prop · G503146 · 1981-12-31 00:00:00 — 2.4.3 Överprövning av regeringens förvarsbeslut Som jag redan har nämnt föreskriver Europarådskonventionenoch Internationella konventionen att envar som har berövats sin frihet genomarrestering eller eljest skall ha rätt att inför domstol påfordra attlagligheten av frihetsberövandet prövas och att han eller hon friges omåtgärden inle är laglig. Detta krav tillgodoses genom den besvärsrält som finnsföreskriven i fråga om förvaltningsmyndigheternas och domstolarnas beslut ifrågan. En sådan rätt till domstolsprövning finns emellerlid inte såvitt gällerregeringens förvarsbeslul. Frågan om en ändring av beslämmelserna på dennapunkt har övervägts tidigare utan atl någon ändring har kommit till stånd. Vidtillkomsten av den nuvarande utlänningslagen klargjorde jag min av- Prop.1981/82:146 41 siktall återkomma lill frågan, sedan den hade gjorts till föremål för ytterligareöverväganden (prop. 1979/80:96 sid 82). Utlänningslagkommitténhar nu undersökt olika möjligheter all åstadkomma en kpnventionsanpassning.Som utgångspunkt för sin redpvisning slår kommittén fast, alt förvarsärendenaktualiseras hos regeringen i tre situationer, nämligen dels när utlänningenredan är i förvar när avlägsnandeärendel anhängiggörs i ,dels när en polismyndighet i ett ärende som handläggs av regeringen anmäler attden har tagit ufiänning-en i förvar enligt 52 § UtlL och dels när behovet avförvarstagande uppkommer under handläggningen i . Avbetänkandet framgår vidare att det sällan förekommer att en polismyndighet taren utlänning i förvar enligt 52 § UfiL medan ärendet är anhängigl i regeringen,eller regeringen självmant beslutar att ta någon utlänning i förvar. Antaletbesvärsärenden hos regeringen i vilka utlänningen vid anhängig-görandet avbesvären hölls i förvar uppgick till etl drygt 50-tal. Utlänningslagkommilténdiskuterar tre skilda lösningar. Till en början överväger kommittén möjlighetenatt inrätta en särskild "förvarsnämnd" i nära anslutning tillregeringskansliet. Denna nämnd skulle enbart handlägga de förvarsfrågor somuppkommer i regeringens avlägsnandeärenden. Den andra lösning som prövas går utpå att handlägger förvarsfrågorna, även när själva avlägsnandeärendelligger hos regeringen. Besvärsrätt skulle därmed finnas till kammarrätt.Slutligen undersöks möjligheten atl låta regeringsrätten pröva om regeringensförvarsbeslut skall beslå. Som ett alternafiv till denna lösning diskuteras endelegering av beslutanderätten i förvarsfrågor till det ansvariga statsrådetmed möjlighet för utlänningen att anföra besvär hos regeringsrätten. I fråga pmkommitténs närmare överväganden hänvisar jag till s. 101-110 i betänkandet. Jagvill emellertid nu nämna följande. Ifråga om den särskilda pekar kommittén på problemetmed själva anhängiggörandet av förvarsfrågan i nämnden. Om utlänningen intesitter i förvar vid anhängiggörandet av avlägsnandeärendel hos regeringen, ärdet enligt kommittén svårt att se hur förvarsfrågan skall anhängiggöras inämnden. En möjlighet är atl alla avlägsnandeärenden som kommer in tillregeringskansliet också anhängiggörs hos nämnden, men en sådan ordningframstår som orimlig bl.a. med hänsyn till att antalet förvarsbeslut är sålitet i förhållande till det totala antalet avlägsnandeärenden.Anhängiggörandet skulle enligt kommittén i stället kunna ske genom attregeringen i de fall då utlänningen bedöms böra tas i förvar gör ett slags"förvarsanmälan" till nämnden. En sådan förvarsanmälan hindrarsjälvfallet inte alt nämnden kan ha en annan uppfattning om behovet av förvar.Ett annat problem som kommittén tar upp rör frågan om och hur regeringen skallunderrätta nämnden, om att den inte längre anser att det föreligger sannoHkaskäl för etl avlägsnande - och således inte någon förvarsgmnd - utan attsamtidigt regeringens beslut i avlägsnandeärendel 1981/82:146 42 föregrips.Kommittén understryker avslutningsvis att en ordning med förvarsnämnd skullemedföra att man medvetet väljer att låta två