prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Socialstyrelsenfinner det olyckligt om man genom införande av det nya begreppet närvård, somligger primärvårdsbegreppet nära men inte är identiskt med detta, skapar förvirringi fråga om sättet att tillgodose behovet av nära och tillgänglig vård i etttidsskede då uppbyggnaden av en primärvårdsorganisation just har börjat.Dessutom är begreppet primärvård - primary health care - den internationellabeteckningen på den vårdnivå som primärt svarar för befolkningens hälsa. InomNorden är primärvården ett allmänt godtaget begrepp med fundamentala gemensammagrundelement. Socialstyrelsenavstyrker därför införandet av begreppet närvård. 1981/82:97 209 senär beredd att föra in tandvården i primärvårdsbegreppet och att inkludera deenskilda vårdgivarna som en resurs i primärvården. ger även isitt remissvar en samlad definition av primärvården, innefattande ansvar,funktioner, organisationer och personal. TCO,och anser att primärvården är ett vedertaget begrepp och anserdärför inte att ytterligare organisatoriska begrepp behöver införas. Hemsjukvårdenbör enligt utredningen ingå som en vikfig del av hälso- och sjukvården.Hemsjukvården måste utformas utifrån samma grundläggande krav på medicinskkvalitet i vården som gäller alla vårdformer. Den pågående utbyggnaden avhemsjukvården avses möjliggöra att även personer med förhållandevis storavårdbehov dygnet runt skall kunna vårdas inom denna vårdform. Förslagetom utbyggd hemsjukvård tillstyrks helt av TCO men som emellertid framhåller attnödvändiga personalresurser måste tiUdelas och att frågor om personalensarbetsförhållanden, tillgång till tekniska hjälpmedel m.m. måste uppmärksammas.Vidare kan frågor om pafientens/familjens integritet behöva klarläggas. TCOpekar även på att det är svårt att skilja på vad som är hemsjukvård och vad somär social hemhjälp eftersom arbetsuppgifterna ligger nära varandra. Detta medföri praktiken gränsdragningsproblem som försvårar samarbetet mellanlandstingskommunen och primärkommunen. Enligt TCO måste här komma till stånd ensamverkan och modeller utarbetas för fördelning av ansvar och arbetsuppgifterså att ett bättre resursutnyttjande kan åstadkommas. ÄvenSHSTF och framför liknande synpunkter. 6Landstingskommunernas totalansvar, planering och samverkan Utredningenföreslår att landstingskommunen skall åläggas ett totalansvar för hälso- ochsjukvården inom sitt område. Totalansvaret innebär att landstingskommunenkartlägger vårdbehov och initierar hälsofrämjande åtgärder, planerar ochsamordnar förekommande insatser, följer upp denna planering resursmässigt,medicinskt, etc. och utvecklar nya resurser genom utbildning, forskning, m.m. Landsfingskommunenbehöver därmed inte svara för all hälso- och sjukvård själv, men väl församordningen mellan olika vårdgivare, samt att ta på sig sådant vårdgivaransvarsom inte utförs av annan. Ettstort antal remissinstanser delar i princip utredningens uppfattning attsamhället måste ha ett övergripande ansvar för hela hälso- och sjukvården. Pi-op.1981/82:97 210 Samtidigtär det många som anser att innebörden i begreppet totalansvar inte har kommit fiUklart uttryck i lagförslaget. Följanderemissinstanser har framfört positiva synpunkter: , direkfionenför akademiska sjukhuset i , , ,flertalet landstingskommuner, kommun, , Spri, LO, TCO,SKAF. Landstingsförbundetdelar utredningens uppfattning att samhället måste ha ett övergripande ansvarför hela hälso- och sjukvården. menar att detta är bl.a.en förutsättning för att målsättningen om én hälso- och sjukvård för alla pålika villkor skall kunna infrias; Detta gäller inte minst i tider där detsamhällsekonomiska utrymmet för expansion är begränsat och resurserna måsteutnyttjas effektivt. Det starka beroendet mellan hälso- och sjukvården ochandra samhällsverksamheter talar 0(:kså för en sådan lösning. Landstingsförbundetanser att landstingskommunen bör ta på sig det ökade ansvar, som utredningenföreslår. En samordning av resurserna är