prop · G50371 · 1981-12-31 00:00:00 — Andra stycket harbibehållits efter en viss redaktionell omarbetning. Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas överförslagen till 1. lag omanställningsskydd, 2. lag om ändringi lagen (1974:13) om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder, 3. lag om ändringi lagen (1939:727) om förbud mot uppsägning eller avskedande av arbetstagaremed anledning av värnpliktsQänstgöring m.m. Regeringen beslutar i enlighet med föredragandenshemställan. 1981/82:71 162 Närvarande:f.d. justitierådet , regeringsrådet , justitierådet . tillhandakommet utdrag av protokoll vidregeringssammanträde har regeringen på hemställan avstatsrådet och chefen för beslutatinhämta lagrådets yttrande över förslag till 1. lag om anställningsskydd, 2. lag om ändring i lagen(1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder, 3. lag om ändring i lagen(1939:727) om förbud mot uppsägning eller avskedande av arbetstagare medanledning av värnpliktsQänstgöring m. m. Förslagenhar inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorerna ochMargareta Wadstein. Förslagen föranleder följande yttrande: Förslagettill lag om anställningsskydd Lagförslagetbygger, liksom nuvarande anställningsskyddslag, på tanken attanställningsavtalet gäller tills vidare utom i vissa särskilda fall, som nuanges i 5 §. Av specialmotiveringen till förevarande paragraf framgår vidare,att om ett tidsbegränsat avtal sluts i en situation där detta inte är tillåtet,anställningen likväl anses behålla sin tidsbegränsade karaktär, såvida inteparterna enas om annat eller domstol meddelar förordnande enligt 36 §. Dennakonstruktion synes strida mot bestämmelsen i 2 § andra stycket, att ett avtalskall vara ogiltigt i den män det upphäver eller inskränker arbetstagarensrättigheter enligt lagen. Med det betraktelsesätt som ligger bakom lagförslagetär det nämligen tydligt att ett tidsbegränsat avtal generellt ses som ennackdel för arbetstagaren i jämförelse med lagförslagets reglering. Motformuleringen i första stycket kan vidare invändas, att den endast talar omarbetsgivarens rätt att sluta avtal, medan arbetslagarens rätt lill dettaförbigås. Tanken är tydligen att ge uttryck för att arbetstagaren är den partsom kan påkalla rättelse av ett otillåtet avtal. Formuleringen bortser från detsjälvklara förhållandet att det för att ett avtal skall komma fill stånd krävsmedverkan av båda parter. Åven en arbetstagare kan ibland ha intresse av enlidsbegränsning. För undvikande av oklarhet beträffande Prop.1981/82:71 163 arbetstagarens rättigheter såvitt nu är i fråga börparagrafens lydelse jämkas så att kongmens erhålls med motsvarande formuleringi 5 §. Av anförda skäl och med beaktande av vad lagrådet föreslårrörande 5 § punkt 4 förordas att första stycket i förevarande paragraf gesföljande lydelse: "Anställningsavtalgäller tills vidare. Avtal om fidsbegränsad anställning får dock träffas i defall som anges i 5 och 6 §§. Träffas i annat fall ett sådant avtal, kanarbetstagaren på sätt som anges i 36 § få domstols förklaring att avtalet skallgälla tills vidare." I fråga om punkt 3 kan beräkningen av tvåårstiden möjligenmedföra tvekan. Meningen lär inte vara att man skall räkna perioden från börjanav den första tillfälliga anställningen. I stället skall man utgå från denaktuella anställningstiden och se om under dennaarbetstagaren under de två närmast föregående åren skulle ha varit anställdlängre fid än vad som är tillätet enligt denna paragraf. I punkt 4 nämns provanställning vid sidan av övriga falldär tidsbegränsning får avtalas. Denna typ av tidsbegränsade avtal haremellertid en avvikande karaktär, bl. a. genom att det normala i detta fall äratt anställningen skall fortsätta som tillsvidareavtal efter prövotidensutgång. I 6 § har ocksä getts vissa särskilda regler om provanställning somsaknar motsvarighet vid de övriga typerna av tidsbegränsade avtal. Systematiskaskäl talar därför för att regeln i punkt 4 förs över till ett nytt förstastycke i 6 §. Lagrådet förordar en sådan ändring. Vid bifall härtill erfordrasom-numrering av de följande punkterna i förevarande paragraf. I enlighet med vad som anförts om 5 § punkt 4 förordas attförevarande paragraf får följande lydelse: "Avtal får även träffas om tidsbegränsadprovanställning, om prövotiden är högst . Vill inte arbetsgivaren etc. - .