prop · G50343 · 1981-12-31 00:00:00 — omändring i (åtalsregler vid misshandel) Regeringenföreslår alt anta det förslag som har upptagils i bifogade utdrag avregeringsprotokoll. Ipropositionen föreslås en ändring i beträffande åtal vid misshandel.Enligt förslaget upphävs den nu gällande bestämmelsen om att misshandel sominte är grov och som inte begåtts pä allmän plats får åtalas av åklagare endastom målsäganden anger brottet fill åtal eller åtal är påkallat från allmänsynpunkt. Lagändringen är av särskild betydelse för möjligheten att lagforakvinnomisshandel. Ändringen föreslås träda i kraft . I 1981/82. Kartong: S. I, under mbriken Tillkommer: beslutad den 15oktober 1981 Lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 3 kap. 11 § skall hanedan angiven lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3 kap. 11 §' Misshandel, som ej är grov och som ickeförövats å allmän plats, eller försök eller förberedelse till sådant brott må åtalasav åklagare allenast om målsägande angiver brottet till åtal eller ock åtalfinnes påkallat ur allmän synpunkt. Vållande till kroppsskada eller sjukdom må, om brottet ejär grovt, åtalas av åklagare endast om målsäganden angiver brottet fill åtal ellerhar åsamkats skadan eller sjukdomen i verksamhet som arbetstagare och åtalfinnes påkallat ur allmän synpunkt. Denna lag träder i kraft . Senaste lydelse 1980: 107. Närvarande:statsministern , ordförande, statsråden , , , Åshng,Söder, , , , , , , , Elmstedt,Tilländer, Ahrland, Propositionom ändring i (åtalsregler vid misshandel) Medstöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvarande chefen för justitiedepartementeti en kommitté för att se över lagstiftningen om sedlighetsbrott,Kommittén antog namnet sexual-broltskommitlé (Ju 1977:03), Idecember 1979 fick sexualbrottskommitlén genom tilläggsdirektiv även tilluppdrag att göra en översyn av reglerna om åtal för misshandel och vissa medmisshandel närbesläktade brott. Kommitténavlämnade delbetänkandet (Ds Ju 1981:8), Åtalsregler vidmisshandel, som innehåller förslag fill en ändring i 3 kap. En sammanställning av remissyttrandena bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga. 2 Gällande ordning och dess bakgrund m. m. Bestämmelserom misshandel finns i 3 kap. (BrB) som handlar om brott mot livoch hälsa. I 5 § sägs att den som tillfogar annan person kroppsskada, sjukdomeller smärta eller försätter honom i vanmakt 'Vid betänkandets avlämnande ingick i kommittén som ledamöter hovrättslagmannenoch ordföranden i , ordförande, riksdagsledamoten , fil. lic. , riksdagsledamoten , pol. mag.Bengt och avdelningschefen . Prop.1981/82:43 4 ellerannat sådant fillstånd skall dömas för misshandel. Straffet för normalbrott ärfängelse i högst . Om brottet är ringa kan det endast föranleda böler. I 6§ finns en särskild straffbestämmelse om grov misshandel. Enligt denna skallman vid bedömande av om brottet är grovt särskilt beakta om gämingen varlivsfarlig eller om gärningsmannen tillfogat svår kroppsskada, allvarligsjukdom eller eljest visat synnerlig hänsynslöshet eller råhet. Slraffskalanför grov misshandel är fängelse i lägst ett och högst . 111§ första stycket finns en särskild åtalsregel som säger att misshandel som inteär grov och som inte förövats på allmän plats får åtalas endast om målsägandenanger broitet till åtal eller ålal är påkallat ur allmän synpunkt. Denna regel ulgörett undanlag från den s. k. absoluta åtalsplikt som med vissa undantag gäller för åklagare för alla brott där inte annat anges. Regeln innebär altmisshandel som sker på enskild plats, t. ex. i hemmen, får åtalas endast om målsägandenönskar det och uttryckligen anger brotlel lill åtal. Undantag gäller dels förmisshandel som är så allvarlig att den bedöms som grov och dels för andra falldär åklagaren anser att del finns skäl att åtala broitet ur allmän synpunkt. Enmotsvarighet lill denna regel fanns i den gällande strafflagen. Straffrätlskommilténförordade i sitt betänkande (SOU 1953:14) med förslag