prop · G503179 · 1981-12-31 00:00:00 — I 8 kap. RF räknas upp de ämnen därnormgivningskompetensen i första hand ligger hos och utövas genomlagstiftning. Av bestämmelserna i 2 kap. RF om gmndläggande fri- ochrättigheter följer att föreskrifter av visst innehåll ej får meddelas ellerfär meddelas endast genom lag samt att förslag fill lag i vissa faU skallbehandlas i särskild ordning (8 kap. 1 § RF). I 8 kap. 2 § första stycket finnsden i detta sammanhang viktiga bestämmelsen att normgivning inom civilrättens(bl.a. arbetsrättens) område ovillkorligen skall ske genom lagstiftning:"Föreskrifter om enskildas personliga ställning samt om deras personligaoch ekonomiska förhåUanden inbördes meddelas genom lag." (Betydelsen avs.k. disposifiv lagstiftning berörs i det följande.) I 8 kap. 3 § stadgas attäven normgivning på den offentliga rättens område skall ske genom lagstiftning:"Föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna, som gälleråligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personligaeller ekonomiska förhållanden, meddelas genom lag." Bestämmelser finns ocksåom att normgivning skall ske genom lagstiftning när det t.ex. gäller kommunerna(5 §) och finansmakten (6§). kan bara delegera sinnormgivningskompetens i sådana fall som särskilt anges. Någon möjlighet tilldelegering beträffande föreskrifter som faller under 8 kap. 2§ ges inte enligtRF. Civilrättens (arbetsrättens) område är således förbehållet sälänge det inte råder sädana krigssituationer som avses i 13 kap. 6 § RF. Delegation under fredskriser elleri "skymningslägen" är däremot möjlig på det offentligrättsligalagstiftningsomrädet. De ämnen inom detta område som står öppna för delegationanges i 8 kap. 7 § första stycket RF: "Utan hinder av 3 eller 5 § kanregeringen efter bemyndigande i lag genom förordning meddela föreskrifter omannat än skatt, om föreskrifterna avser något av följande ämnen: 1. skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsa, 2. utlänningsvistelse i riket, 3. in- ochutförsel av varor, pengar eller av andra tillgångar, tUlverkning,kommunikationer, kreditgivning, näringsverksamhet, ransonering eller utformningav byggnader,anläggningar och bebyggelsemiljö, 4. jakt, fiske,djurskydd eUer natur- och miljövård, 5. trafik ellerordningen på allmän plats, 6. undervisningoch utbildning, 7. förbudatt röja sådant som någon har erfarit i allmän tjänst eller under utövande avtjänsteplikt. Prop.1981/82:179 23 Med utnyttjande av delegeringsmöjligheten i dennaparagraf kan således ge regeringen fullmakt att utfärda föreskrifterom t.ex. arbetsmiljön för sådana krissituationer som inte faller inom 13 kap.6 § RF. Lagtekniskt används två konstmktioner för attregeringen skall kunna meddela föreskrifter enligt fullmakt. Den ena går tillså att det i den aktueUa lagen tas in en bestämmelse om att regeringenbemyndigas meddela särskilda föreskrifter i frågor som avses i lagen. Denmodellen har valts t.ex. i Ikap. Bestämmelen kannaturligtvis vUlkoras så att den gäller bara för vissa närmare angivnaförhållanden. Regeringen har sedan bara att, när det är påkallat, i förordningmeddela föreskrifter med stöd av bem.yndigandet. Den andra konstmktionenförekommer i fullmaktslagar som t.ex. ransoneringslagen. Enligt den skallregeringen -när det är påkallat - först sätta de bestämmelser i kraft (förransoneringslagens del 6-9 §§) som innehåller bemyndigandet och däreftermeddela föreskrifter med stöd av bemyndigandet. Två författningar blir såledesnödvändiga. Ett förordnande om att sätta bestämmelser i kraft måste grunda sigpå ett särskilt uttryckt bemyndigande. Detta bemyndigande grundas för de fallsom ryms inom 13 kap. 6 § RF på detta stadgande, medan gmnden för övriga fall -dvs. materiella fullmakter enligt 8 kap. 7 § första stycket RF - ligger i 8kap. 10 § RF. Inom ansvarsområdefinns lagstiftning av både civilrättslig och offentligrättslig karaktär. Försädana mest påtagliga krissituafioner som ryms inom fiUämpningsområdet för 13kap, 6 § RF är