nödvändig. Det är naturligt attsamhällets ansvar för hälso- och sjukvården på länsnivå läggs pålandstingskommunen. Orsakerna är flera. Landstingskommunen tillhandahållerredan i dag merparten av sjukvårdens resurser. I landstingskommunen finns ocksåett demokratiskt inflytande, som gör det möjUgt för länets invånare att självapåverka utvecklingen. kommer ett totalansvar att stäUa nya krav pålandstingen. Det gäller att på ett förtroendefullt sätt komma till tals medandra vårdgivare, att utveckla den samverkan som finns och finnanya konstruktiva former för samarbete. LOoch TCO fillstyrker att landstingskommunen får ett vidgat ansvar. Ett sådanttotalansvar är enligt LO en förutsättning för att målsättningen om en hälso-och sjukvård för alla på lika villkor skall kunna infrias. TCO konstaterar för sindel att utredningen i sina överväganden ganska UtförUgt redovisar de nuvarandeformerna för planering inom hälso- och sjukvården. I lagtexten anges däremotendast allmänt landstingskommunernas skyldighet att planera. Eftersom en stordel av sj älva totalansvaret ligger i samordnad planering kan starktifrågasättas om inte lagtexten på den här punkten borde vara mer konkret.Vidare anges att landsfingskommunen skall redovisa inriktningen ochorganisationen av den verksamhet som skall tillgodose behov av närhet ochlättillgänglighet särskilt utan att det anges var. TCO anser att lagtexten börövervägas även på denna punkt. En öppen fråga i utredningen är på vilket sättlandstingen i praktiken kommer att ha möjlighet att få till stånd samordnadplanering med olika intressenter. Också här bör ytterligare överväganden göras. TCOanser det vara en betydande brist i utredningen att man inte mera ingåendeanalyserat det nuvarande sjukvårdspolitiska styrsystemets brister. Landstingensverksamhet har utvecklats åtskilligt snabbare än vad som förutsatts enligtplanerna som större delen av volymökningen gått till verksamhet sominte prioriterats, i huvudsak förbättringar inom akutsjukvården. Den öppnavården har ökat betydligt långsammare än beräknat och antalet vårdplatser, bl.a.inpm långvården, har blivit färre än beräknat. TCO anser det väsentligt att prsakernabakom styrsystemets brister klarläggs så att bättre styrmetoder kan tas fram. Prop.1981/82:97 211 Socialstyrelsenanser att ansvarsfördelningen mellan å ena sidan hälso- och sjukvården, å andrasidan behöver ytterligare penetreras. Avgränsningen kan ocksåpreciseras i överenskommelse mellan huvudmännen öch i lokalt förankrade vårdprogramför grupper av patienter. Viktiga områden där avgränsningsproblem kan uppkommaär hemsjukvård, äldreomsorger, psykiatri- och missbruksområdena. Bland de remissinstansersom anser att innebörden i begreppet totalansvar är oklart återfinns bl.a. Svenskahälso- och sjukvårdens tjänstemannaförbund, , , Förbundet och . Dessa menar attdet är tveksamt att använda begreppet "totalansvar" i lagen. Detansvar HSU avser är snarare en form av övergripande planerings- ochsamordningsansvar. Dessa remissinstanser tillstyrker att landsfingskommunenåläggs ett sådant övergripande ansvar men betonar att för detta krävs enförstärkning av de personella och ekonomiska resurserna. Läkarförbundetkonstaterar att utredningen inte på ett tillfredsställande sätt lyckatsklargöra vad totalansvaret omfattar och hur det i praktiken skall utövas. Dettaär enligt läkarförbundet beklagligt eftersom det av flera skäl är en riktigutveckling att landstingskommunen vidgar sin verksamhet till att omfattaförebyggande insatser och även aktivt försöker påverka andra samhällsorgan attvidta hälsofrämjande åtgärder av olika slag. Varken i lagtexten eller i självautredningstexten avgränsas det s.k. totalansvaret så att det enligt förbundetsmening kan bli rättsligt reglerande. Totalansvarets omfattning kan variera frånlandstingskommun till landstingskommun. Uppenbarligen innefattar totalansvaretinte något hos landstingskommunen samlat resursfördelnings- och driftsansvar.Det sägs också uttryckligen i betänkandet att