-------------------------------------- (sedet remitterade förslaget) Regeln i 7 § av nu gällande lag, att saklig gmnd fordrasför uppsägning, har behållits oförändrad i lagförslaget. I den allmännamotiveringen har likväl vissa uttalanden gjorts om begreppet saklig grund,vilka delvis syftar till en ändring i nuvarande rättstillämpning. Särskilt medhänsyn till att bestämmelsen i fräga skall överföras till en ny lag omanställningsskydd 1981/82:71 164 kannågot hinder inte anses föreligga att uttalandena tillerkänns betydelse somlagmotiv i kommande tvister om paragrafens innebörd. (Jfr JuU 1976/ 77:l5s. 6, prop.1978/79:11 s. 184 f, 194 f.) Iförsta stycket föreskrivs att uppsägning frän arbetsgivarens sida skall varaskriftlig. Av specialmotiveringen framgår att, i överensstämmelse med vad somnu gäller, detta är endast en ordningsföreskrift; iakttas inte bestämmelsen,utgår visseriigen skadestånd enligt 38 §, men uppsägningen blir ändå giltig.Detta framgår emellertid inte av lagtexten; snarare kan en jämförelse med vissaandra lagrum där ett formkrav föreskrivs för uppsägning Qfr t.ex. 8 kap. 8 §och 12 kap. 8 § jordabalken) ge anledning anta att munfiig uppsägning inteskall gälla. Å andra sidan har man i arbetsrättslig lagstiftning utsagt attliknande handlingar skall vara ogiltiga om inte viss form iakttas (t.ex. i 7kap. 2 § tredje stycket och 9 § lagen om offenfiig anställning). Dä sålunda iolika lagar skilda metoder kommit fill användning är underlåtenheten, att ilagtexten uttryckligen ange den verkan ett åsidosättande av föreskriven formför en rättshandling skall ha, ägnad att inge tvekan om vilken följden skallvara. Det är därför önskvärt att lagtexten ger uttryckligt besked härom. Detbör sålunda av lagtexten framgå alt underiåtenhet från arbetsgivarens sida attiaktta det i förevarande paragraf upptagna formkravet ej medför uppsägningensogiltighet utan endast skadeständsskyldighet. 1 lagen uppställs krav päskriftlighet även i fråga om vissa andra rättshandlingar såsom beträffandevisst besked i 16 §, avskedande i 19 § och visst annat besked i 33 §. Vad häranförts har motsvarande giltighet beträffande skriftlighetskravet i dessaparagrafer. Det önskvärda beskedet i lagtexten om följden av underlätenhet attiaktta formkravet bör därför komma till uttryck genom en gemensam regel. Dennasynes lämpligen kunna införas som ett nytt första stycke i 37 §. Förslag tillregelns utformning anges vid 37 §. Delinär av skiljaktig mening och anför: Närdet i annan civilrättslig lagstiftning uppställs formkrav för uppsägning,medför det vanligen att muntlig uppsägning är ogiltig. För undvikande av missförståndhade varit önskvärt att vid en lagstiftning av sä väsentlig betydelse för denenskilde som anställningsskyddslagen hade använts samma teknik och uttryckssättsom i andra civilrättsliga lagar. Emellertid synes det inom den arbetsrättsligalagstiftningen - liksom i föreskrifter i kollektivavtal ha blivit kutym attbestämmelser om viss form för uppsägning och liknande besked i allmänhet harkaraktär av endast skadestånds-sanktionerade ordningsregler. I de få fall därett absolut formkrav uppställs, framgår detta uttryckligen av lagtexten (t.ex.7 kap. 2 § tredje stycket och 9 § lagen om offentlig anställning). Med hänsyntill det anförda finner jag mig böra godta den lagstiftningsteknik som iifrågavarande 1981/82:71 165 hänseendebegagnas såväl i förevarande paragraf som i vissa andra stadganden i detremitterade förslaget. Lagrådet:Bestämmelsema om lön och andra förmåner i 12 § avser enligt lagförslagetendast arbetstagare som blivit uppsagd. Detsamma gäller 13 §, som hänvisar tiU12 § första stycket, och 14 §. Enligt nu gällande lag har däremot arbetstagarensamma rättigheter , när han själv sagt upp avtalet somnär arbetsgivaren gjort uppsägningen. Lagrådet anser sig endast böra -tydligare än som skett i departementschefens uttalanden - påpeka att denföreslagna utformningen av förevarande paragraf, liksom av 13 och 14 §§,innebär ändring i förhållande till den nu gällande lagen. Humvida ändringen börske synes vara en fråga av sådan beskaffenhet att det ej kan anses ankomma pålagrådet att ta ställning fill den. Avflera skäl bör man så långt möjligt undvika att i lag göra hänvisning tillbestämmelser i administrativ författning. Lagrådet förordar att i paragrafenssista mening orden "enligt arbetsmarknadskungörelsen (1966:368)"utbyts mot "som utgår efter beslut av arbetsmarknadsmyndighet". Av lagens konstmktion ifråga om provanställning framgår att skyldigheten att lämna besked enligtförevarande paragraf inte avser sådana anställningsförhållanden. Åvenprovanställning utgör emellertid tidsbegränsad anställning i förslagets mening.Om provanställning på sätt lagrådet förordat behandlas inte i 5 § utan i 6 §,bör i första meningen av förevarande paragraf efter orden "för begränsadtid" inskjutas "enligt 5 §". - Det synes inte nödvändigt att ilagtexten föreskriva någon skyldighet att lämna besked i fall, där med stöd avkollektivavtal avtal om tidsbegränsad anställning träffas utanför området för5 §. Man torde kunna utgå från att bestämmelser om sådan skyldighet tas upp ikollektivavtalet. Reglernaom besked i förevarande paragraf tar i första hand sikte på fall där anstäUningensslutdag på förhand går att slå fast. Under tidsbegränsade anställningar enligt5 § faller emellertid också avtal vilkas varaktighet är mera obestämd,exempelvis avtal om utförande av visst arbete (5 § p. I) och vikariat under enannan anställds sjukdom eller studieledighet Qfr 5 § p. Vid bedömningen närbesked skall lämnas enligt första stycket första meningen och när tolvmånaderstidenuppnås enligt andra meningen i sam- Prop.1981/82:71 166 ma stycke torde arbetsgivaren i sådana fall få göra en sannolikhetsupp-skallningav hur lång fid anställningen kan väntas pågå. Väntar han alltför länge ochlämnar besked , riskerar han skadeståndsskyldighet Qfr prop. 1973:129 s.253 f). Han har därför anledning att lämna beskedet så snart han med någonsäkerhet kan bedöma tillgången pä arbetskraft efter anställningens upphörande. 16 § Lagrådet: Angående verkan av att föreskriften om skriftlighetåsidosätts får lagrådet hänvisa till vad som anförts vid 8 §. 19 § Lagrådet: Vid 8 § har lagrådet behandlat frågan om verkan av att skriftlighetskravetåsidosätts och lagrådet får hänvisa därtill. 24 § Lagrådet: Enligt första stycket av förevarande paragraf skall, om permitteringskett inom en verksamhet, de permitterade ha viss företrädesrätt till arbete"inom denna" i förhållande till utomstående. Avsikten är tydligen attföreträdesrätten skall gälla i den omfattning som anges i 22 § tredje stycket.För att klargöra detta bör första stycket omformuleras på följande sätt: "Om permittering har skett i en verksamhet, har de permitteradeföreträdesrätt till arbete enligt turordningsreglerna i 22 och 23 §§. Permitteradhar företräde till arbete framför den som kommer i fråga för återanställningeller nyanställning." 25 § Lagrådet: Den företrädesrätt till återanställning som i förevarandeparagraf tilläggs arbetstagare med tidsbegränsad anställning torde icke varaavsedd att gälla arbetstagare som haft provanställning. De sistnämnda omfattasemellertid av stadgandet med den utformning det erhållit i dét remitteradeförslaget. Bifalls lagrådets förslag att regeln om provanställningstillåtlighet flyttas frän 5 § till 6 §, kan nu ifrågavarande stadgandesräckvidd inskränkas till de arbetstagare som åsyftas genom att i första stycketandra meningen efter uttrycket "arbetstagare med tidsbegränsad anställning"inskjutas orden "enligt 5 §". Lagrådet förordar en sådan jämkning. Prop.1981/82:71 167 29 § Lagrådet: Av