handlingsmöjligheterna i beredskapshänseende lika beträffandeden civilrättsliga och den offentligrättsliga lagstiftningen. Regeringen kanför båda dessa typer av lagstiftning bemyndigas att genom förordning meddelaföreskrifter som enligt gmndlag annars skall meddelas genom lag. Förfredskriser, "skymningslägen" och andra sädana krissituafionerskiljer sig emellertid handlingsmöjligheterna ät. Eventuella bemyndiganden åtregeringen för skymningslägen eller motsvarande står endast att få jämlikt 8kap. 7 § RF. Arbetsmiljölagen och allmänna arbetstidslagen kan tas som exempelpå författningar om sådana ämnen där delegering är fillåten. Ingadelegeringsmöjligheter - utom för 13 kap. 6 § RF-fallen - finns däremot förrenodlat arbetsrättslig lagstiftning såsom medbestämmandelagen ochför-troendemannalagen eller anstäUningsskyddslagen, jämställdhetslagen, ledighetslagarnaosv. Inte ens i de delar lagsfiftningen innehåller offenflig-rättsliga inslag -t.ex. främjandelagen och vissa delar av jämställdhetslagcn - är delegafionmöjlig, eftersom lagstiftningen får anses falla utanför de ämnen som harräknats upp i 8 kap. 7 § RF. Samma är förhållandet med reglerna omarbetslöshetsförsäkring. Ändringar i dessa slag av författningar måste såledesenligt gällande RF beslutas av . För fullständighetens skull bör framhållas attfullmaktslagstiftningen bör uppfattas som en nödfallslösning, för den händelseden ordinarie normgiv-ningsproceduren med medverkan inte fungerartill följd av de 1981/82:179 24 yttrehändelser som sammanhänger med krisläget. Tack vare omriksdagens krigsdelegation och i anledning av dessa vidtagna organisatoriskaförberedelser finns anledning anta att den fid under vilkenriksdagen/krigsdelegationen inte kan fullgöra sina grundlagsenliga uppgifterinskränker sig till, i sämsta fall, nägra få dagar. Detta minskar emellertidinte värdet av att regeringen, i nödfall, har vittgående befogenheter attsnabbt meddela bestämmelser. Bestämmelserna i regeringsformen att civilrättsligaförhållanden skall regleras genom lag utesluter inte att lagsfiftningen helteUer delvis görs dispositiv så att den genom avtal kan ändras, anpassas ellerutvecklas genom avtal. Som bekant är betydande delar av den arbetsrättsligalagstiftningen dispositiv på det sättet att den kan ändras genom centralaeller, i vissa fall, lokala kollektivavtalsöverenskommelser. Genom denfredsfida lagstiftningen har således skapats den från beredskapssynpunkt någotsäregna situafionen, att arbetsmarknadsparterna själva men inte regeringen kani krislägen disponera över den av antagna lagstiftningen. Inte hellerkan regeringen, även om delegation skulle ha skett med stöd av 8 kap. 7 § RF,disponera över de kollektivavtal som parterna har träffat under fredstid -t.ex. om arbetstid - utan härför krävs att ändrar den fredsfidalagstiftningen. Förfogandelagen är en fullmaktslag som reglerarmöjligheternaatt genom förfogande tillgodose vissa behov hos totalförsvaretoch folkförsöri-ningen. Lagens verkställighetsbestämmelser (4-6§§) kan träda itillämpning under i 1-3 §§ givna fömtsättningar, vilka i sin tur år utformadeenligt de fömtsättningar som anges i 13 kap. 6 § RF. Lagen är således enfullmaktslag i vad gäller verkställighetsbestämmelserna. Verkställighetsbestämmelserna träder automatiskt ikraft om riket kommer i krig (1 §). Dämtöver får regeringen i tre fall beslutaatt verkställighetsbestämmelserna skall tillämpas helt eller delvis, nämligen 1. omriket är i krigsfara, 2. om det råder sådanautomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara variriket har befunnit sig och det till följd av dessa förhållanden föreUggerknapphet eller betydande fara för knapphet inom riket på egendom av vikt förtotalförsvaret eller folkförsörjningen, 3. om det befinnes nödvändigt attmed hänsyn tiU försvarsberedskapen inkalla värnpliktiga till tjänstgöring medstöd av 27 § 2 mom. eUer 28 § 1 mom. värnpliktslagen. Om regeringen utnyttjar möjligheten att föreskrivaatt verkställighetsbestämmelserna skall fillämpas, skall