prop · G503168 · 1981-12-31 00:00:00 — Länsrätterna hör nu i dessa frågor barnavårdskonsulenterna somsakkunniga. Även om utredningen inte närmare diskuteratbarnavårdskonsulenternas medverkan i ärenden rörande överlämnande av barn, kan,även om en annan myndighet blir beslutande, barnavårdskonsulenternas rådgivandefunktion till kommuner och allmänhet utnyttjas i komplicerade ärenden. Det är ell välbetänkt krav i utredningsförslaget altfackkunskap rörande barn skärps i förhållande lill nuvarande ordning. I gällande rätt avgör allmän domstol frågan röranderättslig vårdnad och umgängesräll, medan frågor rörande verkställighet av dessabeslut och domar handläggs av allmän förvaltningsdomstol. I och för sig är del positivt att båda funktionerna läggspå en och samma myndighet. Det finns dock starka argument för att dennamyndighet snarare bör vara länsrätt ån tingsrätt. Dessutom kan del ifrågasättasom nuvarande ordning egentligen är så otillfredsställande. För del första tycker jag att utredningen överbetonalbetydelsen av den genomförda länsrättsreformen. Prop.1981/82:168 263 kommer även att ha tillgång till barnkunskap iform av Bilaga 3 socialkonsulenlerna/barnavårdskonsulenten. Del fastslås iprop. 1979/80:6 om uppgifter och organisation m. m. att densocialenhet inom , vari socialkonsulenterna/barnavårdskonsulenlenskall ingå, skall bistå länsrätten med sociala bedömningar. För det andrahandlägger länsrätten många sociala mål, inle minst barnavårdsmål, vilket tordegöra den minst lika kompetent som tingsrätten när det gäller ärenden omföräldraansvar och umgängesrätt. För del tredje har länsrätten hand ombesvär rörande avgörande jml BvL § 50 (förbud mot flyttning av fosterbarn).Dessa besvärsärenden är en direkt parallell till verkställighets-ärenden jml FBkap. Del finns anledning att låta dessa likartade ärenden handläggas av enoch samma myndighet. Detta blir inte fallet med utredningens förslag. För detfjärde kommer länsrätten enligt prop. 1979/80:1 angående ny sociallagstiflningatt handlägga alla besvärsärenden, vilka förväntas öka med anledningav utökade besvärsmöjligheter. Länsrätternas erfarenheter av barnavård kan alltså antasbli betydligt större. Ärenden jml LVU kommer också att handläggas avlänsrätterna. Jag menar nog alt dessa kommer att ha goda möjligheter all följaden barnavårdande verksamheten inom länet. Ulöver delta vill jag göra utredningen uppmärksam på alldel inte finns någon naturlig koppling mellan tingsrätterna ochsocialkonsulenterna/ barnavårdskonsulenten, vilket med utredningens förslag kankomma att innebära att den regionala socialtjänstmyndigheten blir sämreutnyttjad än . Slutligen bör uppmärksammas alt en domare i tingsrätt avnaturliga skäl måste ha både bredd och djup vad gäller juridiska kunskaper,vilket naturligtvis präglar den juridiska utbildningen. En domare behöversåledes besitta så myckel juridiska kunskaper alt det knappast finns någotstörre utrymme för en mera socialt inriktad utbildning. Mot denna bakgrund ifrågasättas om det i många fall inte är så alt den naturiiga erfarenhetsbakgrundsom länsrätterna har genom barnavårdsärenden m. m. mer än väl uppvägertingsrätternas ofta strikt juridiska kunskaper. Åtgärder för frivilligt överlämnande - förordnande avöverlämnande av barn Utredningen föreslår alt möjligheten all verka för ettfrivilligt överlämnande av barnet skall finnas kvar, BFB 8:2. Den som fåruppdrag jml BFB 8:2 skall som vara rapporteringsskyldig till rätten ochuppdraget skall liksom nu ha dubbel funktion. Förutom att verka för överlämnandebör uppdragstagaren jml § 6 i Förordningen om tillämpningen av 8 kap. BFB, angeom del synes föreligga förhållanden som jml BFB 8:7 utgör hinder föröverlämnande. Varför bör uppdragstagaren endast redovisa hinder jml BFB 8:7? bör enligt Tillämpningskungörelsen § 6 anges om sådana förhållanden somenligt FB 21:4,5 eller 6:2a st synes föreligga. Bör inte uppdragstagaren ävenredovisa om andra hinder för överlämnande synes föreligga eller om ettöverlämnande över