prop · G50371 · 1981-12-31 00:00:00 — I sådana kollektivavtalskall ett fackförbund antingen stå som part på arbetstagarsidan eller godkännaavtalet för arbetstagarpartens räkning. Samtidigtmed anställningsskyddslagen tillkom lagen (1974:13) om vissaanställningsfrämjande åtgärder. Medan anställningsskyddslagen hade till ändamålatt skapa ett skydd för bestående anställningar, var syftet med dennaytterligare lag, den s.k. främjandelagen, att främja anställning av äldrearbetstagare och olika grupper av handikappade, som hade svårare än andra attgöra sig gällande pä den öppna arbetsmarknaden. Anställningsskyddslageninnebar pä viktiga punkter ett befästande av en rättsutveckling som redan hadepågätt . Den fria uppsägningsrätt som enligt äldre synsättansågs tillkomma arbetsgivarna pä den privata arbetsmarknaden hade efterhandträngts tillbaka genom bestämmelser i kollekfivavtal om saklig gmnd föruppsägning, särskilt i de s.k. huvudavtalen. I kollektivavtal hade ocksä vuxitfram regler i åtskilliga andra ämnen med anknytning till anställningsskyddet,t.ex. regler om uppsägningstider och ekonomiskt skydd vid uppsägning samtregler om företrädesrätt och turordning. För vissa arbetstagargrupper fannsregler 1981/82:71 32 omanställningsskydd i lag. Ett särskilt utvecklat anställningsskydd hade sedanlång tid varit tillförsäkrat tjänstemän inom den offentliga sektorn avarbetsmarknaden. Översikter beträffande den rättsliga situationen vid anställningsskyddslagenstillkomst finns i lagens förarbeten (se SOU 1973:7 s. 85 ff och prop. Med1974 års lagstiftning skedde dock ingalunda enbart en bekräftelse i lag avgrundsatser som utvecklingen pä arbetsmarknaden redan hade nätt fram till. Detvar fill en början oklart i vad män de i kollektivavtal inskrivna reglerna hadetillämplighet även inom de delar av arbetsmarknaden, för vilka kollektivavtaleninte gällde. Anställningsskyddslagen gäller uttryckligen för arbetsmarknaden idess helhet. Enligt kollekfivavtalen begränsades vidare anställningsskyddetofta såtillvida som skyddet fick åtnjutas först efter viss minsta tid ianställningen och bara av arbetstagare som hade uppnätt en viss lägsta ålder.Inte sällan undantogs från anställningsskyddet enligt kollektivavtalen ocksåarbetstagare med anställning eller visst arbete, utan att bruketav sådana anställningsformer begränsades, liksom anställningar för viss säsong,anställningar som utgjorde bisyssla, deltidsanställningar, vikariat,provanställningar etc. Genomlagen och dess förarbeten skedde också en förskjutning av rättsläget såtillvidasom det särskilt markerades att jämförelsevis stora krav borde ställas för attdet skulle fä anses föreligga saklig grund för uppsägning. De rättsligasanktionerna vid bristande uppfyllelse av kravet på saklig gmnd skäi-ptesbetydligt, inte minst därigenom att möjlighet infördes att utverkaogiltigförklaring av en uppsägning som saknade saklig grund; den möjUghetenhade i allmänhet inte funnits i de kollektivavtal om anställningsskydd somgällde inom den privata delen av arbetsmarknaden utan den enda sanktionenutgjordes av en skadeståndspåföljd. Uppsägningstiderna förlängdes också.Förändringen härvidlag fick särskild betydelse för arbetarna inom LO-områdetsom tidigare hade haft betydligt kortare uppsägningstider, som regel 14 dagarefter viss minsta anställningstid. Lagens regler om turordning vid uppsägningpå grund av arbetsbrist innebar också de en förskjutning av rättsläget. Denvanligaste regeln i kollektivavtalen för arbetare var tidigare attarbetsgivaren fick vid uppsägningar på gmnd av arbetsbrist behälla dedugligaste och lämpligaste arbetstagarna men att arbetsgivaren vid val mellanlika lämpliga och skickliga arbetstagare skulle ta hänsyn till anställningstidenslängd och särskilt stor försörjningsbörda. I den mån numera hänsyn skall tastill behovet av att låta särskilt kvalificerade arbetstagare stanna kvar ianställningen får det ske i förhandlingar mellan arbetsgivare och fackligaorganisationer och ges formen av en överenskommelse