar, inplantering eller på annat sätt. Jag anser således alt kontrollen över villhägn börskärpas men förordar att syftet med de skärpta bestämmelserna i avvaktan påjakt- och viltvårds-beredningens förslag begränsas att bevara möjlighetenför allmänheten alt färdas fritt i naturen och att skydda naturmiljön. Även deförslag till bestämmelser om kontroll av förflyttning av djur mellan olikavilthägn som har lagt fram bör anstå i avvaktan på jakt- ochviltvårdsberedningens förslag. Jag biträder i likhet med flertalet remissinstanserförslaget om införande av ett allmänt rillståndstvång för uppförandel avvilthägn med de begränsningar i fråga om syftet med bestämmelserna somjag nysshar angivit. Med hänsyn till det angivna syftet bör tillståndsskyldigheteninskränkas till vilthägn som uppförs kring område där allmänheten får färdasfritt. Frågor om tillstånd bör som föreslår prövas avlänsstyrelsen. Den nuvarande anmälningsskyldigheten för villhägnader bör alltsåersättas med ett rillståndstvång för sådana hägnader. Som några länsstyrelseranför i sina remissyttranden lorde en reglering genom tillståndsprövning inteinnebära någon nämnvärd ökning av arbetsbelastningen för länsstyrelserna ijämförelse med den nuvarande anmälningsskyldigheten. Jag delar uppfattning attlillståndsgivningen bör vara restrikriv. Tillstånd bör inte lämnas inom områdendär villhägn kan utgöra hinder för det rörliga friluftslivet eller där demedför en icke godtagbar påverkan på naturmiljön. Särskilt vid prövningen av områdetsbetydelse från friluftslivssynpunkt bör de översiktliga fysiska planer somkommunerna upprättar kunna utgöra underlag för länsstyrelsernasställningstagande. Tillstånd till vilthägn bör som naturvårdsverketföreslår förenas med de villkor som behövs till skydd för friluftslivet ellernaturmiljön. Prop.1981/82:220 26 lig överensstämmelse med förslag börlänsstyrelsen kunna föreskriva nya eller ändrade villkor för tillståndet, omolägenheter uppkommer som inte fömtsågs när tillståndet gavs. Kan olägenheteninte avhjälpas och är den betydande, bör Ullståndet få återkallas. Atl somnaturvårdsverket föreslår dessutom införa bestämmelser om omprövning av givnatillstånd med möjlighet att då upphäva tillståndet eller altföreskriva nya eller ändrade villkor torde inte behövas. I enlighet med vad jag nu har anfört har inomjordbruksdepartementet upprättats förslag lill lag om ändring i naturvårdslagen(1964:822). Förslaget bör fogas till regeringsprotokollet i detla ärende sombilaga 6. Täkl av sten, gms, sand, lera,jord, torv eller andra jordarter för annat ändamål än markinnehavarens husbehovfår ej ske utan rillstånd. Vad nu sagts avser dock ej läkt ivattenområde vartill tillstånd lämnats enligt vattenlagen (1918:523) ellerfordras enhgt lagen (1966:314) om kontinentalsockeln. /år förelägga den somsöker täkttillstånd alt, vid äventyr att ansökningen avvisas, lägga framutredning som belyser behovet av takten samt en täktplan av erforderligomfattning. Tillståndet skall förenas med de villkor som behövs för attbegränsa eller motverka företagets menliga inverkan på naturmiljön. Om ej särskildaskäl föranleder annat, skall tillstånd för sin giltighet göras beroende av atlsäkerhet ställs för sålunda föreskrivna villkor. Visar sig sådan säkerhetotillräcklig,/år föreskriva atl tillståndet skall gälla endastom ytterligare säkerhet ställs. Om fullgörandet av föreskrivenåtgärd ankommer på annan än markens innehavare, är innehavaren skyldig tåla attåtgärden vidtages. Har förflutit från dettäkttillstånd har vunnit laga kraft,/år upphäva tillståndet helteller delvis eller förena riilståndet med ändrade villkor. Visar det sig attföreskrivna villkor inte i den utsträckning som behövs begränsar ellermotverkar förelagets menliga inverkan på naturmiljön, får föreutgången av den angivna tiden förena tillståndet med de ytterligare villkor sombehövs. På skäl som haranförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.1.3) ges