prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Hälso-och sjukvårdens viktigaste uppgift för patienten är att svara för de medicinskaåtgärder som den enskilde patientens tillstånd kräver. Vård och behandlingskall vara grundade på en betryggande medicinsk kompetens. Vårduppgifternamåste utföras med kunnighet och omsorg. För anställning inom hälso- ochsjukvården finns särskilda behörighetskrav uppställda för olika yrkesgrupper.Dessa behörighetskrav utgör garantier för säkerhet och kvaUtet i vården. Föratt helt kunna fillgodose patienternas krav på säkerhet i vården måste detarbete som utförs av hälso- och sjukvårdspersonalen också vara förenat medansvar. Detta ansvar måste också kunna utkrävas när så blir nödvändigt. Prop.1981/82:97 81 Inuvarande lagsfiftning finns regler för det medicinska yrkesansvaret, detadministrativa ledningsansvaret samt det medicinska ledningsansvaret. Detmedicinska yrkesansvaret regleras för hälso- ochsjukvårdspersonal i första hand genom den s.k. tillsynslagen. Dessutom finnsyrkesansvaret för vissa yrkesgrupper preciserat i instruktioner och reglementenför yrkesgrupperna, t.ex. för läkarna i den allmänna läkarinstrukfionen(1963:341). Jag delar utredningens bedömning att någon särskild reglering avyrkesansvaret inte behöver tas in i den nya hälso- och sjukvårdslagen. Eftersomdet medicinska yrkesansvaret är en vikfig garanti för att patienterna erbjudsen god och säker vård och för att underlätta förståelsen avförfattningsregleringen inom hälso- och sjukvården bör en hänvisning tillgällande bestämmelser om det medicinska yrkesansvaret dock göras i ramlagen. Närdet gäller det administrativa ledningsansvaret har utredningen föreslagit attnuvarande detaljreglering på området skall utmönstras ur lagstiftningen. Vissaremissinstanser har påpekat risker härmed i ansvarshänseende och svårigheterav prakfisk natur att slopa regleringen av området. I princip delar jagutredningens uppfattning att frågan om hur det administrativa ledningsansvaretbör vara fördelat skall ankomma på huvudmännen. Närdet gäller det medicinska ledningsansvaret har flera remissinstanser pekat påriskerna med att ansvaret i lagen inte ges tillräcklig omfattning eller attansvaret inte klart anges. Jag har därför sökt att så detaljerat som möjhgtredovisa mina förslag i denna del. Jag föreslår att det medicinskaledningsansvaret skall liksom omfatta, diagnos, vård och behandling i detenskilda fallet. Detta innebår ett yttersta ansvar för att underställd personalfullgör sina medicinska åligganden. Ansvaret pmfattar förutom vården avenskilda patienter i strikt mening också in- och utskrivning av patienterinnefattande även prioritering mellan pafienter och ansvar för remitteradepatienter. I ledningsansvaret ingår också ett ansvar för att journal förs förpatienten, att befintlig medicinsk-teknisk utrustning används på det sått somur sjukvårdssynpunkt bäst gagnar pafienten samt ansvar för riktig och säkermedicinering. I flera remissyttrandenhar framförts synpunkter på att det medicinska ledningsansvaret inte bör varaförbehållet läkare. Utvecklingen inom hälso-och sjukvården, varvid bl.a.sociala och psykiska faktorer kommit att tillmätas en ökad betydelse somsjukdomsorsak, mofiverar enligt dessa remissinstanser att även andrayrkesgrupper än läkare - t.ex. psykologer, kuratorer, sjuksköterskor ochsjukgymnaster - kan åläggas ett medicinskt ledningsansvar. Jag är medveten omatt förhållandena inom vissa verksamhetsområden, bl.a. inom delar av denpsykiatriska vården, är sådana att det kan övervägas att läggadelar av ledningsansvaret på någon annan än läkare. Det förefaller troligt attutvecklingen inom hälso- och sjukvården kommer att förstärka behovet avalternativa lösningar, när det gäller 6 1981/82. 