om avsteg från lagen. Åvenpå flera andra sätt medförde den nya lagen viktiga förändringar. Delvis nyaregler om förfarandet vid uppsägningar och andra arbetsgivar-beslut avbetydelse för anställningen syftade till att bli ett väsentligt led ianställningsskyddet. Till bilden hör ocksä den processrättsliga reform ge- 1981/82:71 33 nomvilken rättsliga tvister kring den nya lagen fördes till tingsrätternas ocharbetsdomstolens behörighetsområden. De äldre kollektivavtalen föreskrevnämligen ofta att anställningsskyddstvisterna skulle handläggas inom ramen förett skiljeförfarande. Anställningsskyddslagenhar som jag nämnde en väsentlig del av sin bakgrund i den rättsutveckling somhade försiggått och i den förändring av sättet att se påanställningsförhållandet och den enskilde arbetstagarens behov av trygghet ianställningen på vilken denna utveckling byggde. Men en väl så viktig del avbakgrunden står att finna i de svårigheter att upprätthälla sysselsättningen, isynnerhet tendenserna till starkt växande svårigheter för äldre arbetstagareoch andra svagare grupper pä arbetsmarknaden, som gjorde sig gällande i börjanav . Anställningsskyddslagstiftningen hade också föregåtts av1971 års s.k. äldrelagstiftning, i vilken lagstiftaren först utformade flera avde grundsatser på vilka mer slutgiltiga lag numera bygger. Dennya lagstiftningen trädde i kraft och har alltså nu gällt idrygt . har de grundläggande värderingar på vilka lagenbygger vunnit starkt fäste i det allmänna rättsmedvetandet. Knappast någonvill längre bestrida att arbetstagarna bör ha ett verksamt rättsligt skydd motobefogade uppsägningar och ett rimligt tilltaget ekonomiskt skydd i form avrätt till uppsägningstid och uppsägningslön när anställningen måste upphöra.Det råder i allmänhet inte heller några delade meningar om att de äldrearbetstagarna är i behov av ett särskilt skydd, låt vara att detta särskildaskyddsbehov ibland bryter sig mot företagens intressen pä ett annat sätt än detallmänna kravet på saklig gmnd för uppsägning. Åven i andra hänseenden ärlagens grundsatser i väsentliga delar godtagna av parterna på arbetsmarknadenoch väl rotade i allmänna värderingar. Anställningsskyddslagenoch främjandelagen är viktiga utgångspunkter vid utformningen av samhälletsinsatser på bl.a. arbetsmarknadspolitikens och näringspolitikens område.Lagstiftningen har haft sin givna betydelse i ansträngningarna att motverka friställningarhos enskilda företag och i hela branscher. Den innehåller medel att främjaanställning av arbetstagare som är i behov av ett särskilt stöd för att kunnagöra sig gällande på arbetsmarknaden. är anställningsskyddslagen ettuttryck för den avvägning som måste göras mellan enskilda arbetstagares behovav och önskan om trygghet i sin anställning och de ibland motstående behoven aveffekfivitet i produktionen och rörlighet på arbetsmarknaden i näringslivetsoch hela samhällsekonomins intresse. Attanställningsskyddslagens berättigande i stort och flertalet av dess viktigaregmndsatser numera inte sätts i fråga betyder emellertid inte att det harsaknats kritik mot lagen. Anmärkningar mot olika inslag i lagen och mot vissaförhållanden med anknytning till lagen har tvärtom med stort eftertryckframfprts från båda sidor på arbetsmarknaden och ocksä från andra håll.Debatten kom redan tidigt att inriktas på några huvudaspekter som numeratydligt framstår som viktigare än andra. Prop.1981/82:71 34 Kritiken frän arbetstagarsidan tar främst av allt sikte påett förhållande som egentligen i sin kärna ligger utanföranställningsskyddslagen, nämligen den rätt som sedan gammalt har ansettstillkomma arbetsgivarna inom vissa områden av arbetsmarknaden att vidtillfällig driftsinskränkning permittera arbetare, men inte tjänstemän, utanlön. Från fackligt håll, i första hand av LO, har hävdats att dennapermitteringsrätt är uttryck för en orättvisa som inte kan försvaras och attpermitteringsrätten bör avskaffas genom ingripande av lagstiftaren. Beröringmed anställningsskyddslagen har frågan