möjlighetatt förelägga sökanden i ett ärende om täkttillstånd att lägga fram utredningsom belyser behovet av takten. Att sökanden inte är skyldig att förebringa enfullständig utredning om försöijningen med t. ex. gms inom en hel region antydsgenom utlryc- 1981/82:220 27 ket "------ utredning som belyser behovet- ".Frågan om innebör den och tillämpningen i övrigt av denna bestämmelse har behandlats i den allmänna motiveringen. Av vad som där har sagts framgår bl. a. all länssty relsen får begära en behovsulredning endast om utredningen kan antas tillföra ärendet uppgifter av väsentlig betydelse för prövningen och läns styrelsen inte på annat sätt kan få fram ifrågavarande uppgifter. Om avslår en ansökan om läkt därför att behovet av takten inte anses styrkt innebär detla inte nödvändigtvis att för all fram tid har sagt nej lill takten. Fyndigheten kan tas i anspråk vid en senare fidpunkt om ändrade förhållanden föreligger. Bestämmelsen i andra stycket gerlänsstyrelsen möjlighet all förena ett tillstånd med de villkor som behövs föralt begränsa eller motverka företagets menliga inverkan på naturmiljön. Vidbedömningen av frågan vilka åtgärder som behövs med hänsyn till naturmiljönskall hänsyn också las dennas betydelse för friluftslivet. Länsstyrelsenbör således genom denna bestämmelse kunna föreskriva att delar av täktområdetstängslas in av hänsyn till friluftslivet. Fjärde stycket har ändrats endast i redaktionelltavseende. Regeringen eller den myndighet somregeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för den som drivertäktverksamhet eller stenkrossrörelse att lämna de uppgifter om verksamhetensom behövs som underlag för planering av naturvården. Frågan om täktföretagensuppgiftsskyldighet har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.1.4). Uppgiftslämnandet skall vara enkeltoch så litet betungande som möjligt. Endast sådana uppgifter som är av någonbetydelse för planeringen av naturvården behöver samlas in. Som framgår av denallmänna motiveringen bör sålunda små takter undantas frånuppgiftsskyldigheten. Till denna kategori bör räknas sådana takter som frånhushållnings- och planeringssynpunkt är av litet intresse. Takter för vilkasamma uppgifter lämnas i annan ordning bör också undantas från uppgiftsskyldighetenenligt denna lag. Vid utformningen avuppgiftsskyldigheten skall beaktas de synpunkter beträffande företagensuppgiftslämnande som har anförts i prop. 1976/ 77:115 om åtgärder för attunderiätta företagens uppgiflslämnande m. m. Efter åtagande av en kommun fårlänsstyrelsen överlåta åt den kommunala nämnd som kommunen bestämmer att utövatillsyn över att en takt inte utförs i strid mot 18 § eller de villkor som ärförenade med tillståndet. I den allmänna motiveringen(avsnitt 2.1.5) har redovisats de överväganden som ligger bakom bestämmelsernai denna nya paragraf. 1981/82:220 28 melsens utformning följer att tillsynsuppgifter inte kandelegeras till kommunen i större omfattning än vad kommunen har åtagit sig.Det får förutsättas atl samråd sker mellan och kommunen innanett sådant åtagande görs. Fördelningen av uppgifter i fråga om täkltillsynenmellan och den kommunala nämnden måste ske med utgångspunkt ivad som är lämpligt med hänsyn till tillsynsverksamheten i stort och till deskiftande lokala förhållandena. Vid sin prövning har atl utgåfrån att kommunen är beredd alt satsa de resurser som behövs för detillsynsuppgifter som kommunen har beslutat atl åta sig. Som framgår av denallmänna motiveringen innebär delegationen av tillsynsansvaret atl denkommunala nämnden blir ensam kompetent på delegationsområdet. Om det skulleinträffa att den kommunala nämnd, på vilken tillsynsansvaret har överlåtits, inågot undanlagsfall visar passivitet kan emellertid, om såbehövs, återta delegationen. Vilthägn får inte utan tillstånduppföras på områden där allmänheten får färdas fritt. Frågor om tillstånd prövas