myndigheter på var sitt håll prövaom fömtsätlningar för avlägsnande föreligger, eftersom det i prövningen avförvarsfrågan även ingår att bedöma sannolikheten av etl avlägsnande.Beträffande ahernativet att låta ha ansvaret för förvarsfrågorna iregeringens avlägsnandeärenden framhåller kommittén, att en sådan ordningskulle medföra samma svårigheter fastän ytterligare starkt accentuerade på gmndav avståndet mellan verket och regeringen. Kommitténkonstaterar i det följande att regeringsrätten i vissa, låt vara begränsadehänseenden har fått möjlighet atl överpröva regeringens beslut. Kommitténsyftar på rätten att bevilja resning och på lagprövningsrätten. Med tanke påden tvekan som kunde komma att anföras mot en utvidgning av möjligheterna tillöverprövning av regeringsbeslut har kommittén som nämnts även undersöktmöjligheten att delegera beslutanderätten i förvarsfrågorna till det ansvarigastatsrådet, vars beslut skulle kunna överklagas till regeringsrätten. emellertid på den starka restriktivitet som hariakttagits när det gäUt att delegera regeringens uppgifter fill etl enskiltstatsråd. Molbakgmnd av sin redogörelse för de skilda alternafiven gör kommittén följandebedömning. Att för prövningen av de relativt fåtaliga förvarsärendena inrättaen särskild nämnd står i strid mot principen att specialdomstolar endast börinrättas undantagsvis. Nämnden kommer atl medföra ökade kostnader förstatsverket. Av störte betydelse är emellertid enligt kommittén att dettaalternativ och alternativet alt låta handlägga förvarsfrågorna iregeringens avlägsnandeärenden skulle vara förenat med stora praktiska svårigheteroch i slor utsträckning medföra dubbel handläggning. I vissa situafionerskulle vidare själva syftet med förvarstagandet äventyras. Kommittén anserdärför all båda nämnda alternativen måste anses uteslutna. Mot en ordning meddelegering av beslutanderätten till det ansvariga statsrådet och besvärsrältdärifrån till regeringsrätten talar enligl kommittén de traditionella skälenmot ministerstyre. Ett förvarstagande är en djupt ingripande åtgärd och kanknappast hänföras till det slags beslut som har ansetts kunna delegeras tilldet enskilda statsrådet. Det ansvariga statsrådet skulle heller aldrig hamöjlighet att hänskjuta frågan till regeringens avgörande. Därigenpm skullenämligen besvärsrätten över elt eventuellt förvarstagande gå förlprad. Kommitténanser sig därför inte kunna förorda en sådan lösning. återstår då möjligheten att behålla beslutanderätten i förvarsfrågorhos regeringen samt införa en rätt för utlänningen att hos regeringsrätten fåprövad frågan om förvaret skall bestå. Idet sammanhanget framhåller kommittén att genpm tillträde till deaktuella kpnventipnerna har åtagit sig att se till att förvarsbesluten kan bliföremål för prövning av dpmstpl. Mpt den bakgmnden, pch då någptkonstitutionellt hinder inle anses föreligga mot att regeringsrätten överprö- Prop.1981/82:146 43 varbesluten, föreslår kommittén alt regeringsrätten får fullgöra den domstolsprövningsom föreskrivs i kpnventionerna. Det stora flertalet av deremissinstanser som har yttrat sig i frågan har ställt sig bakomkommittéförslagel. säger sig sålunda, mol bakgmnd av vårakonventionsåtaganden, inte ha något att erinra mot atl regeringsrätten fåröverpröva regeringens förvarsbeslut. Kammarrätten i företar enutförlig analys av hithörande problem och drar mot bakgmnd av denna slutsatsen,att en prövning av förvarsfrågan hos regeringssätten bör möjliggöras. I frågaom varianten att lägga beslutanderälten hos det ansvariga statsrådet hänvisarkammarrätten till föredragande departementschefens uttalanden i prop. (1973:90) om ny regeringsform m.m. (s. 184). I propositionen anförs att allafrågor som anses kräva ett ställningslagande från någon i regeringskretsenskall behandlas som regeringsärenden. Även , , enlänsstyrelse, LO, TCO, och domareförbundansluter sig uttryckligen till förslaget. framhåller samtidigtatt förslaget utgör en "statsrättslig nyhet av inte ringa