prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Dettaförfarande torde även innebära en garanfi för att åklagare ej slentrianmässigteller av bristande erfarenhet av barnavårdsnämndemas möjligheter väcker åtalmot underåriga där så ej behövt ske utan att åtalsfallen begränsas till defall där statsåklagaren finner att annan påföljd är uppenbarligen lämpligare.Denna bedömningen torde komma att ske enligt samma restriktiva bedömning som domslolamaför närvarande tillämpar. Med hänsyn till frågans känslighet torde i följd avvad nu sagts om stalsåklagarens prövning gälla även de fall där handläggandeåklagare anser sig ej kunna dela nämndens uppfattning om vidtagen åtgärdslämplighet utan önskar låta denna fråga ytterligare prövas. Prop.1981/82:41 178 4.6 Chefen för länsåklagarmyndigheten i län Jag delar kommitténs uppfattning att den alltför stora tidsutdräktenvid remissförfarandet i åtalsunderlåtelseärendena måste ses som en allvarligbrist. I likhet rned kommittén har jag uppfattningen att det inte alltid ärnödvändigt med den utförliga utredning, som presteras från centralnämndernassida. En begränsning kan här ske efter i huvudsak de riktlinjer som kommitténdragit upp. Med hänsyn till de varierande förhållanden som kan förekomma ipraktiken bör dock skyldigheten för åklagaren att inhämta yttrande reglerasgenom en mera allmänt hållen bestämmelse än den kommittén förordat.Bestämmelsen kan förslagsvis ha det innehållet, att barnavårdsnämmdens yttrandeendast skall inhämtas när detta är erforderligt och fillräckligtbedömningsunderlag ej på annat sätt kan erhållas från nämnden. - I dettasammanhang bör understrykas vikten av att barnavårdsnämnderna i ett tidigtskede tar kontakt med den underårige och påbörjar utredningen. Erfarenheternavisar alt nämnderna som regel inte börjar någon utredning förrän resultatetfrån förundersökningen är klart (jfr bl. a. artikel i fidsskriften Brå Apropånr 4-76). Den tidsutdräkt som här förekommer synes minst lika angelägen afikomma tillrätta med som den tidsutdräkt som uppkommer när nämnden skall avgesitt yttrande till åklagaren. 4.7 Chefen för länsåklagarmyndigheten i Kommitién har varit inne på tanken att överföra desärskilda bestämmelsema om underåriga lagöverträdare till menavvisat denna tanke därför alt man anser att regler om åtalsunderlåtelsebör ha allmän räckvidd. Det är svårt att inse att det skulle föra med sig någonnackdel om det grundläggande stadgandet om åtalsunderlåtelse beträffande ungalagöverträdare fördes in i 20 kap. . Kommittén har funnit attdet vikfigaste skälet emot detta skulle vara att det behövs särskildabestämmelser om kommunikationer mellan åklagarmyndighet och socialvårdsorgan.Det kan sägas att sådana bestämmelser inte passar särskilt väl in irättegångsbalken men dessa regler, som rör kommunikation och handläggningsfrågor,kan givetvis införas i en särskild förordning. Jag anser som förut nämnts attdet grundläggande stadgandet om åtalsunderiåtelse beträffande ungdomar under 18år bör införas i 20 kap där det logiskt hör hemma och av detskälet aU man då kommer ifrån den s. k. överlappning som och enligt förfaltningsförsla-getföreligger. Det kan ifrågasäUas om inte redan den föreslagna lydelsen av 20kap. 7 § är väl tillämplig i alla de fall som avses i 2 §förslaget till lag om ändring i lagen med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare. Huvudregeln bör vara att åtal sker mot ungdomar under 18 årendast i de fall ett viktigt allmänt intresse så påkallar. 