såtillvida som lagen innehåller reglerom skyldighet för arbetsgivaren att betala lön underpermittering (21 §). Dessa regler är emellertid tillkomna i ett annat syfte änatt reglera permitteringsrätten, nämligen att förekomma ett kringgående avlagens regler om uppsägningstid och uppsägningslön (se prop. Den mesta kritiken kommer dock från arbetsgivarna, menäven från andra häll (jfr remissammanställningen, bil. 6), och kan sammanfattaspå följande sätt. Lagen begränsar som jag inledningsvis nämnde möjligheternaatt träffa tidsbegränsade anställningsavtal. Enligt reglerna om detta (5§) fåravtal om anställning , viss säsong eller visst arbete träffasendast om det föranleds av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet.Visstidsavtal får dessutom träffas om det gäller prakfikarbete eller vikariat.Lagens regler är dock på denna punkt inte tvingande rätt. Anställningsavtal förviss tid eller visst arbete fär träffas även i andra fall, om det sker med stödav ett kollektivavtal som pä arbetstagarsidan har träffats eller godkänts päförbundsnivå (3 §). När det gäller statliga och statligt lönereglerade anställningarkan andra föreskrifter också fastställas i regeringsfört"attningar. Detta innebär bl.a. att provanställning ochvisstidsanställning för en tillfäUig arbetsanhopning kan förekomma på denprivata arbetsmarknaden och den inte statligt reglerade delen av den offentligasektorn bara om det har träffats kollektivavtal om sädana anställningar påförbundsnivå. Vid lagens tillkomst motiverades denna ordning, som tillkom förstunder departementsbehandlingen, med att man ville motverka de risker för missbmkoch kringgående av anställningsskyddsreglerna som skulle uppstå om det gavs ettstörre utrymme för visstidsanställning (prop. 1973:129 s. 145). Redan tidigt har detta inslag i lagen utsatts för hårdkritik från arbetsgivarsidan. 1 all synnerhet har kritiken framförts avsammanslutningar och enskilda som företräder små och medelstora företag. Dethar sagts att det finns ett starkt och berättigat, i själva verket ocksåömsesidigt, behov av utrymme för provanställning och anställning för tillfälligarbetsanhopning, men att det mycket snart efter lagens ikraftträdande visadesig att behovet inte kunde tillgodoses kollektivavtalsvägen. De fackligaorganisationerna har enligt kritikerna inte varit beredda att i tillräckligutsträckning medverka till de behövliga avtalslösningarna, och en lösning iden formen stär för övrigt över huvud inte till buds för det stora antal mindreföretag som inte har några kollektivavtal. Prop.1981/82:71 35 Frågan om utrymmet för provanställning och anställning förtillfällig arbetsanhopning har i själva verket efterhand utvecklats till attbli den främsta, eller i varje fall den mest uppmärksammade, stridsfrågan kringanställningsskyddslagen. Lagens strängaste kritiker på denna punkt har hävdatatt de bristande möjligheterna att visstidsanställa för dessa ändamål utgör etthinder i ansträngningarna att hälla sysselsättningen uppe och att särskilt envidgning av möjligheterna till provanställning skulle vara ett viktigt bidragtill bekämpande av ungdomsarbetslösheten. Frän fackligt häll försvarar manlagens regler och bestrider bland annat med åberopande av de avanställningsskyddskommittén gjorda undersökningarna -att lagreglerna skulle hade påstådda verkningarna. En annan viktig del av arbetsgivarkritiken tar sikte pälagens regler om turordning vid uppsägning och permittering (22-24 §§). Dessaregler ger enligt kritikerna alltför stort utrymme åt principen att den som harlängst anställningstid skall ha företräde till fortsatt anställning (principen "sistin - först ut"). När man försöker att i både företagets och de anställdasintresse genom olika rekonstruktionsåtgärder rädda en verksamhet i kris, är detinte sällan ett villkor för att man över huvud skall lyckas att vissaarbetstagare, t.ex. specialister på nägot visst område eller särskilt kvalificeradeoch effektivt arbetande anställda i övrigt, får stanna kvar även om de harkortare