prop · G503186 · 1981-12-31 00:00:00 — När det gäller sekretessen på område hardet särskilt framhållits att den nya sekretesslagen i viss utsträckning hindrarett effekfivt samarbete mellan de olika socialtjänstmyndigheterna. Ävensamarbetet mellan socialtjänstmyndigheter och andra myndigheter, exempelvisskolan, polisen och sjukvårdsinrättningar påstås ha försvårats. Av grundläggande betydelse för utformningen avvårdsekretessen är de intenfioner som ligger bakom den nya socialtjänstlagen(1980:620, ändrad senast 1981:1244), SoL. Denna lag, som innehåller de centralabestämmelserna på det sociala vårdområdet, trädde i kraft den 1 januari 1982samtidigt mediagen (1980:621, ändrad senast 1981:1245) med särskildabestämmelser om vård av unga, LVU, och lagen (1981:1243) om vård av missbrukarei vissa fall, LVM. En av socialtjänstlagens viktigaste utgångspunkter är attsocialtjänstens insatser i individuella ärenden skall präglas av frivillighetoch självbestämmande. I socialtjänstlagen sägs att verksamheten skall bygga pårespekt för människors självbestämmanderätt och integritet och attsocialnämndens insatser för den enskilde skall utformas och genomförastillsammans med honom (1 och 9 §§ SoL). I motiven till lagen sägs också attsamråd med andra myndigheter i regel inle bör ske ulan alt den enskildesamtycker till det (prop. 1979/80:1, del A, s, 364, 398), Lagstiftningen harutformats så att den enskilde skall känna förtroende och respekt försocialtjänsten och så att han skall våga vända sig lill denna. Den nya sekretesslagen innebär, jämfört med tidigareordning, alt uppgifter om enskilda endast i begränsad utsträckning kan lämnasfrån en socialtjänstmyndighet till en annan myndighet. Om samtycke saknas, ärdet i princip bara harmlösa uppgifter som får lämnas ut. Den som tar ställningfill sekretessfrågan kan i viss utsträckning beakta vad den mottagande myndighetenskall använda uppgifterna lill. Om den enskilde kan förväntas godta den avseddaanvändningen, är detta ett tecken på att sekretess inte gäller för uppgifterna. Sekretesslagens restriktiva regler om uppgiftslämnandefrån en social-Ijänslmyndighet till andra myndigheter speglar alltså de värderingarsom ligger bakom den nya socialljänstlagstiftningen. Om man nu skulle ändrareglerna och öppna vägen för ett ökat uppgiftslämnande, skulle sannoliktprinciperna bakom socialtjänstreformen äventyras. Visserligen skulle man kanskekortsiktigt kunna uppnå vissa fördelar genom att begränsasocial-tjänslsekretessen. Vissa vårdinsatser skulle ibland kunna genomföraslättare. Polisens möjligheter att ingripa mol bl. a. narkotikabrottslighetenskulle kanske på kort sikt förbättras. 1 det långa loppet skulle emellertid det 1981/82:186 15 försämrade integritetsskyddet leda till mindreförtroendefulla kontakter mellan den enskilde och . En minskadbenägenhet att ta kontakt med skulle säkerligen bli följden,vilket skulle vara till nackdel för arbetet inom denna. Mot bakgrund av det anförda anser jag att man bör undvikaatt införa några mer generella begränsningar i sekretessen för att ökamöjligheterna att lämna uppgifter från myndigheterna på områdetill andra myndigheter. Sådana regler skulle innebära ett väsentligt avstegfrån socialtjänstlagens principer. Del kan inte anses rimligt att göra ettsådant avsteg innan man har vunnit några närmare erfarenheter avsocialljänstre-formen. Deerfarenheter som har vunnits av sekretesslagens tillärripning inom hälso- ochsjukvården ger enligt min mening inle heller stöd för att man bör genomföranågra mera generella begränsningar i sekretessen där. Jag vill i dettasammanhang erinra om regeringens avlämnade proposition om. hälso- ochsjukvårdslag, m, m, (prop, 1981/82:97). I propositionen slås den principen fastatt god hälso- och sjukvård särskilt skall bygga på respekt för pafienlenssjälvbestämmande och integritet. Vidare sägs all vården och behandlingen så långtdet är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten. Sammanfattningsvis anser jag alt de ändringar avsekretessbestämmelserna på vårdområdet som kan övervägas i detta sammanhangbör begränsas till de speciella fall där de nya reglerna har visat sig ledatill olägenheter. 