förslaget inte berör degrundläggande förutsättningarna för de olika slag av vårdgivare som bedriver hälso-och sjukvårdsverksamhet. Begreppet totalansvar ärenligt förbundet förutom sin oklarhet även direkt vilseledande. Det förekommeri hälso- och sjukvårdssammanhang ansvar av en rad olika slag, som uppenbarligenfaller utanför totalansvaret. En väsentlig del av ansvaret för den centrala delav hälso- och sjukvården som är medicinsk verksamhet, dvs. vården av enskildpatient och riktUnjer för denna vård, åvilar sålunda inte landstingskommunenutan hälso- och sjukvårdspersonalen (läkarna) med som fillsynsmyndighet. Läkarförbundetfinner därför att begreppet totalansvar är olämpligt i lagstiftningssammanhang.Enligt förbundets mening föreligger inget behov av ett särskilt begrepp för attbeskriva det övergripande planerings- och samordningsansvar som bör åvilalandstingskommunen. Betydande oklarheter kvarstår dock beträffande detta landsfingskommunensplanerings- och samordningsansvar. Garanfier måste skapas för att den i och försig angelägna samordningen mellan landstingskommunerna och andra vårdgi- Prop.1981/82:97 212 varesker på ett sätt som inte äventyrar dessa övriga vårdgivares självständigaställning och förutsättningarna för dessas verksamhet. Detta är enligtläkarförbundet vikfigt inte minst med hänsyn till befolkningens möjlighetertill ett fritt läkarval. ÄvenSHR, statskontoret, och anser att innebörden ibegreppet totalansvar inte har kommit till klart uttryck i lagförslaget och attinnebörden därför blir oklar och svårförståelig. HCK menar attlandstingskommunerna i stället för ett sistahandsansvar borde ges ett primärtvårdgivaransvar med privatvården som ett komplement. konstaterar att HSU menar att någon direktskyldighet för landstingskommunen att verka som huvudman eller vårdgivare intebör föreskrivas i hälso- och sjukvårdslagen. Föreningen anser emellertid att,om landstingskommunen över huvud taget skall ha någon sådan skyldighet, såmåste den grundas på en föreskrift i lag. En sådan föreskrift kan inte rimligenges i annan lag än hälso- och sjukvårdslagen, om inte hänvisning sker till lagsom närmare reglerar någon del av området. Den nuvarande sjukvårdslagen angerpå ett kortfattat men ändå tillfredsställande sätt landsfingskommunernasskyldigheter att ombesörja sjukvård som ett yttersta vårdgivaransvar, om ingenannan drar försorg om vården.. Gårman till utredningens motivering i början av 8 kap. och i specialmotiveringen fill3 § får man enligt föreningen intrycket att landsfingskommunens samlade ansvareller totalansvar, som det också benämns, innebär ett yttersta vårdgivaransvarinom hela hälso- och sjukvårdsområdet. I fortsättningen av 8 kap. visar det sigemellertid att ansvaret är betydligt mera begränsat. Somframgår av det sagda skulle begreppet samlat ansvar eller totalansvar betyda ivissa fall endast samplanering och samverkan men i andra fall totaltvårdgivaransvar eller ett yttersta vårdgivaransvar. Ett sådant begrepp ärenligt föreningen helt oanvändbart i lagtexten. Av detta måste, tvärt emot vadutredningen på flera ställen hävdar, klart framgå vad som åligger landsfingskommunernainom olika delar av hälso- och sjukvården. Detta är nödvändigt inte bara föratt bestämma deras kompetens på området utan även för att det skall kunnaavgöras vilken restkompetens som tillkommer primärkommunerna. Det kan antas attprimärkommunala beslut om anslag fill hälso- och sjukvården kommer attöverklagas under påstående att beslutet inte varit kompetensenligt. Det är hälso-och sjukvårdslagen - och därmed lagtexten som skall ge svar på frågan. Debrister som här påtalats i fråga om avgränsningen av området för lagregleringenoch av kompetensen på området gör att medicinskjuridiska föreningmåste konstatera att den föreslagna lagen inte uppfyller kraven i 8 kap. 5 §regeringsformen. HSUförutsätter att totalansvaret kommer att begränsas beträffandeföretagshälsovården. Företagshälsovården skall som den tillhör hälso-och sjukvården betraktas som en del av arbetarskyddet och stå under Prop.1981/82:97 213 direktledning av arbetsmarknadens parter. 