anställningstid än andra. De möjligheter som finns att uppnå detta,genom förhandlingar och överenskommelser med arbetstagarorganisationerna,anses inte alltid vara tillräckliga. Åven på andra sätt bör enligt kritikernajämkningar göras i lagens turordningsregler. Också på en rad andra punkter av större eller mindreomfattning och betydelse har det förekommit kritik och debatt. Påarbetsgivarhåll görs t.ex. gällande att begreppet saklig grund (7§) irättstillämpningen har fått en i vissa avseenden olycklig uttolkning. I näraanknytning härtill har också klagats över att lagens regler, inte minst dessform- och förfaranderegler, upprätthälls i domstolspraxis på ett alltförrigoröst sätt genom att skadeständsskyldighet åläggs arbetsgivarparten även vidganska ursäktliga eller rätt betydelselösa fel. Rent allmänt menar man påarbetsgivarsidan att skadeståndspraxis ofta har varit alltför sträng. Enytterligare framträdande synpunkt med anknytning till förfarandereglerna harvarit att dessa regler inte har tillfredsställande samordnats med andra lagar,främst reglerna om s.k. primär förhandlingslkyldighenTfiédBestämmandelagen.Vidare har det förekommit diskussion om olika detaljer i lagen. Det bör tilläggas att kritik från ena sidan päarbetsmarknaden ofta har mötts av motkritik från den andra. Arbetsgivarsidanskritik mot turordningsreglerna har mötts av fackliga krav pä vissa ändringar imotsatt riktning. De fackliga organisationernas begäran om ett avskaffande avpermitteringsrätten har motsvarats av önskemål från arbetsgivarhåll omlättnader i lagens regler om skyldighet att betala permitteringslön efter visspermitteringstid (21 §). Medan man på arbetsgivarsidan hyser uppfattning- 1981/82:71 36 enatt utdömda skadestånd är för höga, görs från arbetstagarsidan gällande attskadeståndsnivån allmänt sett borde vara högre för att skadeståndsbestämmelsernaskall fylla sin funktion. Anställningsskyddskommitténtillkallades i slutet av är 1977 för att göra en översyn avanställningsskyddslagen mot bakgrund av de erfarenheter som hade gjorts itillämpningen. En av huvudfrågorna i kommitténs direktiv var hur man skulle kunnafinna medel att förbättra arbetsgivarnas möjligheter att bära det ekonomiskaansvar mot arbetstagarna som följer av lagen utan att för den skullarbetstagarnas anställningsskydd vid driftsinskränkning och arbetsbristförsämrades. Frågan om arbetsgivarnas permitteringsrätt kom här in i bilden,sedan LO hade fört fram krav på lagstiftning om ett avskaffande av denna rätt.Till de förslag till lösning av problemet om arbetsgivarnas ekonomiska ansvarsom hade diskuterats hörde inrättande av särskilda försäkringssystem, öppnandeav möjligheter att avsätta pengar till s.k. trygghetsfonder och lösningar inomramen för en allmän arbetslöshetsförsäkring. Kommittén skulle vidare ta uppfrågor kring anställningsformerna och utrymmet för bl.a. provanställning. göra en lagteknisk översyn och granska sädanatillämpningsfrägor som hade kommit upp som lagen hade gällt. hade påbörjat sitt arbete fick den i tilläggsuppdrag attpröva vissa förslag rörande deltidsanställdas anställningsskydd.Utgångspunkten var här förslag som hade förts fram av jämställdhetskommittén(Ju 1976:08) mot bakgrund av betänkandet SOU 1976:6 Deltidsanställdas villkor,bl.a. om ett slags företrädesrätt för deltidsanställda till heltidsarbete. Kommitténgjorde i inledningsskedet av sitt arbete en genomgäng av ett stort antalkollektivavtal med bestämmelser om anställningsskydd och lät dessutom utföra enstatistisk undersökning av anställningsskyddslagens praktiska tillämpning.Resultaten av dessa båda undersökningar publicerades ijanuari 1980 iutredningsrapporten 1980:2 Anställningsformer m.m. I det senare skedet avsitt arbete utredde kommittén därefter de rättsliga problem som berördes idirektiven och arbetade på förslag i de olika frågor som omfattades avutredningsuppdraget. måste emellertid kommitténs arbeteavbrytas, sedan vissa av ledamöterna hade gett till känna att defortsättningsvis inte skulle komma att medverka. Sedan kommittéarbetet hade lagtsned, utarbetades inom en departementspromemoriaDsA 1981:6 Anställningsskydd på grundval av kommitténs överlämnade material,sådant det förelåg när arbetet lades ned. Denna departementspromemoria harremissbehandlats pä sedvanligt sätt. lade 1979 årsäldrear-betskommitté (A 1979:02) fram ett delbetänkande DsA 1981:7 Anställningsskyddför äldre. Det innehåller bl.a. förslag till vissa ändringar i 33 §anställningsskyddslagcn som behandlar anställningsskyddet vid avgång medpension. Åven detta betänkande har remissbehandlats. 