specialmofiveringen framgår att hänvisningen tUl 11-14 §§medbestämmandelagen avses ha den innebörden att frågan om ett uppsägningsbeslutmäste föregås av förhandling är beroende av en bedömning, humvida uppsägningenkan anses innefatta en viktigare förändring av arbets-elleranställningsförhållanden för arbetstagaren; förhandlingsskyldighet avses t. ex.normalt ej inträda beträffande permittering som är av enstaka och kortvarignatur. Förevarande paragraf synes emeUertid med sin kategoriska formuleringkunna missuppfattas så, att förhandlingsskyldighet enligt 11 §medbestämmandelagen skulle föreligga före varje beslut om uppsägning på gmnd avarbetsbrist, permittering eller återintagning efter permittering oavsettomständigheterna i det särskilda fallet. Åven om bl. a. en jämförelse meduttryckssättet i 32 § i lagförslaget talar emot en sådan tolkning, är detenligt lagrådets mening önskvärt att förevarande paragraf ges en formuleringsom minskar risken för antydd misstolkning. Lagrådet föreslår att paragrafenerhåller följande lydelse: "I fråga om en arbetsgivares skyldighet att förhandlaföre beslut om uppsägning på gmnd av arbetsbrist, permittering eller återintagningefter permittering gäller 11 14 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet." 33 § Lagrådet: Lagrådet får hänvisa till vad lagrådet vid 8 § anfört omverkan av att skriftlighetskravet åsidosatts. 36 § Lagrådet: I denna paragraf klargörs den konstruktion som lagenbygger på för de tidsbegränsade avtalens del Qfr lagrådets anmärkningarbeträffande 4 §). Konstruktionen har onekligen vissa praktiska fördelar men kanmedföra tvekan när det gäller det skadeståndsansvar som utgör påföljden av enotillåten tidsbegränsning. Att döma av specialmotiveringen till paragrafenskall, eftersom tidsbegränsning som strider mot 4 § anses gälla tills domstolförklarar att ett tillsivdareavtal föreligger, arbetsgivaren i detta lägeenbart kunna läggas till last att han har träffat det otillåtna avtalet, vilketkan medföra skadestånd för brott mot 4 § första stycket. Uttalandena kanuppfattas så, att det inte skulle ha någon betydelse om arbetsgivaren efteravtalets ingående åberopar tidsbegränsningen fastän han väl är medveten om detjuridiskt ohållbara i sin ståndpunkt, exempelvis genom att trots arbetstagarensprotester avstänga honom frän arbete. Detta skulle stämma mindre väl medallmänna avtalsrättsliga grundsatser och lär inte heller vara avsikten. Attarbetsgivaren trots medveten ond tro gör gällande ett otillåtet Prop.1981/82:71 168 avtalkan visserligen inte utgöra en självständig gmnd för skadeståndsanspråk handlandet strider i och för sig inte mot lagen på sätt som avses i 38 § - menbör i vaije fall kunna beaktas vid bestämmande av det allmänna skadestånd somutdöms på grund av brott mot 4 §. Underhänvisning till vad som anförts vid 8 § förordas att i förevarande paragrafmåtte såsom ett nytt första stycke upptagas en bestämmelse av följande lydelse: "Åsidosätteren arbetsgivare en bestämmelse i denna lag att en rättshandling skall varaskriftlig, är följden ej att rättshandlingen blir ogiltig utan endast attskyldighet att utge skadestånd enligt 38 § kan inträda." är av skiljaktigmening och anför: På skäl jag anfört vid 8 § anser jag ändring i förevarandeparagraf ej påkallad. Iparagrafens första stycke anges som utgångspunkt för preskription av skadeståndsanspråktidpunkten då "skadan uppkom", vilket stämmer med 40 § i nuvarandelag ("från det skadan inträffade"). Enligt specialmotiveringeninnebär detta att underrättelsetiden börjar löpa för den skadebringandehandlingen. Emellertid kan det uppenbariigen förekomma, att den ekonomiskaförlusten genom en handling helt eller delvis uppstår senare än handlingenföretogs. Lagtexten är alltså missvisande. Nägot skäl för att räkna fristenfrån skadans uppkomst synes inte föreligga i sådana fall som bestämmelsenbehandlar; frånsett de situationer som särreglerats i första styckets andra ochtredje meningar torde den skadelidande i allmänhet vid handlingen, eller