regeringensföreskrift underställas för prövning. Underställning skall ske inomen månad frän utfärdandet av beslutet eller, om ej pågår, från börjanav närmast 1981/82:179 25 Sker ej underställning eller godkänner inte föreskrifternainom från det att underställning gjordes, upphör föreskrifternaatt gälla (2 §). Syftet med förfogandebestämmelserna är att genomförfogande för statens eller annans räkning kunna tillgodose totalförsvaretseller folkförsörjningens ofrånkomliga behov av egendom eller tjänster, sominte utan olägenhet kan tillgodoses på annat sätt (4§). FrivUligaöverenskommelser skall eftersträvas innan förfogande tiUgrips. Genom förfogande kan fast egendom, nyttjanderättoch servitut tas i anspråk (5 § första stycket punkterna 1-2). Bestämmelserfinns också som gör det möjligt att förfoga över produktions- ochtransportmedel samt annan egendom som behövs för framställning eller förvaringav egendom eller för transporter (5 § första stycet punkterna 3-5). I punkten 3 föreskrivs att ägare eller innehavareav fastighet, gmva, byggnad, industrianläggning eller annan anläggning eller avtransportmedel, arbetsmaskin eller liknande kan åläggas att utöva verksamhetför eller pä annat sätt medverka till framställning av egendom för statenseller annans räkning. Punkten 3 kommenterades av departementschefen (prop.1977/78:72, sid. 90): Det utmärkande för förfogande som avses medföreskriften i denna punkt är att det inte är fastigheten etc. i sig själv somär av intresse utan det ändamål som den används till. Föreskriften gör detmöjligt att ålägga en fabriksägare att upprätthålla en tillverkning som ärbetydelsefull för totalförsvaret eller folkförsörjningen. Vidare ges möjlighetatt tvinga en ägare av en fabrik att tillverka andra produkter än han normaltgör, om det behövs för att tillgodose totalförsvarets eUer folkförsörjningensbehov. Exempelvis kan den som tillverkar ammunition tUl jaktgevär åläggas attframställa ammunition för de vapen som försvarsmakten använder. På motsvarandesätt kan ägaren av en jordbmksfastighet åläggas att frambringa andra alster änhan gör för åläggandet. Föreskriften i punkten 3 får intetillämpas så att ägaren tvingas att frambringa eller tillverka produkter somfaller utanför fastighetens eller fabrikens naturliga och tekniskafömtsättningar. Som angavs i prop. 1954:20 (s. 151) får detta anses följa avden regel som motsvaras av den föreslagna 8 § och som säger att vid tillämpningav den föreslagna förfogandelagen och med stöd av lagen meddelade föreskrifterskall fillses att den vars rätt berörs inte lider störte förfång än som ärnödvändigt. I punkten 5 föreskrivs att ägare eller innehavareav transportmedel kan åläggas att ombesörja transporter. Behovet av arbetskraft vid fabriker eller av förareför att ombesörja transporter regleras däremot i princip inte genomförfogandelagen. Arbetskraftsbehovet får i stället tillgodoses genom bl.a.fillämpning av allmänna tjänstepliktslagen, t.ex. genom föreskrifter för dearbetstagare som normalt är sysselsatta i den verksamhet som det är fråga om.Beslut om förfogande kan föregås av ett interimistiskt beslut,disposifionsförbud (6§). 1981/82:179 26 Varken förfogandelagen eUer allmännatjänstepliktslagen behandlar emeUertid i vad mån de anställda är skyldiga attefterkomma ett påbud eUer de anställnings- eller arbetsvillkor enligt vUkaarbetet skall utföras. Inte heller tar förfogandelagen eller tjänstepliktslagen"över" den fredstida arbetsmarknadslagstiftningen. Medanförfogandelagen kan åberopas av en rad myndigheter, mUUära chefer osv. kantjänstepliktslagens fiUämpning påfordras endast av arbetsmarknadsmyndigheterna. Beslut om förfogande meddelas nämligen avregeringen, vissa militära myndigheter eller länsstyrelse, luftfartsverket,, transportrådet m.fl. civila myndigheter (7 § första stycketoch förfogandeförordningen (1978:558) 1 och 2§§). Beslut enligttjänstepliktslagen meddelas av länsarbetsnämnderna. Dessasverkställighetsuppgifter kan under vissa förutsättningar delegeras