1981/82:71 37 hade i slutskedet ledamöterna delat sig i treåsiktsriktningar såvitt gäller den uppmärksammade frågan om lagens regler beträffandeanställningsformerna. Fem ledamöter ansåg att ingen ändring bör göras i denuvarande reglerna. Övriga sju förespråkade en ändring i lagen i syfte attskapa ett där inskrivet utrymme för provanställning och anställning förtillfällig arbetsanhopning. Av de sju ledamöterna hade fyra stannat för ettalternativ, enligt vilket provanställning skulle fillåtas under högst tremånader och pä vissa i lagen inskrivna villkor i övrigt, medanvisstidsanställning för tillfällig arbetsanhopning skulle tillä-tas . Övriga tre ledamöter ansåg att lagen bör generellt tillåtavisstidsanställning utan några villkor i övrigt. 1departementspromemorian redovisas de tre ledamots-gmppernas skäl för sina olikaalternativ. I övrigt finns i promemorian en genomgäng av de olika omstriddahuvudpunkterna i lagen med en redogörelse för de ställningstaganden som hadehunnit göras inom kommittén. I korthet rör det sig om förslag beträffandesamordningen av reglerna i anställningsskyddslagen om varsel och överiäggning(29-32 §§) med förhandlingsrättsreglerna i medbestämmandelagen, förslag tillvissa förändringar i anställningsskyddslagens skades'tändsregler (38-39 §§)och förslag i ett antal övervägande tekniska frågor. Däremot hade kommitténsdiskussioner om begreppet saklig gmnd (7§) och om turordningsreglerna (22-24§§) inte utmynnat i några förslag till förändringar. Ett förslag om möjlighetför domstolarna att i vissa fall ålägga arbetsgivaren att betalaavgångsvederlag till en uppsagd arbetstagare hade inte slufiigt behandlats ochinte samlat någon majoritet inom kommittén. Kommittén hade, när arbetet ladesned, inte heller hunnit att mer än förberedelsevis behandla arbetsgivarnaspermitteringsrätt och skyldighet att betala permitteringslön (21 §). Detsammagäller frågan om ett vidgat anställningsskydd för deltidsanställda. Jag skall i det följandeunder särskilda mbriker ange hur jag ser på de olika frågor somanställningsskyddskommittén har behandlat och som redovisas i departementspromemorian.Min allmänna utgångspunkt, som jag vill slå fast redan här, är att det inte börgöras några ingrepp i anställningsskyddslagens grundläggande regler om denenskildes rättsskydd. Detta var redan för kommittén en i direktiven angivenförutsättning. Vad som har kommit fram i kommittéarbetet och annars under dentid som har gått sedan det arbetet påbörjades har inte gett anledning attförändra synsättet på den punkten. Somstrax skall framgå har jag kommit fram till att det bör öppnas en möjlighetredan i lagen att anställa arbetstagare pä prov och att visstidsanställa fören tillfällig arbetsanhopning. Att det finns ett behov av dessaanställningsformer är egentligen oomtvistat och det kan enligt min mening intebestridas att ett rätt avpassat utrymme för dem är till nytta för dearbetssökande likaväl som för arbetsgivarna. Saken gäller egentligen inte Prop.1981/82:71 38 om det över huvud bör finnas ett sådant utrymme utan pävilket sätt det bör skapas. Det korrekta är enligt min åsikt att utrymmetskapas genom regler i lagen, och det är min övertygelse att detta också kan skepå ett betryggande sätt. Det kan inte göras gällande att en ändring i lagen pådenna punkt har att göra med grunderna för det anställningsskydd somarbetstagarna har tillförsäkrats genom lagen. I övrigt har jag funnit att inga