principiellbetydelse" och atl den föreslagna lösningen inte är invändningsfri. Den ärenligl verket inle heller lätt att förena med regeringsrättens ställning somprejudikatinstans. fömtsätter alt förekommande synpunkter frånregeringsrättens sida framförs vid lagrådsbehandlingen. anseratt den föreslagna lösningen är den bästa av dem som står lill buds. Treremissinstanser har uttryckligen tagit avstånd från förslaget, dock utan attnärmare ange gmnderna för kritiken. Kammarrätten i anser sålundaförslaget "ofillfredsställande från såväl stats- som offentligrättsligasynpunkter". Kammarrätten hänvisar i stället till möjligheten att inrättaen särskild besvärsnämnd som i regeringens ställe skulle prövautlänningsärenden. Vidare pekar man på den ordning som gäller i förklaringsärendenenligt II § lagen (1950:382) om svenskt medborgarskap. Idessa ärenden inhämtas regeringsrättens yttrande innan ärendet avgörs. ÄvenIPOK anser förslaget "klart otillfredsställande". förordar attförvarsbesluten fattas av statsrådet eller en tjänsteman. Ingen remissinstanshävdar att något konsfitulionellt hinder skulle föreligga mot den föreslagnaordningen. Genomanslutning till Europakonvenfionen om de mänskliga rättigheterna ochgmndläggande friheterna m.m. och den internationella konvenfionen ommedborgerliga och politiska rättigheter har förbundit sig bl.a. atttillse, att den som har berövats sin frihet genom artestering eller annarsskall kunna få lagligheten av beslutet och frågan om åtgärden skall beståskyndsamt prövad av en domstol. införde vi en allmänbesvärsrätt hos domstol över förvarsbeslut enligt UtlL, bl.a. i syfte attuppfylla våra konvenfionsåtaganden. I fråga om de förvarsbeslut som fattas avregeringen infördes emellertid inte någon rätt till domstolsprövning. Underden lagrådsbehandhng som föregick prop. (1975/76:18) om 1981/82:146 44 ändringi UflL gjorde emellerlid lagrådet invändning på denna punkt och föreslog, attutlänningen hos regeringsrätten skulle kunna begära en prövning av frågan ombeslutet skulle bestå (s. 201 f). Någon ändring vidtogs inte heller genom 1980års UtlL. Vid tillkomsten av den lagen (prop. 1979/80:96 s. 82) lovade jagemellerlid, som jag nämnde, alt återkomma till frågan sedan den hadeblivit föremål för ytterligare överväganden. Frågan har ingående utretts avutlänningslagkommittén, som ansluter sig till den i ell tidigarelagstiftningsärende av lagrådet förordade ordningen. Någon konkret kritik frånkonstitutionella eller i övrigt från rättsliga synpunkter har inte framförtsunder remissbehandlingen. Med få undantag har den av kommittén förordadeordningen tillstyrkts eller lämnats utan erinran. Föregen del vill jag, efter samråd med chefen för justifiedepartementet, anföraföljande. Det måste anses vara angeläget att UtlL:s bestämmelser nu anpassaslill våra förut nämnda konventionsälaganden. De sätt alt lösa frågan som hardiskuterats av kommittén går ul på antingen all beslutanderätten iförvarsfrågor flyttas från regeringen till ett annat organ eller till detansvariga statsrådet, eller också att utlänningen får möjlighet all hos regeringsrättenfå prövad frågan om den av regeringen beslutade åtgärden skall bestå. Endelegering fill eller till en särskild "förvarsnämnd" skulleenligt min mening i sådan grad komplicera och försvåra handläggningen avutlänningsärendena i , atl den redan av del skälet inte börkomma i fråga. Valet står därför mellan den av kommittén föreslagna ordningenoch en överflyttning av beslutanderätten i förvarsfrågor från regeringen tilldet ansvariga statsrådet, med rätt att påkalla prövning av regeringsrätten. Moten sådan delegering talar emellerfid de skäl som traditionellt brukar anförasmot s.k. ministerstyre. Jag vill tillägga atl den av en remissinstansföreslagna ordningen, atl regeringsrättens yttrande infordras när förvarövervägs, enligt min mening inte tillgodoser konven-fionskraven. Del bör därföri första hand övervägas om den av kommittén och majoriteten avremissinstanserna förordade