till chefenför ett distriktskontor. Hur förfogande skall planläggas i fredstid reglerasi förordningen (1978:561) om förberedelser för krigsanskaffning. Andra sädanaregler finns i lagen (1948:390) om skyldighet för näringsidkare m.fl. afibiträda vid planläggningen av rikets ekonomiska försvarsberedskap. Hur dereglerna tillämpas berörs närmare i avsnittet 3.3. Ingripande kan ske under de yfire förutsättningarsom anges i 1-2 §§ förfogandelagen. Dessa yfire förutsättningar har gemensamtdet militära hotet mot men täcker in hela skalan från inkallelser iberedskapshöjande syfte tUl krig. håller en jämförelsevis låg materiellberedskap. Minsta möjliga lager håUs av militära och andra förnödenheter.Befästnings- och andra arbeten utförs ej tillfullo under fred. Omställning avproduktion och igångsättande av exempelvis befästningsarbeten måste därför, föratt få erforderlig effekt, påbörjas tidigt inför en annalkande kris. Redan vidganska små beredskapshöjningar utöver gmndberedskapen är det därför nödvändigtatt sätta igång den nämnda särskilda verksamheten. Denna avses delvis kommaigång genom frivilliga överenskommelser innan ens beredskapsinkallelser harskefi. kan nämligen inte förfogandeinstitutet bmkas. Även om däendast viss verksamhet, exempelvis ammunitionsproduktion, berörs avförfogandeingripanden är det av vikt att den berörda verksamheten kan drivasmed skyndsamhet och effekfivitet. Förfogandebestämmelserna liksom allmännatjänstepliktslagen är avsedda att ge behörig myndighet stora befogenheter aUgripa in i och styra verksamheten inom främst näringslivet men även beträffandekommunal förvaltning. Mot staten är förfogande inte tillåtet (se dock prop.1977/78:72 sid. 88). TiUämpningen av förfogande eller tjänsteplikt innebäremellertid som har angetts i och för sig inte att den fredsfidaarbetsrättsliga lagsfiftningen sätts ur kraft. Medbestämmandelagens regler omförhandlingsskyldighet och fackligt tolkningsföreträde eller vetorätt kommeratt kunna verka fördröjande men förlorar i prakfiken verklig innebörd. Det bliri realiteten behovsmyndigheten som - antingen formeUt genom förfo- 1981/82:179 27 gandeeUer reeUt genom ett hot om förfogande, för vUket företaget viker sig - kommeratt besluta om verksamhetens inriktning. Även frågor såsom produktionstakt ochplatsen för verksamheten torde kunna påverkas på detta sätt. Att denarbetsrättsliga lagstiftningen i betydande mån styr fömtsättningarna förproduktionens bedrivande är dock en sak för sig, som närmare behandlas i detföljande. 3 Olika beredskapsåtgärder 3.1 Allmänt Här behandlas främst försvarsmaktens och detekonomiska försvarets förhållanden. Den statliga och kommunala verksamhetensplanläggning, fömtsättningar och behov av arbetsrättsliga förändringar är ibetydande mån desamma som det ekonomiska försvarets. De särskilda regler somkan behövas för den offentliga verksamhetens bedrivande faller däremot utanfördenna framställning. Med beredskap och beredskapsplanering avses ifrämsta mmmet verksamhet för att möta väpnat hot och krig. När i författningarordet beredskap används, åsyftas inte i första hand åtgärder mot en fredskriseller ekonomisk krigföring utan hur totalförsvarets olika delarkrigsorganiseras. Gmndläggande för beredskapssystemet är lagen(1960:513) om bered-skapstiUstånd, kungörelsen (1960:515) om vad som skalliakttas vid bered-skapsfillständ m.m. (beredskapskungörelsen) och förordningen(1977:55) om vissa stafiiga myndigheters beredskap m.m. Till den sistnämndafinns hemliga anvisningar. Enligt lagen om beredskapstillstånd kan regeringen,om riket befinner sig i krigsfara, för stärkande av försvarsberedskapenförordna om bered-skapstUlstånd (1 §). Vid omedelbar krigsfara kanberedskapstillstånd eller skärpning av redan bestående beredskapstillståndtillkännages genom beredskapslarm (2 §). I vissa fall kan civilbefälhavareeller länsstyrelse förordna om beredskapstUlstånd m.m. (3§). Iberedskapskungörelsen anges vilka åtgärder som vidtas vid beredskapstiUståndoch beredskapslarm. För