huvud taget kan anses vara förenligt med barnets bästa? För att kunna bedöma eventuella hinder vill jag betonabehovet av möjligheten att göra en mera förutsättningslös utredning än vaduppdraget jml BFB 8:2 egentligen ger möjlighet till. Man borde kunna behålladen Prop,1981/82:168 264 ståndpunkt som utredningen tagit beträffande att det iallmänhet är förenligt Bilaga 3 med barnels bästa och dessa domar och beslutefterlevs, men ge uppdragstagaren möjlighet till en meraförutsättningslös utredning. Borde inte del i Förvallningsprocesslagens § 8inskrivna utredningsansvaret kopplas till denna handläggning? Den som fåruppdrag jml BFB 8:2 måste i första hand få ett grepp om lägel innan några somhelst övertalningsförsök görs om all överlämna barnet. Man kan inte direkt verkaför ett frivilligt överlämnande ulan att tänka pä konsekvenserna för barnetoch framför allt i vissa fall låta barnet komma till tals. Vi får inte hellerbortse från de fall då förälder med respekt för myndigheter skyndar sig att gåmed på ett överlämnande av barnet trols att grund för vägrat överlämnandeeventuellt föreligger. Jag finner utredningens förslag om slopande av nuvarandelidsbegränsning för dessa uppdrag vara bra. Utredningen anger att detta börkunna leda lill all uppdragstagaren på ell mer målinriktat sätt kan ta itu medsvårlösta konfiikler. För alt kunna ta itu med dessa krävs enligt minaerfarenheter inte bara tid till gemensamma samtal med dem. Utredningen föreslårvid behov ett medlingsförfarande, BFB 8:4, i anslutning lill en muntligförberedelse i rätten. Jag finner detta förslag i och för sig bra, men menaratt det vore bättre om parterna kunde förmås/tvingas komma samman redan underuppdraget jml § 2. Först då har uppdragstagaren egentligen möjlighet att mermålinriktat ta itu med svårlösta konflikter. Om uppdrag jml BFB 8:2 ej lett till frivilligtöverlämnande eller annan överenskommelse, som föranlett sökande part att dratillbaka sin ansökan, (vilket inte så sällan händer) skall rätten kalla tillmuntlig förberedelse. Sådan förberedelse skall alltid föregå särskild medling.Utredningen menar att underrättsdomare kan klara uppgiften attförmå parterna till samarbete och en lösning som är lill gagn för barnet. Jagtror dock att man nog får räkna med all sådan muntlig förberedelse inte såsärskilt ofta leder lill samförstånd ulan att domaren bör utgå ifrån behov avhjälp genom särskild medlare. Om behov av medling föreligger bör denna varatvingande för parterna. Beträffande den särskilda medlingen vill jag betona del nödvändigai att det inte bara blir ett sammanträffande utan det ges möjlighet till flera.För att få kontinuitet i ärendet och med hänvisning till vad jag tidigareanfört om innehållet i uppdraget jml § 2 anser jag tvärt emot utredningen detvara positivt om medlaren är samma person som innehaft uppdrag jml § 2. Attmedlaren inte tidigare skall ha arbetat med parternas konflikt finner jagdäremot självklart. Jag vill se den särskilda medlingen som en fortsättning påuppdraget jml BFB 8:2. Utredningen riktar kritik mot tillämpningen av FB21:4 ochmenar att bestämmelsen i praxis uppfattas så att hänsyn i princip aldrig taslill viljeyttring från barn . Delta anses vara ett alltförstelbent synsätt. Jag delar utredningens uppfattning på denna punkt ochansluter mig helhjärtat till all stor hänsyn alltid bör tas lill verkligaviljeyttringar från barn i frågor som rör dess personliga förhållanden. Utredningen menar alt barnet skall få komma lill tals såsnart det är möjligt och lämpligt med hänsyn till dess ålder och mognad. Jaganser, liksom utredningen, alt betydligt mindre barn än 11-12 åringar kan ha ennyanserad och beaktansvärd åsikt i dessa frågor, men jag vill påpekavikten av all inte urskiljningslöst höra barn i förskoleåldern. I specialmotiveringen till BFB 8:10 anges att överlämnandei princip aldrig bör få ske om ett barn som fyllt eller uppnåttmotsvarande mognad Prop.1981/82:168 265 motsätter sig detta. I analogi med vad jag skrivit om atttillmäta barnels