ordningen är lämplig, nämligen att beslutanderätteni förvarsärenden hgger kvar hos regeringen och atl möjlighet införs förutlänningen all hos regeringsrätten få till slånd en prövning av frågan omförvaret skall beslå. Som kommittén har anfört har det tidigare accepterats attregeringens beslul överprövas av domstolarna i extraordinära fall. Sålunda kanregeringsrätten enligt 11 kap. Il § regeringsfprmen besluta pm resning i ett avregeringen avgjort ärende. Domstolarna har i 11 kap. 14 § regeringsformentillagts s.k. lagprövnings-rätl som avser också de föreskrifter som regeringenmeddelar. Ävenom sålunda regeringsrätten har fått rätl att i särskilda begränsade fall prövaregeringens beslut, innebär en generell befogenhet för regerings-rätlen att taställning till fortbeståndet av regeringens förvarsbeslut en principiell ochfaktisk nyordning. En ordning som i praktiken leder fill aft regeringens beslutannat än undantagsvis kommer under regeringsrättens Prop.1981/82:146 45 prövningter sig främmande för vårt rättssystem och bör därför inle införas utansynnerligen starka skäl. Under sådana förhållanden bör därför övervägasmöjligheten att, i fråga om utlänningsärenden som handläggs i regeringen, låtadet för utlänningsärenden ansvariga statsrådet eller också departementetbesluta i frågor som rör förvar eller andra tvångsmedel. Med hänsyn till attnågon delegering till en tjänsteman inte lämpligen bör komma i fråga i dessafall, borde beslutanderätten vid en sådan lösning läggas på statsrådet.Kommittén har för sin del erinrat om de invändningar mot s.k. ministerstyre somi hknande sammanhang har bmkat anföras. Sådana påpekanden har även gjorts underremissbehandlingen. Jag vill också erinra om konsfitufionsutskottets uttalande(KU 1976/77:44 s. 12 ff) att principen om kollektivt beslutsfattande inte börurholkas genom alltför vidsträckta bemyndiganden till enskilt statsråd.Statsråden borde, utom i vissa undantagsfall, ges beslutanderätt endast ifrågor som har samband med departementsadministrationen och beredningsarbetet ivid mening. Det är mot den angivna bakgrunden självfallet, att storrestrikfivitet bör iakttagas när det gäller att fillägga elt enskilt statsrådbeslutanderätt i ärenden som i övrigt prövas av regeringen. I den nu aktuellasituationen måste man emellertid väga denna invändning mol vad jag haranfört om att regeringens beslut inte annal än undantagsvis bör komma under endomstols prövning. Vid en bedömning av de två alternativen anser jag attövervägande skäl talar för lösningen att del ansvariga statsrådet gesbeslutanderätten i frågor som gäller förvar och andra tvångsmedel. Det förutlänningsärenden ansvariga statsrådet har för övrigt redan tidigare fåttbehörighet att i vissa fall meddela interimistiskt beslul i verkställighetsfrågan. Även den lösning förvilken jag sålunda har stannat innebär otvivelaktigt ett avsteg från detsynsätt på förhållandel mellan regeringens ledamöter och regeringsrätten somhittills har rått. Atl jag likväl förordar denna ordning beror i första handpå, att jag anser det nödvändigt atl kravet i de båda nämnda konventionerna påen möjlighet till domstolsprövning tillgodoses i vår lagstiftning. Avbetydelse för mitt ställningstagande är vidare, att regeringen har gettinvandrarpolitiska kommittén (A 1980:04) i uppdrag (Dir 1981:70) att prövafrågan om besvärsordningen i utlänningsärenden, med ulgångspunkt i attregeringen inte längre skall vara allmän besvärsinstans i utlänningsärenden.Syftet med uppdraget är, som framgår av dessa direktiv, att en annan ordningför besvärsprövningen skall komma till stånd inom en nära framlid. Oavsett hurbesvärsprövningen närmare organiseras kan man räkna med, att regeringen endasti ringa omfattning kommer att pröva enskilda utlänningsärenden, och då exempelvissådana som har överlämnats dit med hänsyn till att ärendet har stor principiellbetydelse. Det bör enligl min mening i det sammanhanget övervägas att heltföra bort frågor om tvångsmedel i utlänningsärenden