1976års företagshälsovårdsutredning har till uppgift att se över och lämna förslagbeträffande utveckling och inriktning av företagshälsovården. Någraremissinstanser bl.a. anser att man bör avvakta med ettställningstagande i denna fråga fill dess denna utredning slutförts. Desom uttalat sig positivt om utredningens förslag i denna del är: 1976 årsföretagshälsovårdsutredning, statskontoret. , kommunförbundet,LO, TCO och SKAF. 7976års företagshälsovårdsutredning tillstyrker HSU:s förslag till begränsning avlandstingskommunens totalansvar när det gäller företagshälsovården.Utredningen ställer sig dock frågande till formuleringar på sidan 281 ibetänkandet att i vissa fall skall träda i arbetsgivarens ställeoch avlasta denne ansvar och kostnader för företagshälsovården. Utredningenanser att det är arbetsgivaren som skall vara ansvarig för arbetarskyddet.Landstingskommunen kan dock på olika sätt medverka till att företagshälsovårdenbyggs ut. Även läns landstingskommun och länslandstingskommun ställer sig frågande till denna formulering i betänkandet. Åena sidan skall företagshälsovården inte omfattas av totalansvaret å den andrasidan innebär totalansvaret enligt förslaget en skyldighet förlandstingskommunen att erbjuda företagshälsovård om inte arbetsgivaren svararför denna uppgift. LO,TCO och SKAF understryker vad utredningen anför om att företagshälsovården äveni fortsättningen skall grundas på avtal mellan arbetsmarknadens parter.Innebörden i landstingskommunens totalansvar i fråga om företagshälsovårdenskulle i så fall bli en samverkan och samplanering genom förbättrade kontaktvägarfrån det ena systemet till det andra. Dessa remissinstanser delar uppfattningenatt dessa samplanerings-och samverkanslinjer måste upprätthållas ochförstärkas. Kommunernas förebyggande insatser när det gäller miljö och hygienbetraktas inte som företagshälsovård utan som hälsoskydd och ligger utanförtotalansvaret. De anser att företagshälsovården, vars huvuduppgift skall liggapå det förebyggande området, bör betraktas på samma sätt och karakteriserassom hälsoskydd samt läggas utanför landstingskommunens totalansvar. Nägrasjukvårdshuvudmän bl.a. , , och länslandstingskommuner finner avsteget från grundprincipen om ett totalansvar förlandstingskommunen mycket betänkligt. Gävleborgsläns landsting anser att de nuvarande styrmedlen för en planmässig uppbyggnadav företagshälsovården i form av frivilliga överenskommelser mellanarbetsmarknadens parter samt den oklara roll som utredningen givitlandstingskommunen, inte torde utgöra den grund som behövs för en fortsattuppbyggnad av företagshälsovården mot angiven målsättning om en heltäckandeföretagshälsovård. Starkare styrmedel och ett klargörande avlandstingskommunens roU kan i hög grad komma att förbättra möjUgheterna till enplanmässig utbyggnad av företagshälsovår- Prop.1981/82:97 214 den.Det ansvar för befolkningens totala hälsosituation som åläggs landsfingskommunengenom totalansvaret bör även omfatta företagshälsovården. Utredningenföreslår att skolhälsovården skall ingå i hälso- och sjukvården ochdärför också i totalansvaret. Huvudmannaskapet för skolhälsovården bör enUgtutredningens uppfattning åvila landsfingskommunen. Av detta följer att fillsynsfunktionernaför skolhälsovården bör flyttas över från tillsocialstyrelsen. Avde remissinstanser som uttalat sig om skolhälsovården instämmer följande iutredningens förslag: , statskontoret, ,omsorgskommittén. , så gott som samtliga landstingskommuner,SKAF och . Socialstyrelsenansluter sig till utredningens förslag om att skolhälsovården skall geslandstingskommunalt huvudmannaskap och att verksamheten skall bedrivas i närasamverkan med eleverna och deras föräldrar. anseratt den föreslagna förändringen är välbefogad. Man anser att engagemanget förbarnens hälsa inte bara måste omfatta barnets situation i skolan utan ocksåmåste ses mot bakgrund av dess