åsikt Bilaga 3 stor betydelse, tycker jag alt del vorebefogal med en sänkning av denna åldersgräns. Utredningens i övrigt allmänna resonemang kring grundernaför förordnande av överlämnande - vägrat överlämnande är acceptabelt. Vad somär svårförståeligt är den lagiekniska lösning som utredningen väljer för attuppnå sitt syfte. Motsvarigheten till FB 21:5 st 1 rycks ut och placeras i enegen paragraf, BFB 8:7. Övriga grunder slås ihop till en allmänt hållenformulering om barnets bästa och placeras ganska obemärkt i BFB 8:5 som ju intehandlar om vägrat överlämnande utan om motsatsen. För att kunna härledamöjlighet till vägrat överlämnande tvingas man till en e contrario-tolkning avBFB 8:5 som alltså i sig är tämligen oprecis. Stärker denna lagtekniska lösningverkligen barnets rätt och bästa? Jag ansluter mig lill utredningens ståndpunkt att vite börvara del huvudsakliga tvångsmedlet. I vissa undanlagssituationer, när barnetriskerar all lida skada där det vistas, krävs dock möjligheter till hämtning.Hämtning bör endast få förekomma när den föräldraansvarige begär barnetsöverlämnande. Några anser all de situationer när hämtning skulleanvändas som tvångsmedel faller inom ramen för nuvarande BvL - kommande LVU ochatt dessa bör göras tillämpliga. Efler alt noga ha vägt utredningens förslag mot del ovanbeskrivna alternalivel har jag funnit det förra innebära bättre rättssäkerhet.Jag finner också att utredningens förslag i ett fierlal tänkta situationerkommer all tillvarata barnets intressen pä ell mera heltäckande sätt. SÖ anser alt del är viktigt att hämtning sker enligtutredningens förslag (s. 127) i de fall barnet riskerar att lida skada där delvistas. Vitesföreläggande utgör inte något skydd för barnet. SÖ kan inle sedetta som en lösning när föräldrar inle frivilligt överlämnar ell barn. SÖföreslår därför att i dessa fall med tredskande föräldrar omfatiande insatsergörs för att lösa tvisten samarbelsvägen med barnels bästa för ögonen. övergår nu lill att kommenterautredningens förslag om verkställighet av vårdnads- eller umgängesrätlsdom ochdärmed sammanhängande frågor. Utredningen skyggar för termen verkställighet och menar,alt denna vore ägnad att leda tanken lill att barnet vore ett föremål, somkunde flyttas som vilken sak som helst (s. 117). Givetvis förhåller det sigicke så. och det år svårt att föreställa sig, alt någon verkligen skulle tänkapä delta sått. Verkställighet av dom kan även i andra fall riktas mot person,t. ex. vräkning av hyresgäst eller vitesföreläggande, utan att någon kommer påden tanken, att exekuten vore att likställa med ett föremål. Utredningenseufemismer i delta avseende är därför överflödiga. Därmed icke sagt, altutredningens term överlåmnan- Prop.1981/82:168 266 de av barn icke skulle kunna godtagas. Utredningen föreslår, att verkställighetsfrågan skall somsärskilt mål handläggas av allmän domstol (8:1 och 9). I förbigående kanpåpekas, att frågan om hur lalan i sådant mål skall väckas icke behandlats.Visserligen gäller väl då RB 13:4 första stycket supplementärt, men del börövervägas, om del icke liksom enligt gällande rätt borde räcka med ansökan.Liksom nu skulle alltså en vårdnads- eller umgängesrätlsdom icke varaomedelbart verkslällbar, utan härför skulle krävas ett särskilt förfarande,ehuru icke längre inför länsrätt. loch för sig är det ingalunda unikt, att allmän domstolkan upplaga mål om verkställighet av dom. Sådant förekommer i vissa fall iFörbundsrepubliken . Något principiellt hinder mot att låta allmändomstol avgöra verkställighetsfråga föreligger icke. Frågan blir dä,omutredningen har rätt i att tingsrätterna är lämpligare än länsrätterna atthandlägga verkställighets-målen. Utredningen anför flera skål härför. För del förstaupptages, att tingsrätterna har stor erfarenhet av vårdnads- ochumgängesrätlsmål. Häremot kan anföras, att länsrätterna å sin sida harerfarenhet av mål enligt barnavårdslagen. För det andra påpekas, atttingsrätlsdomarna har omfattande rutin beträffande muntlig