1981/82:97 82 I likhet med HSU anser jag emellertid att det i de allraflesta fall är nödvändigt att lägga det medicinska ledningsansvaret på enläkare. Som jag redan har utvecklat menar jag att detta ansvar av flera skälbör vara angivet i lag. Jag föreslår i likhet med utredningen att detmedicinska ledningsansvaret läggs på läkare i ledande ställning. Deläkare som har det medicinska ledningsansvaret bör enligt min mening preciserasi den nya lagen. Jag föreslår således att det skall finnas överläkare ellerdistriktsläkare som har ansvaret för att leda den medicinska verksamheten inomsina respekfive verksamhetsområden. Jag föreslår vidare att annan läkare skallkunna förordnas att fullgöra viss del av en överläkares eller distriktsläkaresåligganden. Det är självklart att dessa läkare har specialistbehörighet inomverksamhetsområdet. Jaganser i likhet med några remissinstanser att det inte är nödvändigt att i lagreglera den medicinskt ledningsansvarige läkarens delegationsmöjligheter. Deprinciper som av hävd gäller om delegation inom sjukvården bör ävenfortsättningsvis fillämpas. Dessa torde internationellt sett vara långtgående.Principerna för delegatipn inpm sjukvården finns redovisade i socialstyrelsenskungörelse med allmänna råd pm delegering av arbetsuppgifter inpm hälsp- ochsjukvård m.m. (SoSFS M 1980:100). Det bör påpekas att delegationen endast kanavse vissa avgränsade uppgifter och aldrig hela ansvaret. Den ledningsansvarigeläkaren kan sålunda inte helt frånhända sig detta ansvar. Jag vill i dettasammanhang peka på att de läkare som åläggs ett medicinskt ledningsansvar närdet gäller vård och behandling av enskilda patienter, endast är underställdasocialstyrelsens tillsyn och disciplinära prövning. Det ärsamtidigt viktigt att understryka att huvudmännen givetvis även ifortsättningen får ange de ramar inom vilka övriga åtgärder inom det medicinskaledningsansvaret t.ex. in- och utskrivning av patienter får ske. Det är därvidangeläget att de läkare som ålagts ett medicinskt ledningsansvar deltar ihuvudmannens planering av verksamheten. Avtalmellan arbetsgivare och arbetstagare med stöd av medbestämmandelagen blirsåledes utan verkan i den mån de skulle strida mot lagreglerna om de uppgiftersom omfattas av det medicinska ledningsansvaret. Med lagregler avses här ocksåregler som utfärdas med stöd av lag. Jagfinner det vara angeläget att det ges möjlighet för huvudmännen att, närvårdmässiga och organisatoriska skäl talar för det, i enskilda fall få dispensfrån lagens bestämmelser om det medicinska ledningsansvaret. Det kan t.ex. varabefogat att undanta vissa verksamheter från reglerna om medicinsktledningsansvar, när de socialmedicinska aspekterna på vården och behandlingenär av avgörande betydelse. Det kan vidare vara rimligt att överväga att gedispens från bestämmelserna om det medicinska ledningsansvaret, när detfaktiska ansvaret för vården ligger på någon annan än läkare. Så är t.ex. oftafallet vid ett sjukhem, där en sjuksköterska har det löpande vårdansvaret ochläkaren endast tjänstgör . 1981/82:97 83 Läkareskulle om dispens ges få ställning som konsult. Samma synsätt kan ocksåtillämpas på avdelningar för sjukgymnastisk behandling. Vissaverksamheter inom hälso- och sjukvården kan vidare vara av den karaktären attde snarare hör hemma inom det tekniska än det medicinska kompetensområdet.Detta kan exempelvis gälla medicinskt-tekniska avdelningar, avdelningar försjukhusfysik och liknande enheter. Ävennär det gäller verksamhet av denna tekniska natur bör huvudmannen i enskildafall kunna få dispens från lagens bestämmelser så att verksamheten i frågaundantas från det medicinska ledningsansvaret. Attviss verksamhet undantas från medicinskt ledningsansvar innebär självklartingen ändring vad gäller vederbörande läkares ansvar för undersökning, diagnosoch behandling av varje enskild pafient och i samband därmed utfärdadeordinationer och remisser. Socialstyrelsenbör bemyndigas att efter framställning från en sjukvårdshuvudman pröva omförutsättningar föreligger att medge undantag från lagens bestämmelser ommedicinskt ledningsansvar. En sådan dispensrätt knyter givetvis nära an tillsocialstyrelsens uppgifter som fillsynsmyndighet över hälso- och sjukvården. Fleraremissinstanser