totala situation hälsomässigt och socialt. Manförutsätter också ett fortsatt gott samarbete mellan hälso- och sjukvården ochskolan. Detta måste bl.a. innebära att skolhälsovården, även vid ett ändrathuvudmannaskap, kan bedrivas i nära samverkan med skolans personal och äga rumi skolans lokaler. En skolhälsovård under landstingskommunens huvudmannaskapbör vara nära integrerad med skolmiljön men också erbjuda värdefull kontakt medden förebyggande barnhälsovården och andra medicinska verksamhetsområden. SKAF delar också utredningensuppfattning att landsfingskommunen bör vara huvudman för skolhälsovården.Förslaget innebär att samordningen med annan hälso- och sjukvård för barn ochungdom underlättas. Något hinder för att skolhälsovården även fortsättningsvisskall vara lokaliserad till skolan utgör heller inte förslaget. Förbundet anserockså att en fast personal skall svara för verksamheten, eftersom skolhälsovårdenäven måste bedrivas i nära samverkan med annan skolpersonal och utgå från enhelhetssyn på eleverna. Följande remissinstansermotsätter sig utredningens förslag i denna del: SÖ, elewårdskommittén,kommunförbundet, TCO, , , läkarförbundet, , , , ,och Skola, och . SÖ anser att skolhälsovårdspersonalenskall ha samma huvudman/ arbetsgivare som övrig personal i skolan. Styrelsenanser att elevvården bör vara en integrerad del av skolans hela verksamhet.Styrelsen fortsätter: Prop.1981/82:97 215 Redani dag finns på en del orter ett väl utvecklat samarbete mellan landstingskommunoch primärkommun i skolhälsovårdsfrågor, särskilt när det gäller fimarvoderade skplläkare.Detta samarbete bör enligt SÖ:s mening finnas även i framfiden och utvecklas ytterUgare.På samma sätt bör samarbetet mellan SÖ och kunnavidareutvecklas. Skolhälsovården är enligt SÖ:smening en del av skolans elevvård, som i sin tur är en del av samhällets totalaomsorg om barn och unga. En viktig förutsättningför att elevvårdsarbetet skall bli effektivt är att den särskilda elewårdspersonalenarbetar nära skolans övriga personal och har ingående kunskaper om skolan somarbetsplats och arbetsmiljö. SÖ anser därför att densärskilda elevvårdspersonalen skall ha skolan som sin arbetsplats ochhuvudsakliga arbetsuppgift. Det är angeläget att tona ner expertrollen såmycket som möjligt och detta kan ske om personalen uppfattas som"vanlig" på sin skola. Ett utifrån kommande elewårdsteam riskerar attfå en förstärkt expertroll, och därmed finns risk att skolan får för stora ochorealistiska förväntningar på teamets insatser. Arbetet kan också försvåras avatt man inte har ingående kunskaper om skolan som arbetsplats och att man intenära känner dess personal. Vid arbetsenhets- ochklasskonferenserna inom skolan bör enligt SÖ:s uppfattning genomgångar göras avolika elevvårdsfrågor som behöver åtgärdas. Det kan gälla särskilt stöd tiUklasser eUer arbetsenheter, vissa elevgrupper eller lärare. Det kan gällaarbetsmiljöfrågor eller medverkan i undervisningen i frågor som studie- ochyrkesorientering, samhällsfrågor, hälsofostran eUer samlevnad. Kartläggningenbör leda fram fill en plan över vilka förebyggande insatser och mer direktstödjande eller behandlande insatser de särskilda elevvårdsfunktionärernaförväntas medverka i. Resultatet av denna kartläggning bör regelbundetredovisas för elewårdskonfe-rensen, som med ledning av kartläggningen avgör hurden särskilda elewårdspersonalens resurser skall användas inom rektorsområdet.Medverkan i en sådan planering kräver enligt SÖ:s uppfattning ingåendekunskaper om skolan som arbetsplats och arbetsmiljö. "Samprdningav hälso- och sjukvården för barn och ungdom" är utredningens motiv förett huvudmannabyte för skplhälspvården. Man framhåller att "organisationenbör skapa sådana möjligheter att i princip samma läkare och annan vårdpersonalkan följa den enskilde eleven från barnavårdscentral via daghem och förskolasamt vidare genom . Det är således angeläget att betona vikten av enlångsiktig konfinuitet inom hälso- och sjukvården för barn och