förhandling ochförlikning. Emellertid kan muntlig förhandling förekomma även i länsrätt, ochdärest domförhetsreg-lerna eller länsrätternas praxis därvidlag skulle hindraen ändamålsenlig handläggning av ensamdomare, kan sådant ändras. Till grund förutredningens skepsis mot länsrätterna synes ligga en farhåga, attlänsrältsdomarna skulle fortsätta i gamla administrativa hjulspår och ickekunna tillägna sig konsten att leda ell förberedelsesammanträde och förlikaparter. Denna farhåga bör inle överdrivas. Måhända skulle en på så sätt ökadmunllighel rent av ha en gagnande inverkan på förvaltningsprocessen i övrigt.Vad utredningen slutligen anför om ökad arbetsbelastning hos tingsrätternaframstår som tämligen tveksamt, eftersom del väl icke kan helt uteslutas, attutredningens förslag om ändrade förutsättningar för verkställighet kan ledatill ell ökat antal verksiällighetsmål. Utredningens överväganden kan sålunda knappast anses utslagsgivande.Fakultelsnämnden finner för sin del, all skälen för tingsrätt resp. länsrättväger ungefär jämnt. Nämnden saknar därför anledning att avstyrka förslaget. Enmindre komplikation med den nya ordningen vill fakultelsnämnden dock påpeka.Del heter sålunda i 31 § tredje stycket i utredningens förslag till lagtext,att interimistiska beslut i vårdnads- och umgängesrättsfråga skall gå iverkställighet lika med lagakraftägande dom. Men sådan dom får verkställasförst efler rättens beslut. Om det vill sig illa, kan tingsrätten således få enverkställighelsprocess alt avgöra, medan målet i vad avser själva sakenfortfarande handläggs av rätten. I detta sammanhang kan påpekas, att utredningen underlåtitföreslå ändring av FB 20:11 i vad avser den nu gällande hänvisningen lill 6:13.som enligt utredningens förslag får annat paragrafnummer. Det bör vidareövervägas, om icke i 20:11 bör ingå hänvisning även till det föreslagnastadgandet i 8:11. 1 den vikliga frågan under vilka förutsättningar beslut omöverlämnande skall ske, har utredningen i sin i och för sig vällovliga strävanalt tillgodose barnets bästa lockats till att framlägga vissa rättssystematisktoklara förslag. De nuvarande reglerna i 21 kap. bygger på alldomstols dom eller beslut om vårdnad och umgänge skall verkställas omverkställandet inte Prop.1981/82:168 267 strider mot viljan hos ett något äldre barn (FB21:4),eller om det är Bilaga 3 uppenbart att förhållandena ändrats väsentligt och attvårdnadsfrågan därför med hänsyn lill barnels bästa bör prövas på nytt avallmän domstol (21:5 st 1) eller att verkställighet i annat fall kan medförarisk, som ej är ringa, för skada på barnels kroppsliga eller själsliga hälsa(21:5 st 2). Utredningen vill ersätta regler med en allmän föreskrift om atträtten får besluta om verkställighet endast om det är förenligt med barnetsbästa (8:5 1 st). Enligt fakultelsnämndens bedömning bör emellertid frågan omvad som härvidlag är förenligt med barnels bästa beaktas redan vid avgörandetav vårdnads- eller umgängesrättsfrågan. Detta sker också ofta i praktiken genomatt domstolarna i vårdnadsmål prövar om det är lämpligt att flytta ett barnfrån dess hittillsvarande miljö. Redan i vårdnadsmålel bör alllid rätten, somju enligt utredningens förslag skall noggrannare än pröva dessafrågor, förutse att en verkställighetsfråga kan uppkomma och vid avgörandet avsjälva saken väga in de skål, som kan tänkas anföras mot verkställighet. På såvis skulle rätlen åtminstone i princip kunna i verkställighetsmålet begränsasin prövning till ändrade förhållanden. Utredningens i och för sig välmentaförslag kommer väl eljest att leda till alt processandet i vårdnads- resp.umgängesrätlsfrågan börjar på nytt. Och just denna åtminstone till synes ökademöjlighet all bevara status quo kan medföra, att antalet tredskande parter ochdärmed även antalet verkställighelsprocesser ökar. Särskilt orimligt förefallerdet, att part, som fått sitt vårdnadsyrkande ogillat av hovrätt eller högstadomstolen, skall kunna fortsätta all processa vidare om samma sak iverkställighetsmålel, också