1981/82:41 179 4.8 Chefen för länsåklagarmyndigheten i När det gäller unga lagöverträdare utvisar statistiken enhög procentuell andel åtalsunderlåtelser. Frågan om denna andel kan öka berorenligt min mening väsentligen på utvecklingen av socialvårdens resurser och avbrottsligheten. icke haft att utreda resursfrågorna vill jagdock i detta sammanhang framhålla betydelsen av väl utmslade barn- ochungdomspsykiatriska kliniker. Dessa kliniker har fåll särskild betydelse på gmndav del utbredda narkotikamissbruket bland ungdom. Trols altbehandlingen av ungdom anförtrotts den sociala barna- ochungdomsvården har insatserna inte avsett några spår i statistiken. Fömtom att ungdomsbrottslighelenökal, har den också fått en på många håll elakartad karaktär. Brotten har oftavarit av en sådan karaktär att domstolsprövning ansetts påkallad. Lagföringenav den allvarligare ungdomsbrottsligheten ger enligt min erfarenhet särskiltlekmännen-nämndemännen en insyn, som aldrig kan förmedlas av den officiellastatistiken. Kommittén anser att ökat utrymme för åtalsunderlåtelse börfinnas då brott förövats av okynne eller förhastande med hänsyn till innebördenav det föreslagna rekvisitet att hinder ej möter med hänsyn till viktigtallmänt eller viktigt enskilt intresse. I betänkandet har icke redovisats någonutredning rörande tillämpningen av åtalsunderiåtelse i fall då okynne ellerförhastande utgjort motiveringen. Jag är benägen för att tro alt åklagarna ipraxis pressar uttrycket okynne eller förhastande på ett sätt som avlägsnat sigfrån vanligt språkbmk lill att i huvudsak avse fall, då socialvårdsorganetförklarat sig sakna stöd i bamavårdslagen för ingripande. Beträffande förstagångsbrottslingar tänker sig kommitténett förenklat förfarande. Såvitt jag kan förstå, gmndar sig resonemanget idenna del på i viss mån felakfiga fömtsättningar. I betänkandet anförs (s 260):"Den nuvarande handläggningsordningen med remiss från åklagarmyndighetentill barnavårdsnämnden och beslut av länsåklagare motverkar uppenbarligenmöjligheterna till ett snabbt ingripande mot en underårig lagöverträdare.Förfarandet beträffande förstagångsbrottslingar bör utformas mot bakgmnden averfarenheterna från nuvarande ordning." Om vadovan anförts är helt riktigt, vilket jag svårligen kan tro, handlar antingenberörda nämnder eller också polisen felaktigt och förhållandet bör kunna rättastill. Del citerade gäller i stort sett inte . Den riktiga handläggningsgången bör enligt min mening varaföljande. Enligt 93 § barnavårdslagen anmäler polisen till vederbörande socialacentralnämnd då fömndersökning inleds mot någon som inte fyllt aderton år.Erkännanden föreligger då i övervägande antalet fall. Det åligger alltidnämnden att, oberoende av några åklagarremisser, under hand verkställautredning och i förekommande fall vidta de interimistiska eller slutliga åtgärderenligt barnavårdslagen som är mofiverade. Detta sker enligt min erfarenhet.Det händer ganska ofta att vederbörande tjänsteman har underhandskontakt medpolisen eller åklagaren för att bli orienterad om vad som 1981/82:41 180 framkommerunder fömndersökningen om denna drar ut . Allt of tare innehåller den slufiiga utredningen från den sociala centralnämnden uppgifter om alt övervakning, läkarundersökning eller annan ålgärd beslu tats och verkställts innan remissen översänts. Den formella handläggning en hos polis och åklagare har icke hindrat sociala centralnämnden från att handla. Denna måste förutsättas arbeta med den unge lagöverträdaren från den tidpunkt då anmälan enligt 91 § barnavårdslagen inkommit. Sådan an mälan inkommer oberoende av om det är ett förstagångsfall. I ett sådant fall kan det inte vara någon svårighet för nämnden att avge ett yttrande. Detla behöver ej innehålla någon redogörelse för den underåriges personli ga omständigheter. Medhänsyn till det ovan anförda anser jag inte all del finns något behov av denföreslagna nya ålalsunderlåtelsegrunden enligt punkt 2 om gällande bestämmelsertillämpas på rätt sätt. Den av kommittén enligtmin mening något missvisande utgångspunkten för resonemanget ger anledning tillfrågan om ändamålet med barnavårdsmyndigheternas yttranden och i vart fallutredningar. Konsekvensen av alt man måste ta socialvården sådan som den är börän mer gälla de unga lagöverträdama belräffande vilka det gäller en särskildlagstiftning, nämligen barnavårdslagen. Socialvårdens omsorger om barn ochungdom torde prioriteras. Det är den sociala bama- och ungdomsvården som haransvaret för behandlingen av de unga. Enligt