avlånsstyrelsen. Vid prövningen skall hänsyn tas till behovet av sky dd förfriluftslivet och naturmiljön. Tillstånd skall förenas med de villkor sombehövs till skydd för dessa intressen. Om det genom ett vilthägn uppkommernågon olägenhet som inte förutsågs när tillståndet gavs, får lånsstyrelsenbesluta nya eller ändrade villkor för att avhjälpa olägenheten. Kan olägenheteninte avhjälpas och är den betydande, får tillståndet återkallas. Med vilthägn avses hägn för djursom anses som vilda. Hjortdjur, vildsvin och andra vilda djur som hållsinhägnade är att anse som vilda även om de har fölls i fångenskap. Eftersomrenar betraktas som tamdjur, omfattas renskölselanläggningar (stängsel, gärdenm.m.) inte av bestämmelsen. Stängsel som är avsedda att utestänga djur frånvissa områden är inte alt anse som vilthägn enligt denna paragraf. Inrättas en djurpark eller liknandeanläggning för offentlig förevisning av vilda djur får den enligt 7 §kungörelsen (1959:486) om offentlig förevisning av djur inte las i bruk, ominte lanlbruksstyrelsen har godkänt anordningarna för djuren. I fråga omvården och behandlingen av vilda djur i hägn är djurskyddslagen (1944:219)tillämplig. Vid tillståndsprövningen skall länsstyrelsensom jag har anfört i den allmänna motiveringen ta hänsyn till behovet av skyddför friluftslivet och naturmiljön. Särskilt vid prövningen av områdetsbetydelse från frilufts-livssynpunkl bör de översikdiga fysiska planer somkommunerna upprättar kunna utgöra underlag för länsstyrelsensställningslagande. Av hänsyn till friluftslivet lorde tillstånd till villhägnofta behöva förenas med villkor om att passager anordnas. I tredje stycket finns bestämmelserför del fall ett vilthägn. till vilket tillstånd har lämnats, ger upphov tilloförutsedda olägenheter. Prop.1981/82:220 29 ändrade villkor kan föreskrivas. Under de angivnafömtsättningarna får tillståndet också återkallas. Åsidosätts villkor, vare sig dessameddelades då tillståndet gavs eller senare, gäller bestämmelserna i 39 § omföreläggande och handräckning för atl åstadkomma rättelse. Som anför bör ienlighet med vad som gäller i fråga om ersättning enligt naturvårdslagennågon ersättning inte utgå, när Ullstånd till vilthägn helt eller delvisvägras. Detsamma gäller om ett givet tillstånd förenas med nya eller ändradevillkor eller om tillståndet återkallas. För gamla vilthägn, som uppförts föreikraftträdandet av den nya lagen, gäller däremot att kostnaderna för attanordna genomgångar ersätts under de förutsättningar som anges i 30 §naturvårdslagen. Expropria-Uonslagen gör del möjligt att i vissa fall få bortgamla stängsel. Enligt 2 kap. 9 § sistnämnda lag finns möjligheter tillexpropriation för att bl. a. tillgodose ett väsentligt behov av mark förfriluftsliv. Ägare av fastighet och innehavareav särskild rätt till fastighet är berättigade till ersättning av staten i denutsträckning som anges i 26, 28 och 30 §§. Alt i vissa fall även borgenär, somhar panträtt i fastigheten, är berättigad till ersättning framgår av 34 § andrastycket. Om inlösen av fastighet finns föreskrifter i 27 §. I fråga om ersättning och inlösenskall expropriationslagen (1972:719) i riilämpliga delar lända lillefterrättelse i den mån avvikande bestämmelser ej meddelas i denna lag. 4 kap.3 § expropriationslagen skall äga fillämpning i fråga om värdeökning som ägtrum före del talan väcktes vid domstol. I fråga om ersättning med anledningav atl avverkning eller återväxtåt-gärd som avses i lagen (1974:434) ombevarande av bokskog förbjudits eller att tillstånd till sådan avverkning elleråtgärd vägrats eller förenats med föreskrifter gäller bestämmelserna i nämndalag. Fömtom vissa smärre ändringar avredaktionell art utgör ändringarna i första stycket denna paragraf endast enkonsekvens av den nya ersättningsbestämmelsen som införs i 28 §. För skador och intrång somuppkommer vid undersökning enligt 42 § första eller andra stycket utgårersättning.