i vartfall kort därefter, kunna förutse att skada inträffar. Här kan också erinras omatt den tioåriga preskriptionen av skadeståndsfordringar enligtpreskriptionslagen (1981:130) som huvudregel räknas från den skadegörandehandlingen, vilken i lagen betecknas som fordrans "tUlkomst" (2 §;jfr prop. 1979/ 80:119 s. 89). Vadangår andra fordringar än skadeståndskrav räknas preskriptionen enligtlagtexten från tiden när fordringen uppkom. Detta innebär enligtspecialmotiveringen tidpunkten då anspråket, t.ex. på lön, förfaller tillbetalning. Åven på denna punkt avviker lagtextens lydelse från dess avseddainnebörd. Ett särskilt skäl att anknyta till motivuttalandet är att fordringenstillkomst uppfattas på annat sätt enligt preskriptionslagen; förfallodagensaknar där betydelse (prop. 1979/80:119 s. 89). För att missförstånd skallundvikas synes man lämpligen böra i lagtexten använda samma uttryck som imotiven för att ange fristens utgångspunkt. Paragrafens första mening börenligt lagrådets åsikt därför, med viss jämkning även av ordalagen i övrigt,formuleras så: 1981/82:71 169 "Densom vill kräva skadestånd eller framställa annat fordringsanspråk på grund avbestämmelserna i denna lag skall underrätta motparten om detta inom fyramånader från den tidpunkt då den skadegörande handlingen företogs eller fordringenförföll till betalning." Lagrådet:Förslagen lämnas utan erinran. 1981/82:71 170 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , , ,Åsling, Söder, , , , , , , , Elmstedt,Tilländer, Ahrland, Föredragandenanmäler lagrådets yttrande' över förslag fill 1. lag om anställningsskydd, 2. lag om ändring i lagen(1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder, 3. lag om ändring i lagen(1939:727) om förbud mot uppsägning eller avskedande av arbetstagare medanledning av värnpliktsQänstgöring m. m. Föredragandenredogör för lagrådets yttrande och anför. 1974års anslällningsskyddslag är en av de mest centrala lagarna på detarbetsrättsliga området. som den har tillämpats har dessprinciper vunnit starkt fäste i det allmänna rättsmedvetandet. Den närmareinnebörden av lagen har efter hand klargjorts genom avgöranden i arbetsdomstolen.Allteftersom rättspraxis har utvecklats och kännedomen om lagen har vunnitspridning, har arbetsgivare och arbetstagare inrättat sig efter de regler ochhandlingsmönster som föreskrivs i lagen. Antalet anställningsskyddstvisterinför domstol har sjunkit. Det förslag till nyanställningsskyddslag som regeringen har överlämnat fill lagrådet förgranskning stämmer i de grundläggande hänseendena överens med lag. Pånågra punkter har dock föreslagits ändringar. I motiven till lagförslaget harvidare, mot bakgrunden av erfarenheterna från de gångna sju åren, gjorts vissauttalanden avsedda att Qäna till ledning för den fortsatta tillämpningen.Dessutom har gjorts en teknisk översyn i syfte att förenkla på punkter, därdetta har bedömts möjligt, och en språklig överarbetning i avsikt att göralagens regler så lättbegripliga och praktiskt hanteriiga som möjligt. Beslutom lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde . 1981/82:71 171 Lagrådetsgranskning har utmynnat i vissa förslag till jämkningar och tillägg i lagtextoch motiv. På ett par punkter har lagrådet ansett att lagtexten inte på ettriktigt sätt, eller i varje fall inte tillräckligt klart, återger vad som äråsyftat. I ett par andra fall rör det sig om jämkningar av närmast redaktionellnatur. Däremot har lagrådet inte rest några rättsliga invändningar av sakligbetydelse mot de förslag som lagrådsremissen innehåller eller mot deuttalanden som har gjorts i motiven. En av lagrådet diskuteradfråga av viss betydelse från allmänna rättsliga och lagtekniska utgångspunktergäller verkan av att arbetsgivaren inte iakttar det skriftlighetskrav, somlagen ställer upp i vissa fall Qfr lagråds-yttrandet under 8, 16, 19, 33 och 37§§). Lagrådet har här pekat på att det på olika håll i lagstiftningen hartillämpats skilda lagskrivningsmetoder. 