prop · G503152 · 1981-12-31 00:00:00 — Detär , svårt för dessa myndigheter att inse ettupphovsrättsintrångs ekonomiska och ideella betydelse för målsäganden, då avnaturliga skäl åtgärders prioritet ofta bedömes efter brottets straffmaximum.Dä straffmaximum nu höjes medför detta, förutom att förundersökningenförhoppningsvis prioriteras, att möjligheterna att ingripa med olikatvångsåtgärder under förundersökningen underlättas. Detär mycket viktigt att polis- och åklagarmyndighet efter angivelse medkraft ingriper för att stoppa en olaglig verksamhet och säkra bevisning. Ettinträng kan tyvärr pågå efter polisanmälan, vilket ur målsägandensoch allmänpreventiv synpunkt är helt förödande. Det är därför IFPLsförhoppning att departementschefen i den fortsatta handläggningen betonarvikten av att polis- och åklagarmyndighet efter angivelse vidtarerforderliga tvångsåtgärder för att stoppa pågående upphovsrättsintrång. Dåutredningarna ofta är komplicerade och långvariga, har även den kortapreskriptionstiden varit ett problem. IFPI hälsar vidare med tillfreds- Prop.1981/82:152 58 ställelse utredningens genomgäng av skadeståndsreglernasamt den förstärkning av spridningsskyddet som föresläs och vill endastavslutningsvis framföra några synpunkter på ändringen av åtalsbestämmelserna. Helaupphovsrättslagstiftningen är präglad av det personliga sambandet mellanupphovsmannen och hans verk. Det är dock naturligtvis viktigt att upphovsmannenhar möjlighet att få samhällets stöd och hjälp att ingripa mot intrång iupphovsmannens rättigheter. Det är klart otillfredsställande om exempelvis uppenbarapiratkassetter måste återlämnas till gärningsmannen i de fall någon målsägandeinte kan återfinnas. IFPI anser i likhet med utredningen att det i dessa falloch vid andra av utredningen angivna omständigheter finns behov av att åtal kanföranstaltas utan angivelse. Denna bestämmelse bör tillämpas med omdöme ochendast i undantagsfall. Avsikten är naturligtvis inte att samhället skallingripa i det upphovsrättsliga området pä sådant sätt att upphovsmännenssuveräna ensamrätt att förfoga över sitt verk, exempelvis genom att underlåtaatt påtala intrång på något sätt förryckes. Sammanfattningsvismotser IFPI med tillfredsställelse de föreslagna ändringarna och anser attdessa med största möjliga skyndsamhet bör genomföras. Även styrelsen för ochLandstingsförbundet fillstyrker förslagen. Från Kommunförbundets sida anförssålunda: Styrelsendelar utredningens uppfattning om behovet av att effektivt kunna ingripa motden s.k. piratkopieringen av upphovsrättsligt skyddat material. Det kulturpolifiskasyftet med upphovsrättslagstiftningen får inte motverkas genom ettotillräckligt sanktionssystem. Styrelsen finner det därför befogat med denföreslagna skärpningen av det upphovsrättsliga och fotografirättsligasanktionssystemet. Landstingsförbundetkonstaterar i samband med sitt tillstyrkande att genom de planeradestraffskärpningarna bättre möjligheter kommer att öppnas att bekämpa den s.k.piratkopiering av videogram i förbundets fortbildningsverksamhet som i vissutsträckning förekommer. FöreningenSveriges Praktiserande Arkitekter () anför: En höjning av straffmaximumkommer enligt SPAs mening att öka medvetenheten att samhället ser allvarligt päinträng i upphovsrätten. Detta är positivt då enligt SPAs erfarenhet respektenhos allmänheten och beställare för upphovsrätten är ringa. SPA får alltså frånsin utgångspunkt tillstyrka förslaget. 