lill brottsbalk (s. 150)all åtal inte i något fall skulle vara beroende av angivelse men att ålal förmisshandel av lägsta svårhetsgraden skulle få ske bara när det var påkallatfrån allmän synpunkt. Efterremissbehandlingen av straffrättskommilténs betänkande gav emellertid fleraremissinstanser, bland dem riksåklagaren () och ,ullryck för uppfaltningen att det borde finnas en regel om åtalsbegränsning förfall då misshandel inte hade förövats på allmän plats. Som skäl anfördes bl. a.att ell ingripande vid misshandel mol maka inte sällan kunde leda till altäktenskapet spolierades eller att husl-mns situation försvårades. Vidare pekademan på situationer då makarna efter misshandeln åter hade försonats samt påvissa fall av överskridande av den s. k. äganderätten. Remissinstansernassynpunkter föranledde den dåvarande chefen för allföreslå den särskilda åtalsregel beträffande misshandel som återfinns i 3kap. 11 § BrB. Vadangår den i lagstiftningsärendet åberopade rätten till aga förtjänar här alterinras om all det genom lagstiftning (SFS 1979:122) numera i (6 kap. 3 §) har införts en bestämmelse av innehåll att bam inte får utsättasför kroppslig bestraffning eller annan kränkande behandling. Några särskildasanktioner är inte knutna lill förbudet, men regler om misshandelkan bli tillämpliga (jfr prop. 1978/ 79:67, LU 1978/79:11, rskr 1978/79:90). Åtalsbegränsningarav samma typ som vid misshandel finns även beträf- Prop.1981/82:43 5 sexualbrotten våldtäkt, våldförande och frihelskränkande otukl, vissabrott mot frihet eller frid samt vissa förmögenhelsbrott mot närslående. Av intresse är också deallmänna bestämmelserna om åtalsunderlåtelse. Enligt 20 kap. 7 § första stycketrättegångsbalken (RB) kan åklagaren underlåta ålal i vissa fall. a. gällerenligt punkt 1 i första stycket alt åtal kan underlåtas, om det kan antas att ihändelse av lagföring annan påföljd än böter inte skulle komma att ådömas och lagföringinte är påkallad från allmän synpunkt. Både enligt 3 kap. 11 § BrBoch enligt den nyssnämnda bestämmelsen i skall alltså i vissafall en bedömning göras av om åtal är påkallat från "allmänsynpunkt". Vad angår innebörden-av detta uttryck bör anmärkas alt enligtförarbetena till (prop. 1962:10 del C s. 153) såväl brottels artoch straffets syfte som omständigheterna vid brottets begående skall beaktas.Det har också angetts att sociala hänsyn bör tas, exempelvis till målsäganden. Vid sidan av de allmännabestämmelserna om åtalsunderlåtelse finns särskilda regler härom lag(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Dessutom finnsbestämmelser om s; k. särskild åtalsprövning i bl. a. lagen (1954:579) om nyklerhetsvårdoch bamavårdslagen (1960:97), vilka båda upphör alt gälla . I prop.1981/82:8 har förordats att en sådan bestämmelse las in även i den lag om vårdav missbrukare i vissa fall som föreslås i propositionen, och i en remiss tilllagrådet har regeringen på min föredragning föreslagitatt en bestämmelse om särskild åialsprövning förs in lag med sikte pådem som är intagna i sådana hem som motsvarar de fidigare ungdomsvårdsskolorna.I samma lagrådsremiss har föreslagits vissa regler om fömndersökningsbegränsningsom bl. a. innebär att fömndersökningar skall få läggas ned, när det kan antasatt åtal kommer att underlåtas enligt de allmänna bestämmelserna om åtalsunderlåtelsei eller enligt bestämmelserna om särskild åtalsprövning i speciallagstiftningen. 