det civila totalförsvaret tillämpas beredskapsgradernaIII, II och I, där I är den högsta graden av beredskap.Innebörden av beredskapsgraderna, dvs. vilka åtgärder som skall vidtas ellerförberedas, anges för civilförsvaret i 7 § civilförsvarskungörelsen (1960:377),för det allmänt civila medicinalvä-sendet i 36 § krigssjukvårdskungörelsen(1955:442), för det civila veterinärväsendet i 12 § krigsveterinärkungörelsen(1966:678) och för polisväsendet i särskilda delvis hemliga anvisningar.Innebörden av beredskapsgraderna för övriga statliga myndigheter m.fl., vUkas verksamhetskall upprätthållas i krig. anges i beredskapskungörelsen. Kungörelsen gäller iden delen också för sådana kommunala myndigheter samt kommunala och enskildaorganisationer och företag, för vUka föreskrifter har utfärdats om förbere- 1981/82:179 28 delseför verksamhet i krig. För statliga myndigheter finns kompletterandeföreskrifter om åtgärder vid de olika beredskapsgraderna i den fömt nämnda förordningenom vissa statliga myndigheters beredskap m.m. kan som nämnts i avsnitt 2 för fall avkrig eller krigsfara och vissa andra utomordenfiiga förhållanden (13:6 RF)bemyndiga regeringen att föreskriva att vissa fullmaktslagar (exempelvis förfogandelagenoch aUmäna tjänstepliktslagen) skall träda i kraft. ett förordnande om att sådana i 9§ 1 mom. beredskapskungörelsenuppräknade lagar skall tillämpas. Beredskapslarm innebär ocksä att vissaförordningar skall tillämpas. Vid beredskapstillstånd anbefalls någon av detidigare nämnda beredskapsgraderna. Några författningar sätts inte i kraftautomatiskt, såsom vid beredskapslarm, utan för det krävs särskilda beslut. Både den militära och civila beredskapsplaneringenskall avse såväl en successiv stegring av beredskapen som intagande av högstaberedskap i ett steg. Det system av beredskapsgrader som finns inomtotalförsvaret är inte ett schema som strikt måste följas. Det är sålundamöjligt att höja beredskapen inom skilda verksamhetsområden eller olika delarav landet efter lägets krav. Man söker figursy beredskapen efter behovet.Särskilt före ett förordnande om beredskapstUlstånd avses beredskapshöjningarske genom punktförordnanden av regeringen, dvs. beredskapshöjningar inom olikasektorer med eller utan anknytning till beredskapsgrad. Ett förordnande omberedskapstillstånd kan nämligen av olika skäl dröja, bl.a. eftersom ett sådantförordnande innebär att regeringen öppet uttalar att riket befinner sig i krigsfara.För att de beredskapsåtgärder, som vidtas vid olika beredskapsgrader ellersärskilda beredskapshöjningar skall få full verkan, måste bl.a. beaktas om denarbetsrättsliga lagstiftningen på olika sätt verkar hindrande och i sä fall hurdessa hinder kan undanröjas. Endast därigenom undanröjs i ettverkställighetsläge tillräckligt snabbt en rad formella hinder och därmedosäkerhet för såväl arbetsgivares och arbetstagares sannolikt helt solidariskahandlande i ett för landet allvarligt läge. Särskilt måste beaktas situationer dä beredskapenmåste höjas utan att det väcker större uppmärksamhet. Arbetsmarknadens parterhar här ett stort ansvar för att de av statsmakterna uppställda målen skallkunna förverkligas. Och även det som ligger inom parternas ansvarsområde måsteförberedas i fredstid. Beredskapssystemen är olika utformade inomtotalförsvaret. Åtskillnad kan göras främst mellan försvarsmaktensberedskapssystem å ena sidan och det civila totalförsvaret å den andra.Försvarsmakten har t.ex. ett i huvudsak frän beredskapskungörelsen friståendeberedskapssystem med egna beredskapssteg. 