2.2 Vissa särskilda frågor 2.2.1 Fråga om ansvar för medverkan Frågan om ansvar för medverkan till intrång i denupphovsrättsliga lagstiftningen tas upp av en remissinstans, nämligenBrottsförebyggande rådet (BRÅ). Rådet anför i denna del: 1981/82:152 59 anför lär medverkansregler vara analogt tillämpligavid brott mot den upphovsrättsliga lagstiftningen. I anknytning till gängselagstiftningspraxis föreslär inte heller utredningen någon särskild regel ommedverkansansvaret. Med hänsyn till att medverkansreglerna vid grövre brottkan förväntas vara av stor praktisk betydelse vill BRÅ emellertid ifrågasättaom inte brottsbalksregleringens tillämplighet i detta hänseende av pedagogiskaskäl uttryckligen borde framgå av lagen. Om, såsom ovan förordats, brotten grovhetsgraderasbör också övervägas om medverkansansvar krävs för annat än de grova brotten.För övriga brott kan eventuellt möjligheten att döma i medgärningsmannaskapvara tillräcklig. Om en sådan ordning införs bör dock medverkansansvaret uttryckligenregleras. vid berör i sitt yttrande utredningensuttalanden om vem som är att anse som målsägande i fall av upphovsrättsintrång.Nämnden anför: Brott motupphovsrättslagen kan endast åtalas efter angivelse av målsäganden. Ipromemorian förutsätts att målsäganderätt tillkommer den som helt överlåtit denekonomiska rätten till annan person (s. 74). Frågan är emellertid omstridd ochföremål för domstols prövning. Om HD härvid skulle finna att målsäganderättinte föreligger kommer förutsättningarna för allmänt åtal att bli sämre än vadsom förutsatts i promemorian. Det kan då finnas skäl att överväga om man genomsärskilda lagregler bör ge angivelse- och åtalsrätt till vissa personer ochsammanslutningar som inte kan anses som målsägande. Jfr RB 20:16. Enannan möjlighet är att man avskaffar kravet pä angivelse som villkor förallmänt åtal. En tredje möjlighet är att upphovsbrotten endast får åtalas avallmän åklagare, om målsäganden gjort angivelse eller åklagare finner åtalpåkallat ur allmän synpunkt. , som i stort tillstyrker de av utredningen framlagdalagförslagen, anför i fråga om målsägandebegreppet: Under rubrikenanges bl. a. att förutsättningarna föratt den som erhållit distributionsrätt skall betraktas som målsägande, är attavtalet ger honom ensamrätt i detta hänseende. Som skäl härför sägs att det iannat fall torde vara svårt eller omöjligt att hänföra en viss skada till vissdistributör. anser att eventuella svårigheter att göra ellervisa en fördelning av en skadas omfattning pä berörda distributörer, i och försig inte skall utgöra hinder för dessa att ikläda sig egenskapen av målsägande.Enligt förbundets uppfattning bör avgörandet av frågan, huruvida distributörenär att anse som målsägande eller ej, uppskjutas till den tidpunkt dä samtligaomständigheter är kända, dvs. när intrånget i upphovsrätten har skett. Härvidfår man pröva om sådant intrång har medfört att distributören lidit skada. Prop.1981/82:152 60 Utredningens uppfattning skulle följaktligen leda till atttvå distributörer, som är ensamma på marknaden och således delar pådistributionsrätten, inte ges möjlighet att uppträda som målsägande. Vidarekan det uppkomma onödiga tolkningsproblem beträffande frågan om ensamrättverkligen föreligger. Måste t. ex. ensamrätten gälla hela landet eller är dettillräckligt med ett begränsat geografiskt område inom detta. I detta sammanhang bör också sägas att grunden till attensamrätt inte upplåtits till en distributör kan bero på olika omständigheter.Innehavaren av rättigheten kan exempelvis ha den policyn att inte upplåtaensamrätter, utan att för den skull låta någon annan få rätt tilldistributionen i fråga. Vidare är det av intresse för upplåtaren avdistributionsrätten att distributörerna är vaksamma över vad som sker inommarknaden. Upplåtaren finns kanske utomlands med ytterst små möjligheter attfölja marknaden, som distributören disponerar över, och därmed vidtaga åtgärdermed anledning av eventuella intrång. Det torde vara naturligt fördistributören att vara vaksam i sådana avseenden därest han upptäcker inträngsom medför att han lider skada. Man bör inte vara tvingad att upplåta ensamrättför att motivera distributörerna till aktiviteter i nu angivet avseende. Mot bakgrund av det nu anförda förordar såledesIndustriförbundet att distributör, som genom upplåtelse erhållit rätten attförfoga över upphovsrättsligt skyddat verk, skall kunna betraktas sommålsägande, oavsett om ensamrätt föreligger, under förutsättning att han liditskada till följd av inträng i den rättighet