här kanske i flera instanser. En sådan ordning meddess utdragna ovisshet synes ej heller vara särskilt gagnelig för barnet.Fakultetsnämnden avstyrker alltså utredningens ifrågavarande förslag lill nyhuvudregel om förutsättningarna för verkställighet (8:5 st 1) och menar, attförutsättningen för vägrad verkställighet bör vara ändrade förhållanden ellernyvunnen kännedom om antingen risk för barnets hälsa eller barnets bestämda vilja. Vad angår förfarandet vid rättens handläggning av yrkandeom verkställighet är den väsentliga nyheten i utredningens förslag reglerna ommuntlig förberedelse inför rätlen samt möjligheten för rätten att tillkallasärskild medlare. (Se 8:2 och 3 i förslaget till lagtext.) Fakullelsnämndenmenar att en muntlig förberedelse kan ha värde vid sidan av möjligheten förrätten att överlämna till företrädare för all verka förfrivilligt överlämnande av barnet. Utformningen av regeln skulle emellertidkunna göras något annorlunda om man som fakultetsnämnden betonar, althuvudregeln måste vara att tidigare dom eller beslut skall verkställas ochinte. alt överlämnandefrågan ses som ganska fristående i förhållande lillrätlens underliggande avgörande. Nämnden avstyrker därför alt rätten skall haskyldighet all alltid kalla parterna lill muntlig förberedelse, när företrädareför inle kunnat få till stånd ett frivilligt överiämnande. Detbör räcka med en möjlighet för rätlen, och någon specialregel vid sidan av vadsom gäller enligt RB framstår inle som påkallad. Särskilt om rätten nyligenavgjort vårdnadsmålet med beaktande av frågan om barnet bör flyttas fråntidigare miljö, vore det rent olämpligt om rätten skulle vara skyldig att kalla parterna till muntlig förberedelse oavsett om nyaomständigheter åberopats. Om muntlig förberedelse inte görs obligatorisk, måsteinledningsorden i den föreslagna 8:5 ändras. Redan i utredningens förslag år demissvisande, ty annan förberedelse än muntlig torde regelmässigt komma attföregå rättens Prop.1981/82:168 268 Vad utredningen föreslagit i 8:2 tillhörsålunda - processlekniskt Bilaga 3 sett - det som rätlen sysslar med underförberedelsen. Som skäl för införandet av möjligheten till särskildmedUng efler förordande av rätten och med skyldighet för part att inställa siginför medlaren har utredningen åberopat (bet s. 134), att konflikten mellanföräldrarna ofta uppstått först efler skilsmässan och sedan man i samband medden löst frågan om vårdnad och umgänge på egen hand men på ett sått som senarevisar sig ha varit förhastat. Detta förslag innebär tydligen alt utredningen iverkställighetsfrågan vill låta aktualisera en omprövning av den tidigare dompå vårdnaden, som meddelats på grundval av en tidigare enighet mellanföräldrarna, vilken nu inle föreligger. Denna situation bör emellertid inlelösas genom alt rätten i en fråga om verkstäUighet söker få till stånd enmedling i den underliggande frågan om vem som egentligen skall varavårdnadshavare. Den riktiga lösningen bör i stället vara. all den part som villha en ändring till stånd i vårdnadsfrågan på vanligt sått väcker talan därom.Reglerna om verkställighet av tidigare dom eller beslut bör genom hänvisningtill möjligheten av ändrade förhållanden kunna ge underlag för vägradverkställighet i situationer som de nämnda, om del inte är uppenbart alttalan i del nya målet kommer att ogillas. Nämnden finner sålunda all förslagetom särskild medling på förordnande av rätten bygger på en rättssystemaliskfelsyn. Önskemålet att få till stånd överlämnande i godo kan dessutomtillgodoses redan genom ett uppdrag lill företrädare för socialtjänsten.Dessutom är den föreslagna regeln onödig, ty om behov av särskild medling iverkställighetsfråga skulle uppkomma, kan stadgandet i RB 42:17andra punkten utnyttjas. avstyrker sålunda förslaget omsärskild medling efler förordnande av rätten. Utredningen föreslår vidare (8:7), all rätten rent av exofficio skall kunna uppta vårdnads- eller umgängesrättsfrågan tiU förnyadprövning. All så skall ske, om part väcker