har pekat på riskerna med att stora delar av hälso-ochsjukvården genom utredningens förslag kan bli föremål för förhandlingar enligtmedbestämmandelagen pch att detta förhållande kan inkräkta på patienternas berättigadekrav på säkerhet och kvalitet i vården. Med den utformning det medicinskaledningsansvaret nu föreslås få, anser jag att patienternas intressen blivitväl tillgodosedda i dessa hänseenden. En god balans måste härmed också anses hauppnåtts mellan pafienternas och personalens intressen, i de fall dessa inteöverensstämmer. Jagvill slufiigen i hkhet med flera remissinstanser framhålla att ansvarsfrågornainom hälso- och sjukvården är komplicerade och att vissa ytterligareklarlägganden kan behövas. Av denna anledning avser jag föreslå regeringen attge behörighetskommitté i uppdrag att se över vissa frågor som röransvarsfördelning inom hälso- och sjukvården. Utgångspunkten skall därvid varadet förslag som läggs fram beträffande medicinskt ledningsansvar. Strävanbör vara att klargöra ansvars- och arbetsfördelningen mellan framför alltläkare och vissa andra yrkesgrupper, t.ex. distriktssköterskor, barnmorskoroch sjuksköterskor. 2.3.6.3Bestämmelser om behörighet och fillsättning m.m. ISverige står det i princip var och en fritt att utöva verksamhet på hälso-pchsjukvårdens område. Till skydd för allmänheten finns det dock omfattandebegränsningar i denna frihet främst genom lagen (1960:409) om förbud i vissa fallmot verksamhet på hälso- och sjukvårdens område, den s.k. 1981/82:97 84 kvacksalverilagen.För vissa grupper som är verksamma inom hälso- och sjukvården finnsbestämmelser om legitimation eller krav på viss kompetens. Bestämmelser omlegitimation finns f.n. för läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor,sjukgymnaster, glasögonoptiker och psykologer. För flera av dessa grupper utgörlegitimationen ett villkor för behörighet att inneha anställning inom denallmänna hälso- och sjukvården. För läkare och sjuksköterskor finns dessutomkrav på viss vidareutbildning för rätt att inneha vissa tjänster inomsjukvårdsorganisationen. För några yrkesgrupper gäller inte bestämmelser omlegifimafion men verksamheten är ändå rättsligt reglerad. För det storaflertalet yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården finns inga bestämmelser omlegifimafion eller annan rättslig reglering av yrket. Debestämmelser som reglerar fillsättningsförfarande och behörighetsvillkorsyftar i första hand till att fillgodose kravet på god kvalitet och säkerhet ivården. Förläkare återfinns behörighetsvillkor för anställning - förutom i dengrundläggande lagen om behörighet att utöva läkaryrket - i sjukvårdskungörelsen.Villkoren för specialistkompetens för läkare återfinns i kungörelsen (1972:678)med tillämpningsföreskrifter till lagen (1960:408) om behörighet att utövaläkaryrket. I sjukvårdskungörelsen regleras vidare sakkunnigförfarandet vidtillsättning av läkartjänster samt vikariatsförordnanden på dessa tjänster.Kraven för behörighet att inneha tjänst resp. vikariat på tjänst somsjuksköterska, barnmorska och sjukgymnast finns också i sjukvårdskungörelsen.Kraven på vidareutbildning för innehav av vissa sjukskötersketjänster finns ibestämmelser som utfärdat. HSUanser att dagens detaljreglering av förfarandet vid tillsättning avläkartjänster passar mindre väl in i en lagstiftning av ramkaraktär.Detaljregleringen behövs enligt utredningens bedömning inte för att garanteraatt till varje tjänst knyts den person av de sökande som har de bästakvalifikationerna och inte heller för de enskilda sökandenas rättssäkerhet.Utredningen pekar på att en förenklad ordning skulle stämma bättre överens medden principiella inställningen att landstingskommunerna i fortsättningen skallbära samhällets ansvar för hälso- och sjukvården. HSUkonstaterar vidare att behörighetsbestämmelserna för hälso- ochsjukvårdspersonalen är spridda i olika författningar, att dessa kommit till vidolika tillfällen och att det kan anföras åtskilliga skäl för en