3.1Regeln om åtalsbegränsning vid misshandel Kommitténkonstaterar inledningsvis bl. a. att den form av misshandel som den närmast haratt ta ställning fill är kvinnomisshandel men att mycket av vad som gäller förkvinnomisshandel har giltighet också för andra former av misshandel som sker påenskild plats. Beträffandekvinnomisshandel för kommitién i korthet följande resonemang. En grundläggandefömtsättning för uppkomsten av kvinnomisshan- 1981/82:43 6 delär de sociala och ekonomiska orättvisor mellan könen som alltjämt finns och de stmktuellaspänningar som detta ger upphov till i ett samhälle som det svenska. För skall kunna nedbringa antalet fall av sådan misshandel är det därförnödvändigt att vidta åtgärder av olika slag för att stärka kvinnans ställning,t. ex. alt skapa bättre möjligheter fill förvärvsarbete saml tillgång tillbostad och barnomsorg. Även påverkan av människors attityder mot våld och dåspeciellt i känslomässiga relationer är av vikt i ett vidare perspektiv. Kommittén säger sig varamedveten om att del inte kommer att få någon djupgående inverkan påutvecklingen att slopa ålalsbegränsningen men tror att det åtminstone kan bidrafill att attityden till kvinnomisshandel ändras och att myndighetemas möjligheteratt hjälpa utsatta kvinnor förbättras. En vikfig faktor är nämligen del sättvarpå samhället i straffrättsligt avseende ser på kvinnomisshandel. Ommisshandel, trols alt det är ett brott och trots att det blir känt förrättsvårdande myndigheter inte beivras, kan delta vara ägnat att ingeföreställningen att vissa misshandelssitua-fioner inte anses brottsliga. Medden särbehandling i rättsligt avseende som avgivelsregeln innebär finns detrisk för alt sådana handlingar, inte bara av gärningsmännen utan även avgrannar eller andra som får kännedom om förhållandet, betraktas somvisserligen inte moraliskt godtagbara men ändå straffrättsligt lillålliga. Enmarkering från samhällets sida av alt misshandel i hemmen i lika hög grad som misshandelsom sker på allmän plats ulgör ett brott kan tjäna som en avhållande faktor. Enligtkommitién kan självfallet del förhållandet att en kvinna efter ell s.k. lägenhetsbråkinte anger misshandeln till åtal bottna i en önskan att ändå vidmakthålla sinrelation till den man som har gjort sig skyldig lill gämingen. I andra fallligger det emellertid nära till hands all anta att en man som en eller fleragånger har utövat våld mol en kvinna inte är främmande för att utövaytterligare våld i akt och mening att förhindra att en angivelse görs ellervidmakthålls. I ett rättssamhälle skall myndigheterna inte ta hänsyn fillsådana framlvungna villjeyllringar. Kommittén framhållervidare att de kvinnor som lever i ett förhållande där våld utövas regelbundetkan ha stora svårigheter alt avsluta förhållandel dels på grund av sociala ochekonomiska svårigheter och dels på gmnd av hot om,repressalier. Angivelseregelnaccentuerar dessa svårigheter. En plikt för polis och åklagare all, oberoendeav vem som gör anmälan om kvinnomisshandel, undersöka om anmälan är befogadeller inte skulle däremot kunna innebära en inledning lill en förändring avkvinnans Uvssi-tuation. De omhändertaganden som kan ske på gmnd av den sociala lagstiftningenär ofta otillräckliga för att ge kvinnan erforderligt skydd. De motiv som urspmngligenbar upp undantaget från en allmän åtalsplikt för misshandel på enskild platshar inte längre tillräcklig bärkraft. Visserligen kan åtal och rättegång för hustmmisshandelytligt sett leda till att äktenskapet spolieras. Den gmndläggande orsakentorde dock som regel ligga på ett Prop.1981/82:43 7 Vanligtvis kan en skilsmässa inte betraktas som en nackdel från kvinnanssynpunkt i nu aktuella fall, menar kommittén. Enförändring av den nuvarande åtalsregeln för misshandel på enskild plats iriktning mot ökade möjligheter för åklagare att väcka åtal vore ägnad altförstärka både den normbildande effekten av förbudet mol misshandel ochenskilda brottsoffers möjligheter att för framliden skydda sig mot ytterligareövergrepp. Kommitténs slutsats blir därför att åklagarens åtalsrätt vidmisshandel bör förslärkas. Kommitténunderstryker att den inte har utgått från att en ändring av åtalsreglernaskulle få den verkan all antalet fällande domar för hustmmisshandel avsevärtökas. Delta beror för det första på att man måste räkna med att ell betydandeantal fall aldrig kommer till polisens kännedom. För det andra är åklagarensmöjlighet all få lill stånd en fallande dom inte sällan beroende av denbevisning som den misshandlade kvinnans berättelse erbjuder vilket medför attåtalet måste ogillas om kvinnan vägrar alt avge någon berättelse. Kommitiénsammanfattar de skäl som bör föranleda en ändring av åtalsregeln för misshandelenligt följande: 1) Det gäller att inskärpa altmisshandel av kvinnor i hemmet är ett allvarligt brott som är lika straffvärtsom misshandel i andra sammanhang. 