kommitténs förslag till ändring ilagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 3. är det i "resocialiseringsfallen"enligt denna lag nämndens mening om de planerade åtgärderna som är avgörandeoch inte åklagarens. enligt barnavårdslagen är skyldig att handlaoch i allt fall icke lär handla mot bättre velande, framstår ändringen i någonmån som en truism. Att söka påverka nämnderna att skärpa beslutade åtgärder motunga lagöverträdare med hot om åtal är redan nu en tvivelaktig metod som oftaleder fill en negativ reaktion och möjligen icke är korrekt. Del ovan anförda ledertill slutsatsen alt åklagaren i de fall som avses i punkt 3 icke har någonannan uppgift än att dels pröva om hinder mot åtalsunderlåtelse ej möter medhänsyn till viktigt allmänt eller viktigt enskilt intresse samt delskontrollera att nämnden blivit underrättad enligt 93 § barnavårdslagen ochfatlat något beslut beträffande den unge. Vill åklagaren ta del av nämndensbeslutsunderlag i något särskilt fall kan han säkert få låna detta. Härigenomskulle åtskillig lättnad vinnas i de sociala nämndemas arbete och i någonmindre mån också i åklagarmyndigheternas. Beträffandebehörighetsfrågoma finns det givetvis en påtaglig risk för en oenhefiigtillämpning om ungdomsärendena sprids ut på alla åklagare i riket. Jag villanmärka att det förhållandet att länsåklagaren icke i någon större utsträckningavviker från distriktsåklagarens förslag med säkerhet inte visar annat än attlänsåklagaren utvecklat en praxis som följs av Prop.1981/82:41 181 distriktsåklagaren.Enligt min mening är en koncentrerad handläggning värdefull. Handläggningenbehöver i och för sig inte ligga hos länsåklagarmyndigheten utan kan ligga hosen distriktsåklagarmyndighet med nära kontakt med socialvårdskonsulenten ochbarn- och ungdomspsykiatriska kliniken. Skallungdomsärendena överföras till distriktsåklagarmyndigheterna bör enutbildningsverksamhet igångsättas för att göra åklagama förtrogna med densociala barna- och ungdomsvårdens arbetsmetoder. Behov torde också föreligga avutbildning i ungdomspsykiatri och rörande vårdformerna inom ungdomsvården m.m.En del av denna utbildning kan lämpligen ske regionalt. En sådan utbildningframstår såsom angelägen med hänsyn till risken för misstag. Behörighetsfrågomager också anledning till att närmare överväga länsåklagarnas funktion i dettasammanhang. Betänkandet utgår från att särskild inspektionsverksamhet kanbidra lill enhetligheten. Detta kan givetvis vara riktigt men endast ibegränsad utsträckning. Länsåklagaren har ingen rätt att ge bindandeanvisningar i pågående mål. Han kan endast överta målet, vilket kan ha en någotdemoraliserande effekt. Vid inspejctio-nerna ställs han inför fullbordadefakta. Någon uppfattning av inkommande protokoll i dessa ärenden kanlänsåklagaren inte få. Möjligen bör övervägas att ge länsåklagaren denanvisningsrätt, som statsåklagarna hade . Jagavstyrker de föreslagna åtalsunderlätelsegrundema i punkt 2 i förslaget tilllag om ändring i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, enärjag icke anser att den behövs om gällande bestämmelser fillämpas på ett riktigtsätt. Beträffandeungdomsärendena är jag icke beredd alt förorda en utspridning av dessashandläggning på det sätt, som kommittén föreslagit. Engrundlinje i vårt straffrättssystem är att unga lagöverträdare, och då avsesfrämst ungdomar i åldern under , bör behandlas annorlunda än vuxenklientelet.Det anses av olika skäl att straffsanktioner av mera ingripande art i störstamöjliga utsträckning bör undvikas. I stället anvisas åtgärder enligtbarnavårdslagen. Denuppfaltningen har också stark förankring att repressiva medel mot dessa underårigabör användas med försiktighet. Undersökningar av den faktiska brottslighetenbland bam har visat att brott utgör ganska naturliga företeelser undermognadsprocessen men att den unge mera sällan fastnar i kriminellt beteende.Ett drastiskt repressivt ingripande kan emellertid tänkas motverkasjälvläkningen. Motdenna bakgrund har