särskildöversyn av bestämmelserna. Ett samlat övervägande borde enligt utredningenockså omfatta frågor om behörighet på områden, som f.n. inte är författningsreglerade.Det borde även omfatta fillsättningsförfarandet samt frågan om kompetenskrav påolika nivåer, t.ex. för anställning i ledande ställning. Utredningenföreslår att detaljregleringen av tillsättande av läkartjänster Prop.1981/82:97 85 utmönstrasur lagstiftningen och att detta sker utan avvaktande av en central översyn påområdet. Vidare föreslås att de bestämmelser som behövs för att reglerabehörigheten för anställning inom den allmänna hälso- och sjukvården, iavvaktan på den särskilda översynen, förs över till en särskild förordning.Utredningen lägger fram förslag till en sådan förordning. Utredningenförutsätter att det tillsättningsförfarande som arbetsmarknadens parter iframtiden enas om i många avseenden kommer att överensstämma med det nuvarandeväl prövade och fungerande förfarandet. Utredningen räknar också med att demeritvärderingsråd som har utfärdat i ämnet även i framtidenkommer att vara vägledande för huvudmännen. Förslagetom att behörighetsbestämmelser och tillsättningsregler bör ses över i särskildordning tillstyrks av ett flertal remissinstanser. Det understryks från flerahåll att denna översyn bör ske skyndsamt så att nya bestämmelser kan träda ikraft i anslutning fill att hälso- och sjukvårdslagen blir tillämplig. Någraremissinstanser är dock krifiska mot att de nuvarande bestämmelserna omfillsättning av läkartjänster m.m. inte förs över från nuvarandesjukvårdslagstiftning. Somjag redan berört tillkallade förutvarande statsrådet efter regeringensbemyndigande en särskild utredare för att göra en allmänöversyn av bestämmelserna om legitimation och annan behörighet på hälso- ochsjukvårdens område. I utredarens uppdrag ligger även att överväga behovet avsärskilda bestämmelser om behörighet fill anställning samttillsättningsbestämmelser inom den offentliga hälso- och sjukvården. Ävenbehovet av olika behörighetskrav för anställning på olika nivåer bör övervägas.Jag anser att gällande bestämmelser om behörighetsvillkor för anställning inomhälso- och sjukvården och om tillsättning och sakkunnigförfarande rörandeläkartjänster i sak bör behållas oförändrade i avvaktan på att denna översynsker. I hälso- och sjukvårdslagen bör tas in ett bemyndigande för regeringenatt meddela sådana föreskrifter. Somjag fidigare framhållit får regeringen med stöd av 33 8 sjukvårdslagen meddelafrån lagen avvikande föreskrifter beträffande sjukhus, där undervisning förblivande läkare bedrivs eller skall bedrivas. EnUgt 36 8 sjukvårdslagen fårvidare tjänst som distriktsläkare vara förenad med tjänst som lärare vidhögskola. Regeringen meddelar bestämmelser om tillsättning avdistriktsläkartjänst, förenad med sådan tjänst. Medstöd av bestämmelserna har utfärdats kungörelsen (1970:704) om kommunalaundervisningssjukhus (). Med kommunalt undervisningssjukhus förståssjukhus, som upplåtits för läkarutbildning enligt läkarutbild- Prop.1981/82:97 86 tar främst upp vilka läkare, som fårfinnas vid undervisningssjukhusen, och hur fillsättningen av läkartjänsternavid sjukhusen skall ske. Vidare fastslås läkarnas undervisningsskyldighet. Enligt kan regeringen förordna om att läkartjänstervid dessa undervisningssjukhus förenas med lärartjänst vid berördhögskoleenhet. Sådan läkartjänst tillsätts i den ordning som gäller förlärartjänsten. På förslag får emellertid endast uppföras den som har behörighettill läkartjänsten. Sålunda har regeringen förordnat om förening avprofessurer med överläkartjänster vid de kommunala undervisningssjukhusen. Tjänstsom klinisk lärare är förenad med tjänst som biträdande överläkare och i någraenstaka fall med överläkartjänst. I finns medgivande att bl.a. kliniska amanuenser fårbiträda i sjukvården. Tjänst som klinisk amanuens är inrättad vidhögskoleenheten, men tjänsteinnehavaren fullgör även sjukvård på som regelavdelningsläkar-nivå. Sjukvårdshuvudmännen betalar enligt