2.2.2 Adressuppgifter till polis och åklagare Departementsförslaget: Personalen inom hälso- ochsjukvården och skall lämna uppgift till polis och åklagare omhuruvida någon vistas på en vårdinrättning, om uppgiften efterfrågas i ettsärskilt fall. Promemorieförslaget överensstämmer meddepartementsförslaget. Remissinstanserna ställer sig i huvudsak positiva lillpromemorians lösning. En del förslag till jämkningar framförs dock. Ett parremissinstanser förordar sålunda att uppgift även skall få lämnas om den somtidigare har vistats på en vårdinrättning. Några remissinstanser menar altockså uppgift om en persons hemadress i vissa fall skall få lämnas ut tillpolis och åklagare. Två remissinstanser förordar begränsningar i möjligheternaatt lämna uppgifter. Den ena påpekar att promemorians förslag innebär attupplysningsplikten blir mer vidsträckt än vittnesplikten och förordar därförvissa undanlag från upplysningsplikten. Den andra remissinstansen anser attupplysningsplikten bör begränsas till uppgifter som begärs i främstbrottsut-redande syfte, om promemorians förslag leder lill att sjukhusenrutinmässigt skulle biträda polisen vid delgivningar. Några remissinstanser ärskeptiska till förslaget därför alt de anser alt del kan leda till attmänniskor undviker att söka behövlig vård. Prop.1981/82:186 16 Skäl för departementsförslaget: Vad gäller den närmareinnebörden av äldre och gällande rätt hänvisas till promemorian (avsnitten 2och 3). Som framhålls i promemorian torde sådana uppgifter om att någon vistaspå ett sjukhus som polisen behöver i sin hjälpande verksamhet nästan aldrigvara sekretessbelagda, eftersom det i sådana fall ligger i den enskildes egetintresse att uppgifter lämnas ut. Motsvarande gäller hos socialtjänstensmyndigheter, även om det praktiska behovet av uppgifter därifrån kanske inte ärså stort. För alt biträda polisen i dess hjälpande verksamhet torde alltsåsjukvårds- och socialljänstpersonalen redan enligt gällande rätt regelmässigtkunna lämna polisen uppgift om att någon finns på en vårdinrättning. Uppgifterom huruvida någon finns på en vårdinrättning (i del följande för enkelhetensskull kallade adressuppgifter) som polisen kan behöva i sindelgivningsverksamhel och sin verksamhet för spaning m. m, torde däremot mångagånger vara sekretessbelagda hos vårdinrättningar. Med anledning av ettpåpekande från en remissinstans vill jag emellertid framhålla all man på ellsjukhus bör kunna bekräfta en förfrågan från polisen huruvida en person finnspå sjukhuset, om polisen uppenbarligen känner till att personen finns påsjukhuset. Det lär knappast spela någon roll om polisen känner personen tillnamn eller ej. I övrigt torde dock som regel sekretess gälla för uppgifter omatt en person som är misstänkt för brott finns på en vårdinrättning. Det är givet att promemorians förslag att personalen inomhälso- och sjukvården och skall vara skyldig att på begäranlämna uppgift till polis och åklagare om att någon vistas på en vårdinrättningskulle vara av stor praktisk betydelse för polisen och åklagarna. En sådanordning skulle också i hög grad förenkla bedömningen av sekretessfrågor i detdagliga arbetet på vårdinrättningarna. Frågan är då om del motståendeintresset, nämligen intresset att skydda de enskildas integritet, är så starktalt förslaget inle kan accepteras. Som påpekas i promemorian är en uppgift om huruvida någonvistas på en vårdinrättning i och för sig knappast särskilt ömtålig. Att enperson söker upp ett sjukhus vid skada, sjukdom, havandeskap etc. är ingetuppseendeväckande. Men om en adressuppgift medger all utomstående kan dranärmare slutsatser om orsaken till besöket kan problem uppkomma.Adressuppgiften kan t. ex, avslöja att patienten har sökt vård för enkönssjukdom eller en psykisk sjukdom. Om man får veta att en person finns på enungdomsvårdsskola eller en , kan man dra vissaslutsatser om hans personliga förhållanden, I situafioner sådana som de angivna kan redan avslöjandetav var en person vistas vara till men för honom. Om utlämnandet av adressenleder tUl att ömtåliga uppgifter kommer till utomståendes kännedom, kanvederbörande åsamkas