ungdom". Detkan låta lockande med ett hälsoteam som kan stödja den unga människan underhela utvecklingsperioden. Enligt SÖ:s mening kan det dock av flera skälknappast bli en verklighet. Dels finns det inte personal som besitter kompetensinom alla problemområden från nyföddhetsperiod till , dels harbarnhälsovård och skola olika upptagningsområden. Möjligen kan man tänka sig enkontinuitet från förskola fill och med lågstadium eller eventuelltmellanstadium. Men någonstans måste kontinuiteten brytas. EnUgt SÖ:suppfattning är olägenheterna minst uttalade om förändringen sker mellanförskolan och lågstadium. Ett byte av hälsoteam får dock intebetyda ett kontaktbrott. finns i många kommuner ett nära samarbete mellanförskola och skola och därmed också mellan barnhälsovård och skolhälsovård.Detta samarbete bör givetvis fortlöpande förbättras och fördjupas. Utredningenframhåller att skolhälsovården bör "ingå som en integrerad Prop.1981/82:97 216 del av barnhälsovården". Skolhälsovården skullesåledes vara en förlängning av barnhälsovården. Med den beskrivning avelevvårdsarbetet i skolan som givits ovan vill SÖ hävda att skolhälsovården istället är en förberedelse för företagshälsovården. I betänkandets avsnitt omföretagshälsovård (s 285 f) beskrivs denna som "en del av arbetarskyddetinom resp. företag. Om man till "medicinskt-tekniska" adderar"sociala och psykologiska" är detta en beskrivning som väl stämmermed intentionerna för skolans elevvård. Om man sålunda betraktar skolanselevvård som elevernas "företagshälsovård" bör enligt SÖ:s meningsjukvårdshuvudmannen inte överta den del av elevvården som skolhälsovårdenutgör. Utan att föra någon som helst diskussion föreslårutredningen "att fillsynsfunktionen för skolhälsovården bör ligga hossocialstyrelsen i stället för hos ". Med det synsätt som SÖ redovisat på elevvården som enintegrerad del av skolans hela verksamhet är det omöjligt att acceptera att dendel av elevvården som skolhälsovården utgör bryts loss och förs över till annantillsynsmyndighet. förordar ett förbättrat och förstärktsamarbete mellan skolans hälsovård och elevvården och samhällets övrigabarnomsorg i stället för en total integrering av skolhälsovården ibarnhälsovården. Kommittén anför vidare: konstaterar att HSU i olika sammanhangbehandlar företagshälsovård och skolhälsovård parallellt. Om man utgår från attskolhälsovården ur flera synpunkter kan jämföras med företagshälsovården, börde båda verksamheterna enligt elewårdskommitténs mening kunna ha sammaställning inom totalansvar. delar HSU:s uppfattning om vikten av enhelhetssyn på barnens, elevernas situation. Men i en sådan helhetssyn måsteolika förhållanden beaktas, pedagogiska, psykologiska, sociala och medicinska. Hälso-och sjukvårdssynpunkter är en detalj bland många. anser attHSU betraktar barnet endast ur hälso- och sjukvårdssynpunkt eller som enpresumtiv vårdkonsument. För elewårdskommittén står det emeUerfid klart, att man iskolan har större möjlighet att arbeta med utgångspunkt från den helhetssyn påeleverna som anges i skollagen och läroplanen om skolhälsovårdspersonalen ärfast knuten till skolan och har samma huvudman som övrig personal. förordar ett förbättrat och förstärktsamarbete mellan skolans hälsovård och elevvård och samhällets övriga barnomsorgi stället för en total integrering av skolhälsovården i barnhälsovården. Beträffande sambandet mellan skolhälsovården och skolanselevvård konstaterar HSU endast, att det är mycket starkt och att behovet avsamverkan mellan verksamhetsområdena måste framhåUas kraftigt. anser att detta samband, som ärväsentligt starkare än anknytningen till övrig hälsovård, motiverar oförändrathuvudmannaskap. Man vill med bestämdhet hävda, att skolhälsovården är ochskall vara en integrerad del av skolans elevvård och övriga verksamhet. EnUgt skolförordningen skaU skoUäkaren och skolsköterskandeltaga i konferenser av olika slag, till vilka rektor som regel kaUar. 1981/82:97 217 självskrivnaledamöter av elevvårdskonferensen.