åtalsunderlåtelsen enligt lag blivit ett användbartinstmment. har också inriktat sig på alt vidgatillämpningsområdet. Prop.1981/82:41 182 Liksomi fråga om åtalsunderiåtelse enligt 20 kap 7 § RB förutsätts enligt den ändradelydelsen av lag att hänsyn till vikfigt allmänt eller viktigt enskihintresse kan tala emot användningen av institutet. BRÅ har tidigare framhållitatt man med denna skrivning bör ta större hänsyn till det allmänpreventivaintresset av lagföring än vad kommittén fömtsätter. När det gäller ungalagöverträdare finns det dock som fömt nämnts anledning att i högre grad avståfrån straffrättsliga ingripanden. Därmed är inte sagt att man bör hålla sigpassiv till brott som förövas av de unga och hemfalla åt en slags "låt-gå-politik".Klientelundersökningen har tydligt påvisat behovet av att man på något sättmarkerar samhällets ogillande av brottet. Det finns visserligen ingetvetenskapligt underlag för att slraffpro-cessen i sig skulle vara olämplig förbeivrande av ungdomsbrott. Men del finns skäl att tro att proceduren och denuppmärksamhet som den unge utsätts för i brottmål kan ha vissa negativaeffekter från socialiseringssynpunkt. Man bör också acceptera att det allmännaintresset av lagföring inte väger lika tungt i dessa fall. Vad man uppnår efterdomstols prövning (överiämnande för vård enligt BvL) kan lika väl och snabbarevinnas genom åtalsunderlåtelse. BRÅ menar sålunda, när detgäller åtgärd mot dessa unga lagöverträdare, att presumtionen bör vara för åtalsunderlåtelse.Men del är ändå av allmänt intresse alt de mycket allvarliga brotten prövas avdomstol. Likaledes bör mindre bötesbrott och förseelser av trafik- och ordningskarakläro. dyl. lagföras i vanlig ordning (vanligen i summariska och förenkladehandläggningsformer). Det finns dock här betydande utrymme för rapporteftergift. BRÅ anser vidare attdomstolsprövning kan vara svår att undvara i fråga om sådana brott som nufrämst av allmänpreventiva skäl anses förtjäna särskild uppmärksamhet (t. ex.vissa brott mot den personliga integriteten, trafiknykterhetsbrott, icke ringanarkotikabrott). Återfall i brott talar också mot åtalsunderlåtelse. Slutligenbörden underåriges vägran att acceptera åtalsunderlåtelse självfallet godtasoch som regel medföra att åtal måste väckas i målet. Kommitténs förslag (2 § p.2 lag) att åtalsunderiåtelse i stor utsträckning skall kunna meddelasunga förstagångsbrottslingar, ligger i linje med principen att man i detta lägebör undvika straffrättsingripande och nöja sig med en allvarlig varning (ochden registrering i det centrala polisregistret som kan följa). Vad som skallavse med "förstagångare" är emellertid inte utan vidare givet. Förden som uppvisar omfattande kriminalisering före 15-årsåldem kan en åtalsunderlåtelse(varning) förefalla ganska meningslös. Man kunde alltså här räkna med att meraingripande åtgärder vidtas med hänsyn till att de nya brotten i realitetenutgör återfall. Frånvaron av registrering medför dock att man i många fallmåste tänja ut begreppet förstagångsbrottsling. BRÅ,som utgår ifrån att samhällets ogillande av brottet likväl kommer 1981/82:41 183 tiU uttryck genom åtalsunderlåtelse, har ingen erinranmotförslaget i denna del. BRÅtillstyrker också att möjhghet erbjuds för åtalsunderlåtelse, närbarnavårdsnämnd förklarat sig skola vidtaga åtgärder som är ägnade att främjaden underåriges anpassning i samhället. Kommittén föreslår här följdriktigt attdet inte skall ankomma på åklagaren att pröva åtgärdernas ändamålsenlighet.Motsvarande borde enligt vad BRÅ fidigare yttrat gälla åtalsunderlåtelse enligt20 kap. 7 § p. 3 RB i författningsförslaget. Vad kommillén anfört om vikten av att handläggningstidenför åtalsun-deriåtelseärenden nedbringas är av stor betydelse. Enligt BRÅsmening bör fömtsättningar finnas för förenklingar av rutinerna. En arbetsgmppinom BRÅ, som sysslar med barn- och ungdomsfrågor, har ägnat speciell uppmärksamhetåt handläggningsfrågorna (jfr BRÅs PM 1976:5, Handläggning av ungdomsmål).Gruppen avser att lämna en rapport med förslag till vissa reformersom delvis knyter an till åtalsrättskommitténs plan. Det kan därför finnasanledning att avvakta innan slutlig ståndpunkt tas tillkommitténs förslag i denna del. Med denna instållidng tillstyrker BRÅ de föreslagnaändringarna lag (2 § p. I -3). 