1981/82:179 29 Försvarsmakten håller under normalafredsförhållanden alltid en gmnd-beredskap. Däri ingår bl.a. incidentberedskap,vUken innebär att mindre enheter ur armén, marinen och flyget alltid ärgripbara för omedelbara insatser. ÖB disponerar helt över fredsorganisationenoch kan beordra att dess beredskap höjs. En beredskapshöjning kan ske t.ex.genom höjd stabsberedskap eller genom intagande av olika beredskapssteg.Beredskapen kan också höjas inom resursema för fredsorganisationen genom attövningar hålls. nämnda beredskapshöjningar kräver emellertid som regel ettökat uttag av övertid. Om situationen skulle kräva inkallelser tillförsvarsmakten, beslutar emellertid regeringen om detta med stöd av värnpliktslagen.Regeringen kan med hänsyn till krigsberedskapen antingen besluta om inkallelsertiU beredskapsövningar (27 § 2 mom. värnpliktslagen (1941:967)) eller, dårikets försvar eller dess säkerhet i övrigt kräver det, inkalla värnpliktiga(28§ Imom. Inkallelsernas storlek kan varieras efter vad sombedöms nödvändigt. Partiell mobilisering har förberetts i form av ohka beredskapsalternativ.ÖB har ansett att beredskapslagstiftningen inte behöver tas i anspråk vid enmindre omfattande mobilisering. Vid en mer omfattande eller en aUmänmobilisering måste den särskilda beredskapslagstiftningen tas i bmk bl.a. föratt säkra försvarsmaktens behov av förnödenheter, lokaler ochbefästningsarbeten. Till försvarsmakten hör en del centralamyndigheter, exempelvis fortifi-kationsförvaUningen, ,försvarets civilförvaltning och försvarets sjukvårdsstyrelse. ÖB kan även fördessa beordra intagande av viss beredskap. Beordrande av beredskapshöjningankommer i första hand på ÖB. Om läget så kräver, skall även lägre chef beordrahöjning av beredskapen. Motsvarande regler om förhöjd beredskap gällerockså för civilförsvaret. Det ekonomiska försvaret skall, med en efterförhåUandena anpassad försörjningsstandard, trygga försörjningen för detsvenska samhäUet om landet heU eller delvis blir hänvisat till egnaförsörjningsresurser. Tillgängen på oundgängligen nödvändiga förnödenheter ochtjänster skall säkerställas genom en väl avvägd beredskap mellan de olikaförsörjningsområdena. Försörjningen skall fortlöpande kunna anpassas tiUändrade förhållanden. Man får då utgå från att fredssamhällets resurser ochbefintliga beredskapsförberedelser inte kan förändras i ett kortaretidsperspektiv. Försörjningen måste i stället säkerställas genom att t.ex.alternativa möjligheter förbereds för distribufion, produktion m.m,, vilket isin tur leder fill ökad handlingsfrihet vid verkställighet (se även SOU1975:57, Vamför-söijning i kristid). 1981/82:179 30 Försörjningsplaneringen går ut på att uppnå enbalanserad beredskap så att verksamheten kan genomföras på etttillfredsställande sätt inom alla försörjningsområden. Därvid skall dockföljande produktion och distribution av varor och tjänster prioriteras: försvarsmaktens behov, dvs.krigsanskaffning enligt bestämmelserna om uttagning och krigsleveranser (SFS 1978:561) - krigsanskaffningför andra totalförsvarsmyndigheter - befolkningensoundgängliga behov. Därnäst skall krigsvikfig produktion ochdistribution i övrigt säkerställas. Planläggning av industrins verksamhet är en viktigdel av försörjningsplaneringen. Målet är att hålla igång den del av industrinoch näringsUvet i övrigt som har betydelse för totalförsvaret så långt detta ärmöjligt och resurserna det medger. Industrin mäste emellertid anpassa sig efterkrisens utveckling och ändrade fömtsättningar beträffande tillgång på energi,råvaror, komponenter, arbetskraft och andra produktionsförutsättningar liksomsjälvfallet beträffande avsättningsmöjligheterna. Man måste sålunda iavspärrningssituationer räkna med betydande omstäUningar i industriproduktioneni skilda avseenden, bl.a. för att ersätta produkter som under normalaförhållanden importeras. Mot den bakgmnden är det viktigt att man i förvägkartlägger vilken produkfion som är särskilt viktig frän försörjningssynpunktoch vilka verksamheter som behöver prioriteras vid brist pä råvaror,arbetskraft m.m. Till försörjningsviktiga industrier räknas bl.a. industrierför framställning av råvaror och material, livsmedel, beklädnadsvaror, läkemedel,försvarsmateriel samt företag med resurser för reparationer och service.Tillverkning av personbilar, hushållsmaskiner och vissa konsumtionsvaror kandäremot vid avspärrning eller krig ses som mindre viktig från försörjningssynpunkt.