1 annan än arbetsräUslig lag medför somregel, utan att det särskilt utsägs, åsidosättande av ett krav på skriftlighetvid uppsägning att rättshandlingen blir ogiltig. Inom det arbetsrättsligaområdet, t.ex. i lagen om offentlig anställning, förekommer det däremot attlagen uttryckligen anger att verkan av ett sådant åsidosättande är ogiltighet,när detta är åsyftat. Mot bakgrund av den tvekan som därför kan råda omanställningsskyddslagens innebörd på denna punkt vore det enligt lagrådetsmajoritet önskvärt om det genom en uttrycklig lagregel klargjordes att kravetpä skriftlighet vid vissa rättshandlingar utgör enbart en s.k.ordningsföreskrift, dvs. att påföljden vid ett åsidosättande inte ärogiltighet utan enbart skadeståndsansvar. Jag instämmer gärna i attdet i klarhetens intresse kunde vara av ett visst värde med en uttrycklig regelom innebörden i det här diskuterade hänseendet av de skriftlighetskrav somställs upp i lagen. Likafullt menar jag att det knappast finns tillräckligaskäl för att pä denna punkt ändra i jämförelse med den gällande lagen. Att detrör sig enbart om ordningsföreskrifter är väl känt på arbetsmarknaden och någonegentlig risk för missförstånd eller för därav orsakade rättsförlusterföreligger knappast. Att bristande skriftlighet inte medför ogiltighet framgårför övrigt även utan den föreslagna tilläggsregeln rätt tydligt, om änindirekt, av bestämmelserna i det avsnitt av lagen som ägnas åt "tvisterom giltigheten av uppsägningar eller avskedanden m. (34-37 §§). Detanges där pä vilka grunder det kan göras gällande att en uppsägning eller ettavskedande från arbetsgivarens sida skall frånkännas giltighet. Ett ytterligareargument mot ändringsförslaget är att det i lagen förekommer ett avsevärt antalandra regler om fört"aran-den som skall iakttas och uppgifter som skalllämnas av arbetsgivaren, utan att det har särskilt angetts att ettåsidosättande av reglerna inte får annan verkan än att arbetsgivaren kan bliskyldig att betala skadestånd. Jagkan därför inte biträda de ändringsförslag som lagrådets majoritet har förtfram i anslutning till 8, 16, 19, 33 och 37 S§. Ifråga om 24 § har lagrådet föreslagit en omformulering av lagtexten, närmast isyfte att det skall bli klarare vad som menas när det sägs att Prop.1981/82:71 172 permitteradearbetstagare har företräde framför utomstående till arbete inom den"verksamhet" där permittering har skett. Omformuleringen lideremellertid enligt min mening av en svaghet i det att frågan om turordningen de permitteradeemellan behandlas före den principiellt sett viktigare regeln att den som har permitteratshar företräde framför den som skulle komma att återanstäUas eller nyanställas.Det av lagrådet eftersträvade klargörandet kan uppnås genom att man i ställetanknyter något närmare fiU uttryckssättet i 25 §. Jag förordar den lösningenframför lagrådets. Den av mig valda lösningen är f. ö. i princip densamma somanvändes i 1974 ärs lag. Lagrådets uttalande omtillämpningen av reglerna om besked enligt 15 § första stycket på fall, däranställningens slutdag inte går att på förhand säkert bestämma, har jag ingetatt erinra mot. I tydlighetens intresse vill jag fillägga, att en arbetsgivare,som i ett hithörande fall inte har inom den föreskrivna månadsfristen kunnatlämna besked till arbetstagaren om att anställningen inte kommer att fortsätta,kan undgå skadeståndsskyldighet genom att behålla den anställde i sin Qänstunder den ytterligare tid som behövs för att en månad skall förflyta fråntidpunkten då beskedet lämnades. En sädan förlängning av anställningsavtaletför begränsad tid slår inte i strid med 4 § första stycket Qfr AD 1977 nr 186och 1978 nr 17). En sådan lösning främjar syftet med bestämmelsen, nämligen atti likhet med reglerna om rätt till uppsägningstid vid tillsvidareanställningarge arbetstagaren ett visst rådmm och en lönegaranti inför anställningensupphörande. Lagrådethar föreslagit en omformulering av preskriptionsregeln i 41 § första stycketförsta meningen. Till detta förslag kan jag ansluta mig.