ändringar av någonbetydelse bör göras i lagens nu gällande regler om turordning vid uppsägningoch permittering. Inte heller bör lagens huvudregel om saklig gmnd föruppsägning ändras. Däremot kan det finnas skäl att på enskilda punkter slå fastvad som bör vara statmakternas anvisningar för uttolkningen av begreppet sakliggrund i domstolspraxis. Vissa justeringar bör enligt min mening också görasbeträffande skadeståndsreglerna och reglerna i övrigt om de rättsliga verkningarnaav uppsägningar och avskedanden. Tillsammans med de möjligheter som redan idagfinns att jämka skadeståndspåföljden bör det vara möjligt att lägga grunden förett sanktionssystem som är tillräckligt nyanserat för att svara mot demångskiftande situationer som uppstår i det dagliga livet. Däremot har jag intefunnit tillräckliga skäl att införa en sådan möjlighet att döma ut ettavgångsvederlag som har diskuterats under kommittéarbetet. Anställningsskydds-och medbestämmandelagarnas regler bör samordnas. Dessutom bör göras ett antaländringar i och tillägg fill lagen av mer teknisk natur. Det har inte varit möjligt att i detta sammanhang ta uppsädana frågor kring arbetsgivarnas permitteringsrätt som omfattades av anställningsskyddskommitténsutredningsuppdrag men som kommittén inte hann behandla. Hur arbetet med defrågorna skall läggas upp i fortsättningen fär bedömas i ett annat sammanhang.Inte heller tar jag nu upp frågan om ett vidgat anställningsskydd för deltidsanställda. De ändringar och mindre jämkningar ianställningsskyddslagen som föreslås berör, som också har påpekats idepartementspromemorian, mer än hälften av lagens nu gällande 42 paragrafer.Mot bl.a. den bakgrunden har det under arbetets gång blivit nödvändigt att taupp också frågan om hur långt den tekniska och språkliga överarbetningen avlagen bör sträcka sig. Det har, trots att ändringama i sak är begränsade, tettsig mest naturiigt att låta överarbetningen omfatta lagen i dess helhet ochutmynna i ett förslag till en ny anställningsskyddslag, utan att den gällandelagérTs syst?fhatik föräfidras. I 5§ anställningsskyddslagen föreskrivs, som jaginledningsvis erinrade om, att ett anställningsavtal gäller tills vidare omannat inte har avtalats. Anställningsavtal , viss säsong ellervisst arbete fär träffas bara om det - med lagens uttryckssätt - föranleds avarbetsuppgifternas sär- Prop.1981/82:71 39 Dessutom är visstidsavtal ompraktikarbete och vikariat tillåtna. Däremot medges inte direkt i lagen avtalom provanställning eller avtal om visstidsanställning för en tillfälliganhopning av arbete i arbetsgivarens vanliga verksamhet. För att sådana avtalskall kunna träffas med giltig verkan krävs att arbetsgivaren har stöd i ettkollektivavtal som på arbetstagarsidan har träffats eller godkänts påfackförbundsnivä. Pä det statligt lönereglerade området gäller särskildabestämmelser (främst den s.k. tidsbegränsningskungörelsen, SFS 1974:1007).Verkan av att ett anställningsavtal tidsbegränsas i strid mot lagen är enligtlagens förarbeten (prop. 1973:129 s.147) att avtalet gäller tills vidare. (Pädet statligt lönereglerade området krävs dock enligt 4 kap.7 § lagen omoffentlig anställning att anställningen på talan av arbetstagaren harförklarats gälla utan tidsbegränsning.) Arbetsgivaren kan dessutom åläggasskadeståndsskyldighet för åsidosättandet av anställningsskyddslagens regler. I lagen(1971:199) om anställningsskydd för vissa arbetstagare, den s.k. äldrelagen,gjordes undantag frän lagens regler beträffande arbetstagare vilkas anställninghade begränsats till eller visst arbete, om begränsningen föranleddesav arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet eller stod i överensstämmelse medpraxis i branschen. Åven enligt det utredningsförslag av den s.k. , på vilket anställningsskyddslagen bygger (SOU 1973:7 Trygghet ianställningen), fick tidsbegränsade anställningsavtal träffas, om detföranleddes av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet eller stod iöverensstämmelse med sedvänja inom branschen.