gällandeläkarutbildningsavtal en tredjedel av kostnaderna för sådana tjänster. Klinisklärare förordnas tills vidare för högst . Förordnande på tjänst somklinisk amanuens meddelas tills vidare för högst , varefter förlängtförordnande får meddelas tills vidare för längst . Förordnande får gesför sammanlagt högst . Bakgrundentill att dessa förordnanden ges är tjänsternas karaktär avmeriteringstjänster. Äventjänster som biträdande överläkare och avdelningsläkare har ansetts böra somregel vara genomgångstjänster vid undervisningssjukhusen för att läkare skallfå möjlighet att under sin läkarbana skaffa sig fördjupade kunskaper vid dessahögspecialiserade sjukhus. I överensstämmelse härmed föreskrivs i 11 8 attbiträdande överläkare och avdelningsläkare förordnas , om ejsärskilda skäl föranleder förordnande för kortare fid. fåremellertid medge att förordnande meddelas fills vidare. Högskoleenheternahar genom tilldelats ett särskilt inflytande över tillsättningen avläkartjänsterna vid de kommunala undervisningssjukhusen genom att få utsesakkunniga som skall lämna tjänsteförslag. De sakkunnigas beslut omtjänsteförslag kan överklagas genom besvär hos . Som enföljd av den nya ramlagen för hälso- och sjukvården måste betydande ändringargöras i . Vissa av de bestämmelser som enligt min mening bör behållas ärvidare av den karaktären att de numera bör meddelas i lag. Den nya lagen börgälla alla enheter inom den landstingskommunala hälso- och sjukvården somupplåtits för grundläggande utbildning av läkare och således inte som enbartenheter vid de kommunala undervisningssjukhusen. Detta har bl.a. betydelse förmöjligheten att förena läkartjänst för sjukvård med lärartjänst för forskning,undervisning och examination även vid sjukhus och vårdcentraler utanför dessasjukhus. Jag vill i detta Prop.1981/82:97 87 sammanhangerinra om att det i gällande avtal mellan staten och berörda sjukvårdshuvudmänom läkarutbildning och forskning (LUA-avtalen) inte gjorts en sådan uppdelningmellan sluten och öppen vård som i . I övrigt bör nu gällande bestämmelserefter en redaktionell överarbetning bibehållas. Denvalda lösningen bör ses som ett provisorium i avvaktan på en närmare översyn avbestämmelser om tillsättning, sakkunnigförfarandet m.m. som redan pågår. Vidarebör övervägas om inte vissa av de bestämmelser som regleras i författningbör kunna föras över till läkarutbildningsavtal. Enligtsjukvårdslagen utövas högsta tillsynen över landstingskommunernas sjukvårdandeverksamhet av . Hälso- och sjukvårdspersonalen står enligttillsynslagen i yrkesutövningen under tillsyn av socialstyrelsen.Socialstyrelsens fillsynsbefogenheter regleras ytterUgare genomtillämpningsförfattningar och i styrelsens instruktion. Socialstyrelsenverkar genom föreskrifter och allmänna råd för att av statsmakterna fastlagdariktlinjer för hälso- och sjukvården följs. Styrelsen följer verksamheten bl.a.genpm inspekfioner. Enligt10 8 tredje stycket sjukvårdskungörelsen (1972:676) åligger det sjukhusdirektörenvid sjukhus att anmäla till och polismyndighetensamt underrätta sjukvårdsstyrelse och direktion om någon åsamkas allvarligskada eller får allvarlig sjukdom i samband med behandhng på sjukhuset eller omdet finns anledning att befara att sådan skada eller sjukdom senare kanuppkomma på grund av behandlingen. Anmälanbehöver inte ske om det är uppenbart att vårdslöshet eller försummelse inte harförelegat. Om sjukhusdirektören inte är läkare åvilar det chefsläkaren att isamråd med sjukhusdirektören fullgöra anmälningsskyldigheten (11 8 1. SjvK).Utövas ledningen av sjukhuset av en läkare som styresman åvUaranmälningsskyldigheten denne (12 8 SjvK). Bakgrunden till bestämmelserna, somallmänt kallas "", är ursprungligen några förgiftningsfallmed dödlig utgång som inträffade vid i . EnligtSjvK åligger det vidare överläkare och övriga läkare vid sjukhus att omedelbartunderrätta chefsläkare eller styresman om förhållanden som avses i 10 8 tredjestycket kungörelsen. HSUanser att statens fillsyn i ökad utsträckning bör avse en uppföljning av attmålen för verksamheten uppnås. Därigenom kopplas tillsynen på ett naturligtsätt fill planeringen och får en klart vidareutvecklande inriktning. 