som upplåtits. Samtliga remissinstanser godtar eller lämnar utan erinranförslaget om höjning av straffmaximum till fängelse . Vissa instanserkritiserar eller anför synpunkter på förslaget att göra en sådan höjning utanatt göra någon indelning av brotten efter svårighetsgrad. (), som i detta sammanhangockså tar upp vissa mera principiella frågor, anför sålunda: De nu framlagda förslagen anknyter, som naturligt är, näratill den systematik och lagteknik som används i gällande upphovsrättslag. Iförhållande till förslagens innehåll har dock detta medfört vissa effekter somframstår som mindre önskvärda. Samtliga straffbara intrång bhr enligt förslaget ävenfortsättningsvis hänförliga under en och samma straffbestämmelse med enenhetlig straffskala. Lagtekniskt görs alltså ingen skillnad mellan oaktsammabagatellförseelser och förfaranden som med hänsyn till t. ex. organisation,omfattning och vinningssyfte framstår som starkt straffvärda. De skäl somutredningen anför för denna ordning (s. 71 f) är enligt BRÅs uppfattning intetillräckliga. Principiellt framstår det som angeläget att lagstiftaren i möjligastemän urskiljer mer straffvärda förfaranden för särskild behandling. Det är ocksåför sådana fall som argumenten om preskription och tillgång till tvångsmedel harsärskild tyngd. 1981/82:152 61 Utredningenhar stannat för att föreslå en straffskala med ett straffmaximum om tvä är.Det är en kraftig höjning i förhållande till nuvarande situation och tordetillgodose alla praktiska behov som hitintills gjort sig gällande. Härtillkommer att grövre brott mot upphovsrätten i det närmaste regelmässigt lär varaförenade också med brottslighet av annat slag. Vid flerfaldig brottslighetfinns dessutom möjlighet överskrida stadgat straffmaximum. Trotsdetta vill BRÅ ifrågasätta om inte högre straffmaximum borde stadgas för grovabrott. Det framstår som tveksamt om ett maximistraff kan ansesavspegla det straffvärde som bör tillmätas de mest kvalificerade tänkbarafallen av överträdelse av upphovsrättslagstiftningen. Detbör i sammanhanget erinras om att såvitt gäller alster av konst ellerbrukskonst eller annat dyhkt verk så gäller, vid sidan av reglerna i upphovsrättslagen,bestämmelsen om signaturförfalskning i (BrB 14:5). För grova fallär här straffmaximum . Härtill kommer att vid spridning av sådantförfalskat alster kan ansvar för bedrägeri komma i fråga. I grova fall ärdärvid straffmaximum . Beträffandeolovlig kopiering av fonogram eller videogram, eller spridning därav, kandäremot inte ansvar för förfalsknings- eller bedrägeribrott ifrågakomma. Förfarandenaär visseriigen inte helt likartade men den skillnad i straffvärde för grovafall som förutsätts kan förefalla något överdriven. Närdet gäller brott som tillmäts ett relativt högt straffvärde är det enligt BRÅsmening angeläget att i vart fall de väsentligaste formerna av de straffbaraförfarandena klart framgår av ansvarsbestämmelserna. Varken utredningensförslag eller gällande lag tillgodoser detta önskemål. Iett längre perspekUv finns det, om en särskild straffskala för grova brottinförs, i detta hänseende anledning att pröva i vilken utsträckning olikagärningsformer bör falla under denna förhöjda straffskala. Underiå-telser att"i den omfattning och pä det sätt god sed kräver" ange upphovsmannenlär exempelvis inte kräva tillgång till någon högre straffskala. Behovet avhögre straffvärde torde främst gälla yrkesmässiga eller vane-mässiga olovliga framställandenav exemplar och spridande till allmänheten av sådana. Inomramen för det föreliggande förslaget synes det lämpligt att i lagtextensärskilt ange framställning och spridning som exempel pä straffbara förfaranden. Enfråga som har samband med den nu berörda är att det är önskvärt attstraffbestämmelser även i övrigt i möjlig män är fullständiga och lätta att läsa.I detta hänseende är det olyckligt att straffansvaret beträffande s. k. närståenderättigheter endast regleras genom en hänvisning till ansvarsregeln förupphovsrätterna. Denna