2) Kommitién räknar med att förslagelåtminstone i vissa fall kommer att underlätta för misshandlade kvinnor allförändra sin svåra situation genom att de praktiska möjligheterna till hjälpfrån myndigheternas sida förbättras. 3) Tillsammans med andra åtgärderkan förslagel åtminstone medverka lill alt den nu ofta förekommandekvinnomisshandeln minskas. Kommitiénövergår härefter till all diskutera olika reformmöjligheter. En sådan skullevara att upphäva angivelseregeln endast för sådana fall av misshandel därfrihetsstraff kan komma i fråga. Detta skulK; innebära att angivelsekravelbegränsas lill all avse ringa misshandel. Denna möjlighet avvisas på den gmndenall den skulle kunna medföra att kvinnan utsätts för påtryckningar från gärningsmannenssida alt förringa gärningen och därefter vägra alt ange den till åtal. Kommitiénanser dock alt mindre allvarliga fall av misshandel inte undantagslöst bör ledatill åtal och rättegång. Det kunde därför övervägas att införa en särskildregel om åtalsunderlåtelse vid misshandel för att få fill stånd en begränsningav åtalsplikten. Kommillén avvisar emellertid denna tanke med hänvisning bl. a.till alt den nuvarande lagstiftningen ger fillräckligt utrymme för åtalsunderlåtelse.Man understryker emellertid kraftigt viklen av all ramarna för tillämpningenav 20 kap. 7 § första stycket 1 RB inte vidgas i förhållande till nu gällandepraxis. Kommitténtar därefter upp problemet med barnmisshandel och konstaterar att nästan allsådan misshandel i praktiken sker på enskild plats och därför faller underangivelseregeln. Med hänsyn fill barnavårdsnämnder-t2 1981182. Prop.1981/82:43 8 nasverksamhet har emellertid denna regel inte någon självständig betydelse föråtal rörande barnmisshandel, och det finns därför, menar kommittén, knappastskäl att bibehålla en angivelseregel för denna typ av misshandel. Ifråga om andra former av misshandel framhåller kommitién att del är angelägelall med lill buds slående medel inskärpa vikten av att misshandel inte bara är förkasfiigtulan också innebär ett brott. Inte heller för andra fall av misshandel änsådana som riktar sig mot kvinnor och barn finns del därför skäl all behållanågon form av angivelseregel. 3.2Motsvarande åtalsbegränsningsregler vid andra brott Kommitténdiskuterar också humvida de särskilda ätalsregler av liknande slag som finnsför andra brott än misshandel bör upphävas eller ändras Inledningsvissägs i detta sammanhang att vissa principiella skäl kan anföras för attgenerellt slopa kravet på angivelse för att allmänt åtal skall få väckas menatt ett sådant ställningslagande ligger utanför kommitténs uppdrag. Med hänsyntill att de angivelsekrav som gäller vid vissa sexualbrott kommer attbehandlas i ett kommande belänkande begränsas resonemanget till brott som inågon mån är närbesläktade med misshandel i så måtto alt de i vissa fall utförsi syfte att trakassera en kvinna. Ett typiskt sådant brollär hemfridsbrott (4 kap. 1 § 1 st. BrB), som liksom misshandel i de fall därdet är att anse som grovt faller under allmänt åtal. Kommitién påpekar atthemfridsbrott kan begås under många olika förhållanden och att de fall då enman begår hemfridsbrott mot en kvinna i trakasseringssyfle måste antas utgöraen mindre del av det totala antalet hemfridsbrott. En ändring skulle då fåbegränsas till att avse enbart fall där brott förövas mot en kvinna av hennesmake eller samboende eller av en man som lidigare stått i ett sådantförhållande till henne. I sådana fall, menar kommittén, är det emellertid inteovanligt att brottet sker i förening med ytterligare brottslighet, främstmisshandel och olaga hot men även skadegörelse. hot och skadegörelse fåråtalas utan krav på angivelse. Om