från regeringen ochregeringskansliet. En sådan lösning skulle då underlättas av Prop.1981/82:146 46 Molsvarande bör övervägas i fråga om terrorist-ärenden. Jag avseratt la de initiaiv som behövs för att närmare ulreda denna fråga. Jagföreslår således att det för utlänningsärenden ansvariga statsrådet fårbehörighet att besluta i frågor om förvar och andra tvångsmedel i utlänningsärendensom handläggs i regeringen. Del fömtsätts därvid atl besluten regelmässigtfattas i denna ordning. Något hinder mot att regeringen prövar fråganföreligger emellertid inte. Vidare föreslår jag att utlänningen på särskildframställning till regeringsrätten kan få prövad frågan om fortbeståndet av detav statsrådet meddelade förvarsbeslutet. Skulle undantagsvis ett förvarsbeslutha meddelats av regeringen, bör utlänningen även i det fallet ha rätt atl fålill stånd en prövning hos regeringsrätten. Denändring jag nu har föreslagit i UtlL föranleder vidare ett tillägg i 2 § lagen(1971:289) om allmänna förvahningsdomstplar. Att prövningstillstånd inte krävsframgår av 35 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Utlänningslagkommhlénredogör i belänkandet för den kritik som har riktats mot formerna för omhändertagandeenligl UtlL. Kommittén hänvisar också lill de undersökningar som har gjorts avbl.a. RPS, och (s. 111-113). För egen del framhållerkommittén följande i fråga om förvarslokalerna. Enligt gällande bestämmelserskall de förvarstagna i första hand intas i kriminalvårdsanstalt. Endast omförvarstiden kan antas bli mycket kortvarig eller andra särskildaomständigheter föreligger kan de annal än i inledningsskedet förvaras i häkteeller arresfio-kal. Dessutom kan de förvarstagna "omhändertas på annatsätt". I realiteten är det emellertid vanligt att förvaringen sker ihäkten och arrestlokaler. Det som skulle vara undantag har alltså blivil regel.Del förekommer emellertid undantagsvis i samband med förvar av barn och barnfamiljeratt de omhändertas på annal sätt, nämligen på hotell eller i jourfoslerhem.Kommittén konstaterar alt de nuvarande förhållandena är otillfredsställande,särskill som det finns små möjligheter att hålla förvarstagna enligt UtlLskilda från andra intagna som oftast är misstänkta för brott. En följd kan ivissa fal! bli att de förvarstagna inte bereds de lättnader och övriga förmånersom kan fillkomma dem. Mot främst denna bakgrund anser kommittén atlförvarstagna utlänningar bör ha tillgång till särskilda lokaler. Med hänsyntill nuvarande statsfinansiella läge har emellertid kommittén ansett det fögarealistiskt att föreslå all det nu byggs hell nya förvarslokaler. Däremotunderstryks viklen av att redan nu börja planera för sådana lösningar i framtiden.Samtidigt föreslås atl man, i avvaktan på att nya lokaler kan böija byggas, gören total översyn av de förvarslokaler som används i syfte atl se hur deförvarstagnas situation inom del nuvarande systemet kan förbättras. 1981/82:146 47 Idet sammanhanget tar kommittén särskilt upp frågan om förvar av barn respektiveav familjer med barn. Enligt kommittén kräver situationen i dessa fallomedelbara åtgärder (betänkandet s. 115 och 116). Kommittén anser vidare attdet i UflF bör tas in en uttrycklig bestämmelse om att ensamma barn under 15 årinte skall placeras i häkte eller i liknande lokaler. En förvarsplacering avbarn bör enligt kommittén ske i nära samråd med de sociala myndighelerna påorten. Motbakgmnden av dessa bedömningar föreslår kommittén att kriminalvårdsstyrelsenfår i uppdrag att i samråd med RPS och överväga lösningar på kort och långsikt i fråga om förvarslokaler. Kommittén understryker vikten av en skyndsamlösning av de lokalfrågor som har samband med förvar av barnfamiljer. Kommitténuttalar vidare bl.a. att de förvarstagna enligt behandlingslagens ochutlänningsförordningens bestämmelser tillförsäkras de rättigheter och förmånersom får anses skäliga och att det därför inte finns anledning att göra någraändringar i bestämmelserna. I fråga om kommitténs