talan därom, utgår utredningen ocksåfrån men menar, att sådan talan skulle kunna av rätten ogillas, omden befinns obefogad. Härom är alt säga, alt partens talan om en redan avdömdvårdnads- eller umgängesrätlsfräga skall avvisas på grund av domens rättskraft,för så vitt icke den nya talan grundar sig på omständigheter, som tillkommitefler domen. Men åberopas sådana omständigheter, måste dessas eventuellaförhandenvaro och rättsliga betydelse prövas, och något ogillandekan i så fall icke komma i fråga, om inte saken undantagsvis skulle framstå somuppenbar (RB 42:20 2 st 3 p). Och part kan naturligtvis icke hindras från allöverklaga domen. Att rätten kan ungefär få ett verksiällighetsmål ochell nytt vårdnads- eller umgängesrätlsmål att pröva, är sålunda inle något somman kan förhindra genom lagstiftning, om man nämligen vill att rätten skallpröva båda typerna av mål, och all part skall kunna begära omprövning avvårdnadsfråga vid ändrade förhållanden. Emellertid skulle enligt utredningens förslag till lagtexträtten kunna ex officio uppta vårdnads- eller umgängesrättsfrågan på nytt ulanbegränsning till den för part gällande förutsättningen, all nya omständighetertillkommit. Detta förslag nödgas fakultetsnämnden bestämt avstyrka underhänvisning lill vad som redan tidigare anförts om vådan av att iverkställighetsmålet processa på nytt i själva saken. De där anförda skälengäller mutatis mutandis även här. Dessutom talar all processuell erfarenhetgenom tiderna starkt mot att tillåta, att domstol över huvud tagel får exofficio ta upp mål lill behandling. Redan utredningens antydningar ger sålundavid handen, alt råtlen kunde länkas utnyttja möjligheten till ettex-officio-upptagande som Prop.1981/82:168 269 en sanktion mot tredskande part, varvid sanktionstänkandellätt kan ta Bilaga 3 överhanden på bekostnad av omtanken om barnels bästa.Därest omprövning av vårdnads- eller umgängesrältsfrågan framstår som påkalladpå grund av ändrade förhållanden, torde del vara betydligt lämpligare, attdomaren genom materiell processledning upplyser part om möjligheten av attväcka ny lalan. Vad härefter angår verkställighetsformerna, delarfakultelsnämnden utredningens mening, att endast vitesföreläggande börifrågakomma vid verkställighet av umgängesrällsdomar. Vilessanktionen haremellertid en uppenbar svaghet. Sanktionen är verkningslös gentemot den, somicke förfogar över tillgångar, som är åtkomliga för exekution. I vårdnadsmålbehövs därför en mera verksam sanktion. delar härutredningsmajoritetens mening, att hämtning genom polismyndighets försorg börkunna komma i fråga, om intet annat hjälper. Beslutsrätten när del gäller bestämmelserna i 8 kap BFB Utredningen föreslår alt beslutanderätten när det gälleröverfiyttnad (tidigare verkslällighetsreglerna i 21 kap. FB) överförs frånförvallnings-rättsorganisationen (länsrätter, kammarrätter och regeringsrätt)lill de allmänna domstolarna (tingsrätter, hovrätter och högsta domstolen). En anledning till en sådan reform är förvisso att nästanvarje "verkstäl-lighelsärende" (som alltså förutsätter att del meddeladebeslutet eller domen inte frivilligt följs) utgör ett indicium pä all delbeslut som rätten fallat om "föräldraansvar" och "umgänge"inte är en bra lösning på de motsättningar och förhållanden som lett fram lillbeslutet. Samma instans som fattar beslut om överfiyttnad av barn bör därför,också enligt styrelsens uppfattning, besluta om föräldraansvar ochumgängesräll. Tanken alt de senare frågorna skulle överföras tillförvaltningsmyndighetsorganisationen förefaller främmande. Den enda möjligalösningen är därför alt gå på utredningens förslag. Emellertid talar även andra skäl för en sådan lösning. Detkommer att ställas stora krav på domslolsledamöterna när frågan om"barnets bästa" ska avgöras i olika sammanhang. Chanserna för altledamöterna tillägnar sig nödvändiga kunskaper och sätter sin in i diskussionenordentligt, är naturligtvis större om antalet mål, där liknande problemförekommer, år stort hos domstolen.