kommitténs förslag rörande misshandel ledertill lagstiftning kommer detsamma att gälla även misshandel på enskild plats.Vid fall av flerfaldig brottslighet där hemfridsbrotl ingår kan därför åtal imånga fall väckas utan angivelse därför all åtal då måste anses påkallat frånallmän synpunkt. Enligt kommitténs mening saknas det skäl för att ändra den nuvarandeangivelseregeln för hemfridsbrotl. Ett annat brott som harlikheter med misshandel och som förutsätter angivelse om det sker på enskildplats är ofredande (4 kap. 7 § BrB). Kommillén menar alt sådana broll iallvarligare fall så gott som undantagslöst är förenade med annan brottslighetsom får åtalas ulan angivelse. I andra fall av trakasserier mot kvinnan sombedöms som ofredande kan brottet knappast tänkas komma till polisens kännedomannat än då kvin- Prop.1981/82:43 9 nansjälv gör anmälan. Om ofredande är det enda brott en kvinna varit utsatt för,finns det inte anledning att fömtsätta att hon inte skall kunna fatta beslulutan otillbörlig påverkan. Kommittén anser därför att del inte heller finnsanledning att överväga en förändring av åtalsbeståmmelsen för detta brott. Enligt kommitténs meningfinns det inte heller anledning att göra någon ändring av de inskränkningar somgäller för åklagarens åtalsräll vid intrång iförvar (4 kap. 9 § BrB), ett brottsom i typfallet innebär alt gärningsmannen öppnar annans brev utan dennesuttryckliga eller lysta samtycke. I sådana fall bör man enligt kommitténöverlåta åt målsäganden att avgöra om gärningen bör beslraffas eller inte. Vidolaga tvång (4 kap. 4 § BrB) gäller angivelseregeln endast om det är fråga omhot att ange eller åtala annan för brott eller att om annan lämna menligtmeddelande. I sådana fall torde enligt kommittén målsäganden själv vilja avgöraom de påståenden från gärningsmannens sida som hans hotelse gmndar sig på skallfå den offentlighet som förundersökning och rättegång kan innebära, och någonförändring därvidlag är enligt kommitténs mening inte förenlig med målsägandensbästa. Vadslutligen rör de förmögenhetsbrott för vilka åtalsbegränsningar föreskrives,framhålls all krav på angivelse gäller enbart för brott begångna inom ramenför bestående familjerätlsliga relationer (8 kap. 13 §, 9 kap. 12 § och 10 kap.10 § I st. BrB). Förmögenhetsbrott riktat mot fidigare make omfattas sålundainte av någon särskild åtalsbegränsning. Redan av denna anledning finner kommitténdet tveksamt om reglerna bör ändras. Enligt vad kommitién vidare påpekar utförsdessa brott ofta av bam eller syskon till målsäganden, i många fall tonåringari straffmyndig ålder. En absolul åtalsplikt skulle då ofta stå heh i strid mot målsägandensönskemål, framför allt vid brott riktat mot föräldrar. Att föra in dessahandlingar under en absolut åtalsplikt anser kommittén vara uteslutet. Inteheller anser kommillén att de skäl som har åberopats i fråga omangivelseregler vid misshandel har bärkraft beträffande förmögenhetsbrott. Fördet fall att förmögenhetsbrott utgör ett led i ett systematiskt förtryck av enkvinna, som också tar sig uttryck i misshandel, måste emellertid åtal för förmögenhetsbrottanses vara påkallat ur allmän synpunkt. Kommittén anser därför att någonändring inte heller beträffande de åtalsbegränsningar som gäller förförmögenhetsbrott behöver göras. Kommitténsbetänkande mynnar alltså ut i ett förslag till lagändring av den innebörden att3 kap. 11 § första stycket BrB upphävs. Enligt kommitténs mening behövs intenågra övergångsregler, utan kommittén ser det som en fördel att åklagarna fårmöjlighet att väcka åtal enligt allmänna regler också för misshandelsbrott somhar ägt mm före ikraftträdandet. 1981/82:43 10 4 Remissutfallet i stort Praktiskttagel alla remissinstanser tillstyrker kommitténs förslag, även om det från ettpar håll har förekommit erinringar mot vissa uttalanden från kommitténs sida.