2 i förslagel förutsätts att det "avtillgänglig utredning framgår, att den underårige ej tidigare begått brott...".En sådan utredning torde vara omöjlig att frambringa. Lydelsen bör i ställetvara att "av tillgänglig uiredning inte framgår att den underårigetidigare begått brott...". När det gäller övriga förslag till utvidgning avmöjligheterna att ge åtalsunderlåtelse, har särskilt beaktatförslaget till ändringar i 1%4 års lag om unga lagöverträdare (LUL).Socialstyrelsen anser liksom kommittén all åialsunderlålelse rimligen bör kunnakomma i fråga i de situationer som finns beskrivna i den föreslagna 2 §.Enligt styrelsens uppfattning kunde det dock ha funnits anledning att direkt ilagtext ge uttryck för den uppfaltningen, att åtal mol ungdomar i åldern 15-17år som huvudregel endast bör ske om mycket starka och alldeles speciella skältalar härför - en slags relativ åtalsplikt om man så vill. I varje fall kandet inte finnas skäl alt låta åklagarna direkt eller indirekt påverkainnehållet i behandlingen av den unga genom att utvidga möjligheterna attåterkalla en åialsunderlålelse i de fall behandlingen inte ger önskvärtresultat. Att gärning av viss svårighetsgrad också bör följas av en strängpåföljd är naturligtvis en kvarleva av gamla absoluta straffrättsteorier, som ioch för sig ur rättvisesynpunkt även kan ha en funktion att fylla inom svenskstraffrätt av . När det gäller barn borde huvudregeln emellertidvara den att de sociala myndigheterna skall ha huvudansvaret och att polis -åklagare - domstol endast bör kopplas in om speciella skäl föreligger. Huruvidaen åtgärd mot den unge i del enskilda fallet är ändamålsenlig borde an- Prop.1981/82:41 184 komma på de ansvariga sociala myndigheterna att avgöra. Isådant fall skulle åklagaren inte kunna väcka åtal enbart av den anledningen,att han anser påföljdens art ofillräcklig ur individual- eller allmänprevenfivsynvinkel. Om inte de sociala myndigheterna ännu kan anförtros uppgiften attsjälvständigt avgöra om ungdomar i åldern , som gjort sig skyldiga tillbrott, skall åtalas, bör åklagama i varje fall inte tillåtas att beträffandedessa kategorier ompröva åtalsunderlåtelsebeslut i sådana fall som avses i denföreslagna RB 20:8 jämfört med LUL 6 §. Argumentet mot nämnda förslag är ännu starjcareför ungdomar än för vuxna lagöverträdare som blir föremål för resocialiserandeåtgärder i samband med åtalsunderlåtelse. Att i lagtext klart fastställasocialvårdens huvudansvar för vården och behandlingen av ungdomar ,även i de fall då kriminell gärning är enda orsak till ingripande, torde ocksåkunna medföra mindre formella handläggningsrutiner hos åklagarna. skulle behövas endast i sådant fall då åklagaren med hänsyn tillbrottets karaktär finner åtal oundvikligt ur allmän synvinkel. RRV finner de av kommittén föreslagna förändringarnaangelägna och vill särskilt betona vikten av att informella kontakter kommertill stånd mellan utredningsman vid polisen, beslutande åklagare ochföreträdare för barnavårdsnämnden. Förulsältningama för att så sker torde varastörst om behörigheten att meddela beslut om åtalsunderlåtelse, som kommitténföreslagit, läggs på del lokala planet. Hovrätten vill i allt väsentligt instämma i vad kommitténanfört om de principiella grunderna för hur regleringen bör vara utformad närdet gäller åtalsunderlåtelse beträffande ungdomsklientelet. Kommitténs förslagtorde i praktiken inte medföra några större förändringar gentemot nu rådandeförhållanden utan synes närmast innebära en kraftigare författningsmässigmarkering av all ansvaret för ungdomars sociala utveckling huvudsakligen liggerpå de sociala organen. Uppenbarligen står även mycket att vinna med enförenkling av handläggningsmtinema. Tingsrätten