olägenhet accentueras genom utredningens förslag tillkomplettering av 57 § upphovsrättslagen. Enligt BRÅs mening borde om möjligtstraffansvaret för såväl upphovsrätterna som de närstående rättigheterna regleras i samma bestämmelseeller i vart fall i paragrafer efter varandra. Detta framstår som särskilt angeläget med hänsyn till attdet får antas vara mycket vanligt att ett och samma förfarande kan utgöra såvälintrång i upphovsrätten som i närstående rättighet. Beträffande videogrammen kan detta problem ställasytterligare på sin spets därigenom att dä även intrång i fotografirätten kanföreligga. Med hänsyn till vad nu anförts borde i ett längreperspektiv övervägas om straffansvar för grövre intrång inte skall regleras iett sammanhang, vid sidan av de immaterialrättsliga lagarna. För en sådanordning talar också andra skäl, bl. a. att, som utredningen påvisat,skyddsintresset i sädana fall långtifrån är begränsat till intresset förupphovsrättsinnehavaren eller annan rättighetsinnehavare. En svårighet i dettasammanhang är dock att inte erbjuder någon naturlig plats för ettbrott av denna art. vid universitetanför i detta hänseende: Den kraftiga höjningen av straffmaximum - från sexmånaders till fängelse - reser dock frågan om man inte bördifferentiera straffskalan och ha en särskild straffskala med endast dagsböterför ringa upphovsrättsintrång. Det stora flertalet upphovsrättsintrång ärtämligen triviala och rör ofta små värden. Å andra sidan har en enhetligstraffskala fördelar när det gäller frågor om åtalspreskription och möjligheteratt tillgripa tvångsmedel. Den kraftigt ökade spännvidden i straffskalan somföreslås införd bör - vilken lösning som än väljs - inte få som konsekvens,att straffnivån för mera triviala upphovsrättsintrång drivs upp. anför: Det är uppenbart att det är detorganiserade illegala utnyttjandet av upphovsrättsliga verk som utgör dethotfulla inslaget i den utveckling som måste stävjas. Det är mot denverksamheten som den föreslagna bestämmelsen riktas. Det förslag om höjtstraffmaximum som läggs fram träffar emellertid alla former avupphovsrättsliga intrång. Detta kan, i varje fall på litet sikt, leda till attäven bagatellartade överträdelser utan egentligt vinstsyfte kommer attuppfattas på ett allvarligare sätt än såväl i rättstillämpning som idet allmänna rättsmedvetandet. Detta är en effekt som enligt Radiovarken är nödvändig eller önskvärd. uppfattning är därför i stället för en generell straffskärpning bör försöka göra åtskillnadmellan de bagatellartade överträdelserna och den grova kommersiellabrottsligheten. Straffskärpningen bör om möjligt endast träffa de grovabrotten. Definitionsmäs-sigt och i päföljdshänseende bör man söka en lösningefter mönster av skillnaden mellan snatteri och stöld. 2.2.4 Fråga om ansvar för försök och förberedelse Några remissinstanser tar upp frågan om straffansvar förupphovsrättsintrång redan vid försök eller på förberedelsestadiet. Riksåklagaren ansluter sig till den uppfattning somuttalats av överåkla- 1981/82:152 63 Denne anför: Emellertid kanifrågasättas om de föreslagna ändringarna är tillräckliga. Sålunda kan innehavav en scanner eller av två videobandspelare och ett flertal kassetter med olikafilmverk innebära, att innehavaren antingen ämnar ägna sig ät piratkopieringeller redan kopierar utan att fullbordat brott kan styrkas. Det är för brottsbekämpningenpå detta område betydelsefullt att ingripande kan ske redan i sädanasituationer. Det finns därför enligt min mening skäl att i upphovsrättslageninföra bestämmelser om ansvar även för förberedelse och försök till intrångoch om förverkande av apparatur som anskaffats för brottslig framställning menej hunnit användas. anför i denna fråga: Härtillkommer att det enligt BRÅs mening bör övervägas huruvida inte försök ochförberedelse till brott enligt upphovsrättslagen i viss utsträckning bordestraffbeläggas. Vid mer kvalificerade förfaranden lär det inte vara ovanligtatt en stor del av verksamheten ligger på detta