Åtskilliga remissinstanser har som sin uppfattning framhållit att den prakliskaeffekten av förslagel är begränsad och alt det behövs också andra åtgärder änstraffrättsliga för att man skall komma tillrätta med del problem som misshandeli hemmen ulgör. Endast några av de remissinstanser som företräderåklagarväsendet har avstyrkt förslaget. Till vissa särskilda uttalanden som hargjorts vid remissbehandlingen återkommer jag strax. 5.1Åtalsbegränsningsregeln vid misshandel bör upphävas Misshandelinom familjen är en företeelse som det finns anledning att se mycket allvarligtpå och som också ofta har gett upphov till en livlig debatt, i regel i sambandmed avslöjanden av enskilda fall. har kanske framför allt misshandelav bam och ungdom stått i blickpunklen. Alt samhället inte accepterar våldeller andra övergrepp mot barn och är berett att vid behov ingripa däremot harockså kommit till uttryck på olika sätt i lagstiftningen, l.ex. genom det år1979 införda förbudet mol aga och de särskilda bestämmelser om anmälan av bl.a. barnmisshandel som finns i 71 § socialtjänsfiagen (1980:620) och 14 kap. 2 §tredje stycket sekretesslagen (1980:100). Det förhållandet att misshandel motbarn i hemmet inte är underkastad absolut åtalsplikt har mot denna bakgmndväckt krifik. Underden har i olika sammanhang lämnats uppgifter som tyder på allvåld mol kvinnor i hemmet är ett socialt problem av betydligt större omfattningän vad många kanske lidigare har antagit. En rad kriminologiska och andraundersökningar (se bl.a. Ds Ju 1981:8 s.65-80) har bekräftat förhållandet. Idiskussionen kring kvinnomisshandeln har den särskilda åtalsbegränsningsregelsom gäller vid misshandel blivit starkt kritiserad (jfr JuU 1980/81:29). Närdet gäller alt överväga åtgärder mol misshandel inom familjen är del självfalleti första hand angelägel alt söka förebygga situationer som kan ge upphov tillövergrepp. Upplysning om samhällets inställning till våld främst genom skolanmen även bland invandrargmpper och inom föreningslivet tillhör de åtgärder somhär kommer i blickpunkten. Ett grundläggande ansvar vilar naturligtvis ocksåpå . Bl.a. kan erinras om att vikten av en ändamålsenligorganisation för familjerådgivning hksom för familjeterapi och hknande insatserhar betonats vid tillkomsten av socialtjänstlagsliflningen. Att på längre sikten av de viktigaste förebyg- 1981/82:43 11 gandeåtgärden såvitt gäller kvinnomisshandel måste vara att fortsätta strävandena moljämställdhet mellan kvinnor och män framstår för mig som uppenbart. Lika viktigt ärnaturligtvis att man sörjer för att hjälp och stöd erbjuds åt dem som drabbasav våldet. Vad särskilt gäller kvinnomisshandel har det i linje med önskemålfrån sida (SoU 1980/81:8, rskr 1980/81:93) uppdragits åt enav tillkallad interdepartemen-tal arbetsgmpp att kartläggabehovet av främst akuta insatser av delta slag och att undersöka hur dessalämpligen bör utformas. Sexualbrottskommitlén har enligt sina direktiv attutreda hur man vid sexualbrott och annat våld mol kvinnor kan åstadkomma enordning som säkerställer att man i anslutning fill ett rättsligt förfarandeuppmärksammar behov av vård, personligt stöd och annan hjälp. Desträvanden som sålunda pågår all förbättra de förebyggande och stödjande insatsemafår emellertid inte hindra att man även vidtar de åtgärder på detstraffrättsliga området som ter sig befogade. Strafflagstiftningens främstauppgift i sammanhanget är att verka normbildande, dvs. ge uttryck för attsamhället ogillar våld. Rent fakfiskl kan också straffrättsliga ingripanden iallvarligare fall, då frihetsberövande kommer i fråga, fylla den funktionen attoffret under en fid får skydd mot fortsatta övergrepp och samhället rådmm förall genomföra hjälpåtgärder. Liksomremissinstanserna anser jag all de skäl sexualbrottskommittén har anfört lillstöd för sitt förslag att upphäva den särskilda åtalsbegränsningsregeln vidmisshandel är av betydande styrka. Man bör inte underskatta den förstärkningav skyddet för kvinnorna som det kan innebära att det bestämt slås fast attmisshandel inom familjen är ett brott som är minst fika straffvärt som andraformer av misshandel.