1981/82:97 88 Tillsynen bör vidare enligt HSU ha en övergripande ochrådgivande inriktning. Utredningen anser att det även i fortsättningen kommer attfinnas behov av individuell fillsyn från statligt håll, inriktad på att kravenpå kvalitet och säkerhet iakttas i vården och behandlingen av enskilda fall.Även denna tillsyn, vilken innebär ett rättsskydd för den enskilde, förutsättskunna ge kunskaper om tillståndet inom hälso- och sjukvården. I fillsynenligger enligt HSU även en rätt att vid behov inspektera verksamheten. EnligtHSU bör det vara av intresse för huvudmännen att öka utnyttjandet av centralexpertis bl.a. för hjälp i skilda bedömningsfrågor. Inspekfionernas karaktär avrådgivning och vägledning till sjukvårdshuvudmännen bör sålunda markeras. HSUifrågasätter om syftet med en anmälningsskyldighet av sjukdom eller skada isamband med behandling skall vara att se till att disciplinär påföljd drabbarden som visas ha gjort sig skyldig till någon försumlighet. Utredningen anser atten sådan bestämmelse i vart fall inte hör hemma i en hälso- och sjukvårdslag.Syftet med en anmälningsskyldighet bör enligt utredningen främst vara attförebygga skada och därigenom förbättra sjukvårdens kvalitet. Med ett sådantsyfte bör anmälningsskyldigheten inte begränsas till de fall där försumlighetoch vårdslöshet föreligger hos någon anställd. En anmälningsskyldighet somavser att skydda pafientens allmänna säkerhet bör enligt utredningen inteheller begränsas fill att enbart avse läkare eller enbart vård vid sjukhus.Utredningen föreslår att anmälningsskyldigheten läggs på sjukvårdshuvudmännenoch omfattar fall då skada och sjukdom inträffat eller risk härför uppkommitoch inte ligger inom ramen för vad som kunnat förutses. Anmälningen bör görastill som tillsynsmyndighet över hälso- och sjukvården. Eneventuell anmälningsskyldighet fill polismyndighet bör enligt utredningensmening inte regleras i detta sammanhang. bör det ankomma på att i samråd med huvudmännen ochföreträdare för aktuella personalgrupper arbeta ut normer för huranmälningsskyldigheten skall organiseras. Landstingskommunen bör ges frihetatt själv avgöra hur anmälningssskyldigheten skall fullgöras exempelvis ilokala reglementen. Anmälan bör enligt utredningen ske utan onödigt dröjsmåläven om kravet på snabbhet inte blir lika utpräglat som vid tillämpningen avnuvarande bestämmelser. Det bör enligt utredningens mening ankomma påsocialstyrelsen att systemafisera inkommet material och vidta åtgärder för attförbättra säkerheten t.ex. genom att utfärda allmänna råd. Enligt HSUbör regeringen bemyndigas att utfärda föreskrifter om åligganden förlandsfingskommunerna att anmäla när någon skadats i samband med vård eller närfara för sådan skada uppkommit. Prop.1981/82:97 89 Vid remissbehandlingen har förslaget i denna del fått ettdelvis blandat mottagande. menar att det är svårt att ställaupp någon allmängiltig princip för utformningen av statens fillsyns- ochkontrollfunk-fioner. En avvägning måste ske mellan å ena sidan intresset av ettökat lokalt inflytande och utveckling av den kommunala självstyrelsen, å andrasidan kraven på rättssäkerhet och lika fillgång till samhällsservice. Den föreslagnalagen medger enligt att styrelsen får rikta sina föreskrifterinte bara fill personalen inom hälso- och sjukvården utan också fillhuvudmännen för att trygga enskilda människors säkerhet i vården. Tillsynsfunkfionens syfte kan enligt sägasvara övervakning samt uppföljning, vägledning och utveckling. Tillsynen har envägledande och kunskapsförmedlande karaktär men innefattar också en skyldighetatt värna om den personliga rätten i det enskilda fallet. , Uksom det tiotal landsfingskommunersom yttrat sig i frågan, instämmer i utredningens allmänna synsätt när detgäller samspelet mellan landstingskommunerna och staten.