plan. En större upplagdverksamhet kräver att särskilda studios för kopiering inrättas liksomsärskilda distributionskanaler kan behöva upparbetas och organiseras. Enligt BRÅsuppfattning ligger det nära till hands att även sädana förfarandenuttryckligen hänförs till det straffbara området. Ansvar för försök ochförberedelse bör dock endast gälla brott av grövre karaktär. Även förordar att påföljder införsför försök och förberedelse till brott mot upphovsrättslagen. Frågan tas också upp i ett yttrande över promemorian somhar inkommit från och till vilket i denna del hänför sig. Advokatbyrån anför bl. a.: En presumtiv pirat kan behövagöra mycket omfattande investeringar för att få igång verksamheten. Han kansåledes behöva inköpa ett stort antal bandspelare, scannerutrustning m. m.,alltför kostnader som uppgår till åtskilliga hundratusentals, ja t.o.m.miljontals, kronor. Han kan också bygga upp internationella inköpskanaler ochbygga upp en försäljningsorganisation samt öppet annonsera för verksamhetenutan att riskera straff. Tidpunkten för straff uppkommer först när kopieringenpåbörjas eller när import av utomlands olovligen framställda kopior görs. Dethar i praktiken förekommit en synnerligen omfattande aktivitet som i efterhandbefunnits enbart vara på försöksstadiet, jfr beslut av iMalmöhus län av , BDLÅ II 9-81.I detta fall ansågs emellerfid "försöket" vara ett så kvalificeratförfarande mot kunderna att åtal väcktes för grovt bedrägeri. Vederbörande,som var dömd för piratkopiering i stor skala, hade i det enskildafallet i mycket stor omfattning annonserat om försäljning, förhyrning ochbytesverksamhet av olagliga kassetter, vilka skulle importeras från Singapore.Allmänheten erbjöds att bli medlemmar i en klubb till vilken inbetaladesmedlemsavgifter. för polisingripande hade vederbörande fått i avgifter. 1981/82:152 64 Detär enligt vår uppfattning angeläget att upphovsmännen får möjlighet att skyddasin rätt . Man bör rimligen inte avvakta till dess skadanredan har skett, utan ingripande bör kunna ske . Av den anledningenföreligger enligt vår uppfattning övertygande skäl för att straffbelägga brottmot upphovsrättslagen redan på försöks- och förberedelsestadiet. IDanmark avser man att skärpa maximistraffet för upphovsrättsbrott på likartatsätt som i . Enligt danska straffrättsliga konstruktioner kommerupphovsrättsbrott efter den tilltänkta lagändringen automatiskt att blistraffbelagt redan på försöks- och förberedelsestadiet. I den nordiskarättslikhetens namn bör även i ansvar införas för försök och förberedelse. Motdetta skulle kunna anföras att det är svårt att avgöra vid vilken tidpunktförsök resp. förberedelse inträder. Denna svårighet är emellertid möjlig attbemästra och bedöms i icke som något hinder. Den torde utan risk förrättsosäkerhet kunna överlåtas till rättstillämpningen. Problemet är intesvårare än att avgöra vem som de facto är målsägande, vilken fråga ju rentpraktiskt redan har överlåtits till rättstillämpningen. Ianledning härav föreslår vi att till den föreslagna 53 § upphovsrättslagenknyts ett särskilt stycke innebärande att försök och förberedelse till brottmot upphovsrättslagen straffbeläggs. För den händelse det befinns olämpligt attnu, och utan vidare utredning, införa den nu föreslagna straffbestämmelsenhemställes att frågan hänskjuts till upphovsrättsutredningen för övervägande idess fortsatta arbete. 2.2.5Frågor om säkerhetsåtgärder m.m. Ettpar remissinstanser tar upp vissa frågor i samband med de av utredningenföreslagna reglerna om säkerhetsåtgärder m. m. Riksåklagarenanför sålunda: Den nu aktuella lagstiftningens speciella karaktär kan sägas medsärskild tydlighet framgå av de i 55 § intagna, av gärningens straffbarhetoberoende reglerna om lösen och säkerhetsåtgärder. Att nu som föresläs ejlängre göra en säkerhetsåtgärd beroende av ett yrkande från rättsinnehavarenframstår som en önskvärd förenkling. Den föreslagna förutsättningen för ensådan åtgärd - att yrkande om lösen inte framställs - torde