överväganden på denna punktfår jag i övrigt hänvisa fill s. 117-1191 betänkandet. Enmassiv remissopinion har i likhet med kommittén starkt kritiserat nuvarandeprdning främst vad gäller pmhändertagandet av bam samt barnfamiljer. Denkritik som sålunda har framförts är enligt min mening i hög grad berättigad.När del gäller barn är omhändertagande i sådana lokaler särskilt olämpligt.Det medför av naturliga skäl psykiska påfrestningar för bamet och ibland ävenrisker för bestående men. Medhänsyn till de allvarliga förhållandena vid verkställighet av förvarsbeslutsom rör barn har jag i samråd med cheferna för justifie- och socialdepartemententagit initialiv i regeringen till åtgärder för att få fram bättre lämpadeförvarslokaler. Även om arbetet härmed ännu inte har avslutals, har regeringenden beslutat om ändringar i 81 och 82 §§ utlänningsförordningen(1980:377-UflF). Ändringarna (SFS 1982:22) innebär att barn inteutan synnerliga skäl får tas in i kriminalvårdsanstalt, allmänt häkte ellerpolisarrest. Hålls barnets värdnadshavare i förvar, skall åtminstoneen av dem tas om hand tillsammans med barnet. I de förordningsmotiv somregeringen har antagit anges, att man också i de fall dåsammanhållningen av familjen inte garanteras genom den nämnda bestämmelsen börundvika att familjen splittras. Vaddärefter gäller tillskapandet av särskilda förvarslokaler vid förvar över huvudtaget enligt UtlL är detta en fråga på . Del är enligl min meningönskvärt att man får till stånd särskilda förvarslokaler i denutsträckning som är möjlig. I vilken takt detta kan ske beror på bl.a.omfattningen av de kostnader som en sådan reform kräver. Jag är inle nu bereddatt närmare ange vilka åtgärder som bör vidtas i detta syfte. Detär emellertid inte endast förvarslokalerna utan i lika hög grad behandlingenav de förvarstagna som har betydelse. I det senaste hänseendet Prop.1981/82:146 48 gällerlagen (1976:371) och förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade ochanhållna m.fl. Jag vill i likhet med vad kommittén har gjort på s. 117-119 ibetänkandet kraftigt understryka, att i förvarsfallen endast sådanainskränkningar i l.ex. kommunikationen med yttervärlden får tillgripas som ärmotiverade av säkerhetsskäl eller som nödvändiggörs av personalsituationeneller motsvarande. Jag vill även i övrigt hänvisa till kommitténs ultalanden pådenna punkt. Förnärvarande saknar pohsen möjlighet att i samband med inresekontrollen ikontrollsyfte undersöka bagageutrymmen och liknande slutna utrymmen i bilar ochandra transportmedel. Behov har framkommit av en sådan möjlighet, eftersomutlänningar i viss utsträckning illegalt hjälps in i genom att gömmas ibagageutrymmen i bilar eller på liknande sätt. Kommittén har därför föreslagitkompletterande bestämmelser i detta syfte. Kommittén konstaterar atträttegångsbalkens bestämmelser om husrannsakan inte räcker i dessa fall, eftersomden aktuella undersökningen sker i allmänt brottsspaningssyfte snarare än isyfte att utreda etl särskill brott, för vilket en viss person skäligen kanmisstänkas. En uttrycklig bestämmelse, som ger polisen rätt att vid behovundersöka fordon i syfte atl förhindra illegal invandring, är enligt kommitténvisserligen mer långtgående än bestämmelser. till alt möjligheten föreslås knuten till inresekontrollen, dvs. lillett tillfälle då bilister redan nu har att räkna med att fordonet undersöks avtullen, anser dock kommittén att en lagbestämmelse i frågan kan godtas.Beslämmelsen bör enligt kommittén tas in i UtlL. Förslagetvälkomnas av det tiotal remissinstanser som har uttalat sig i frågan, bland demkammarrätten i , RPS, och ett antal polismyndigheter. Flera avremissinstanserna framhåller all den föreslagna befogenheten bör tillkomma ävensärskilt förordnade passkonlrollanter, med hänsyn till att polispersonal intealltid finns till hands och långa dröjsmål annars skulle kunna uppstå. Enremissinstans menar alt bestämmelsen bör gälla även tulltjänsteman sommedverkar vid utlänningskontroll.