har i denna del inga erinringar mot kommitténsförslag, som innebär vissa förenklingar och förtydliganden i förhållande tillvad som gäller, men som i sak inte torde medföra annat än en mindre ulvidgningav möjligheterna att underiåta åtal. 4.14 Tingsrätten har den uppfattningenatt möjligheten att underlåta åtal ifrå- Prop.1981/82:41 185 gaom unga lagöverträdare redan nu är så stor att det ej finns behov att, mednedan nämnt undantag, ytterligare utvidga den. fall då underåriga åtalas vid tingsrätten och yttrande inhämtas frånbarnavårdsnämnd tar det i allmänhet omkring yttrandetinkommer. Yttrandena ger i regel mindre upplysningar än en personundersökning.Tingsrätten - som ansluter sig till förslaget att åklagaren i mindreutsträckning än nu skall behöva inhämta yttrande från -föreslår att domstolarnas skyldighet att inhämta yttrande upphävs i de fall dåden tilltalade är föremål för åtgärder enligt bamavårdslagen. Huruvida så ärförhållandet skall framgå av personundersökningen. Det erbjuder i allmänhetinga svårigheter att i brådskande fall få dessa utförda . Målenskulle då kunna avgöras inom en månad från det de inkom, ofta snabbare. Dettaskulle innebära en avsevärd förkortning av nuvarande handläggningslid ochdärför vara att föredra ur kriminalpolitisk synpunkt. Det skall självfalletåligga personundersökaren att ta kontakt med barnavårdsnämndens tjänstemän ochefterhöra, om den åtalade är föremål för nämndens åtgärd eller om nämnden medhänsyn till sin praxis kan antagas vidtaga sådan åtgärd. Är den tilltaladeintagen som elev vid ungdomsvårdsskola, bör skyldigheten att inhämta yttrandefrån skolan alltid kvarstå. Eftersomtingsrätten avstyrkt kommitténs förslag om åtalsunderiåtelse som ersättning förvillkorlig dom, vill tingsrätten i detta sammanhang kommentera de fall somomnämns under 14.7.6, s. 262. Enligt tingsrättens mening är de där påpekadeolägenheterna snarare en följd av en alltför stelbent lagtillämpning än avbrister i själva lagen. En i övrigt skötsam yngling, som lever under ordnadeförhållanden och som begått ett enstaka förmögenhetsbrott, torde i regel kunnaantagas ha gjort detta av okynne eller förhastande. Om detta inte är falletbör åtminstone samtal, innefattande råd och stöd, tillgripas. Det kan förövrigt ifrågasättas om inte barnavårdsnämnderna alllid borde ingripa enligt 26§ barnavårdslagen när de får kännedom om att en underårig begått ett ickeringa förmögenhetsbrott. Jfr härom vad anför i sina Råd ochAnvisningar 1965:179 s. 69. Enligttingsrättens mening bör bestämmelsen i 69 § bamavårdslagen utvidgas till attavse även de fall då ungdomar omhändertagits för samhällsvård och placerats påsärskilda hem. 4.15Socialutredningen (S 1969:29) Inledningsvisvill SU erinra om de skillnader i fråga om åldersgränser som avses gälla enligtdess förslag och åldersgränserna i nuvarande BvL. Enligt SU:s förslag fårbemyndigande till tvångsingripande endast lämnas i fråga om underårig, ochingripandet skall upphöra senast när den unge fyller . LUL,som enligt kommittén avses få fortsatt giltighet om än med ökade möjlighetertill åtalsunderlåtalse, bygger på rester av fillräknelighetsläran 1981/82:41 186 och knyter åldersgränsen lill fidpunkten för brottet. Detkan därför nu ifrågasättas, om LUL på ett tillfredsställande sätt knytersamman beslut om åtalsunderlåtelse med socialrättsliga insatser. Det tordefinnas anledning att närmare överväga konstruktionen av ett regelsystemanpassat för unga lagöverträdare, när man vet, i vilken omfattning SU:s förslagvinner gehör. Redan nu kan del emellertid övervägas, om inte åtalsunderlåtelseenligt LUL borde kunna beslutas i långt större omfattning än vad ärfallet och det utan att yttrande inhämtades. Kanske skulle delvara nog, om sådant yttrande inhämtades i fall, där åklagaren eljesi skulle varabenägen alt väcka åtal. Beslut i fråga om åtalsunderlåtelse avseende underårigtorde dock i alla fall böra föranleda underrättelse till socialnämnden, där detlaicke bedömes vara uppenbart obehövligt.