komma att avse ettflertal olika situationer såsom att rättsinnehavaren ej har intresse av exemplarenav sitt verk eller framställningsredskapen eller att han saknar ekonomiskmöjlighet att lösa dem. Genom att förutsättningen angivits på sätt somföreslagits har ändock bibehållits en spärt så att rätten först måstekonstatera om yrkande om lösen framställts. Att som sista stycke i sammabestämmelse tillagts en förverkanderegel finner jag vara en angelägenkomplettering. Genom att den, i likhet med motsvarande regel i annanlagstiftning, givits en vidare formulering än lösen- och säkerhetsätgärdsbestämmelsernai samma lagrum och följakthgen kan användas för att hindra fortsattbrottslighet be- Prop.1981/82:152 65 träffande även andra verk kan den enligt min mening kommaatt få stor praktisk betydelse. Jag ansluter mig vidare till överåklagarens i Stockholmuppfattning att skäl finns att i upphovs- och fotografilagarna införabestämmelser om ansvar även för förberedelse och försök till intrång. Vidsådant förhållande bör även lösen- och förverkandebestämmelserna anges varatillämpliga vid förberedelse och försök, så att anskaffade hjälpmedel kanantingen överföras till rättsinnehavaren eller pä annat sätt förhindras utgöramedel för planerad brottslighet. Överåklagaren i anför vidare i denna fråga: Närdet gäller de nya bestämmelserna i 55 § första och andra styckena vill jagifrågasätta om inte dessa kan komma i konkurrens med förverkandebestämmelsernai 36 kap. 3 § . En samordning synes erforderlig. Vidare torde behovföreligga av processuella bestämmelser för tillämpningen av nya 55 § andrastycket. 2.6 Vissa andra särskilda frågor Ett par remissinstanser tar i sina svar upp vissasärskilda frågor utöver dem som har nämnts. Länsåklagaren i berör sålunda åklagarensskyldighet att utreda och föra målsägandens skadeståndsanspråk. I detta sammanhang vill jag också något beröra vad som ipromemorian sägs om åklagarens skyldighet att utreda och föra målsägandensskadeståndsanspråk (s. 78-79). Jag instämmer i den allmänna rekommendationeni departementspromemorian "Översyn av utredningsförfarandet ibrottmål" att förundersökningsledarna ägnar en ökad uppmärksamhet äteventuella målsägandeanspråk. Detta bör naturligtvis också gälla i fråga omupphovsintrång. Målsägandeanspråken i sädana här mål kan emellertid ofta vara svårutredda.I sådana fall kan åklagaren på grund av ordalydelsen i 22 kap. 2 §rättegångsbalken inte föra målsägandens talan. Jag tror för min del att detinte blir så ofta som åklagaren kan ta upp skadeständsfrägan i samband medåtalet. Detta får emellertid självfallet avgöras från fall till fall. vid tarupp frågan om tullmyndigheternas möjligheter att ingripa mot import av olovligtframställda exemplar av verk och anför: Även om de föreslagna lagändringarna är ägnade attunderstryka samhällets allvarliga syn på ifrågavarande brottslighet, är depraktiska effekterna av ett genomförande av förslaget inte helt lättbedömdamed hänsyn till att det delvis handlar om att söka möta en brottslighet medcentrum utomlands som drivs av mycket stora förtjänstmöjligheter.Det hade därför varit av värde om utredningen behandlat frågan om tullmyndigheternasmöjligheter att stoppa piratexemplar redan vid nations-5 1981/82. 1981/82:152 66 gränsen.Dylika möjligheter finns bl. a. i . Tullmyndigheterna synes därha reella möjligheter att agera på grundval av interimistiska importförbudvilka snabbt kan erhållas (sec 5, 16 och 19 Copyright Act). Det nyasvenska tullförfarandet, byggt på hemtagningsrätt och skriftligatulldeklarationer, torde försvära kontrollmöjligheterna, men detta gör detinte mindre angeläget att uppmärksamma vilka kontrollmöjligheter som kan ståtill buds inom ramen för tullförfarandet. Juridiska fakultetsnämndenvid berör frågan om juridiska personers ansvar och menar attutredningen även borde ha behandlat ansvaret för sådana rättssubjekt. Prop.1981/82:152 67 Lag om ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litteräraoch konstnärliga verk