skada genom att utsättas för andras missaktning. Man kan utgå från att en person normalt har intresse avatt undvika spridning av ömtåliga uppgifter av det angivna slaget. Prop.1981/82:186 17 uppkommaär emellertid knappast av någon större betydelse, om uppgifterna lämnas endastlill någon eller några få myndigheter. Det kan inte vara särskilt chikanerandeför en person att t. ex. några befattningshavare hos polisen får kännedom omuppgifterna. Därtill kommer att uppgifterna normall blir hemliga också hospolisen i polisens brottsbekämpande verksamhet. Pågrund av det anförda ansluter jag mig lill uppfattningen alt polis och åklagarebör kunna få uppgift om att en person vistas på en vårdinrättning även om deltai vissa fall kan medföra en risk för all ömtåliga uppgifter om sjukdomar e. d.röjs. Ellsärskilt problem föreligger i sådana fall då en uppgift om alt någon finns påen sjukvårdsinrättning avslöjar all någon har sökt sig fill inrättningen föratt få vård för en skada som han har ådragit sig i samband med att han harbegått brott. Situationen är i viss mån densamma när en efterspanad personsöker vård för en akut sjukdom. Omen uppgift om all någon vistas på en vårdinrättning skall få lämnas lillpolisen även i dessa fall, kan resultatet bli att en person avstår från altsöka den vård han behöver av rädsla för alt bli gripen av polisen. För enskadad brottsling kan det givetvis vara angelägel att kunna vända sig fillsjukhus utan alt riskera ett polisingripande, Mol delta intresse stårsamhällets intresse av att brottslingar grips och lagfors. Fråganblir då hur denna intressekonflikt bör lösas. Som påpekas i promemorian tordeenligt äldre rätt adressuppgifter i betydande utsträckning ha kunnat lämnaslill polisen även i de fall som del här är fråga om. En ordning som innebär altadressuppgifter får lämnas till polisen utan hinder av 7 kap, 1 § SekrL skullealltså knappast innebära någon avgörande skillnad i förhållande tiU vad som hargällt tidigare. Enligt min mening kan risken för att en person som har begåttbrott drar sig för att söka vård inte anses vara så stor alt man för den skullbör avstå från all införa nya regler om utlämnande av adressuppgifter. Polisensbehov av adressuppgifter från sjukvården har i stor utsträckning samband medpolisens delgivningsverksamhel. I och för sig kan delgivning av t. ex. en stämningsansökaninnebära men i sekretesslagens mening. Däremot kan del knappast befaras attrisken för att bh delgiven en handling skulle hindra en person från alt sökanödvändig vård. Denomständigheten att delgivning i vissa fall kan uppfattas som menlig för denenskilde bör enligt min mening inte får hindra all poUsen får deadressuppgifter som behövs för delgivningsverksamheten. Tvärtom är detangeläget all delgivning kan ske även av personer som vistas på sjukhus e. d.Behovet av ett effekfivt delgivningssystem väger så tungt att det inte äracceptabelt all delgivning kan omöjliggöras därför all myndigheterna inlekänner till om en person befinner sig på en vårdinrättning. Vadjag nu har sagt om adressuppgifter tar i första hand sikte på uppgifter om allnågon vistas på en sjukvårdsinrättning. Det anförda är emellertid i 2Riksdagen 1981/82. 1 saml Nr 186 Prop.1981/82:186 18 princip tillämpligt även i fråga om uppgifter om att någonfinns på någon av institutioner. Sammanfattningsvis anser jag alltså i överensstämmelse medvad som föreslås i promemorian att övervägande skäl talar för att uppgift omatt en person vistas på en vårdinrättning skall få lämnas till polis ochåklagare utan hinder av bestämmelserna i 7 kap. 1 och 4 §§ SekrL. Däremot kan jag inte ansluta mig till de remissinstansersom anser alt en ny regel även skall avse uppgift om att någon harvistats på en vårdinrättning. Man kan inle bortse från alt en så långtgåendeuppgiflsmöj-lighet menligt skulle kunna rubba förtroendet förvårdinrättningarna med de negativa följder som delta kan få i olika,avseenden.Dessutom finns del knappast något större behov av sådana uppgifter hos poliseneller åklagarna. Inle heller kan jag ansluta mig till en ordning sominnebär att polisen med stöd av en ny regel skulle få fillgång lillbostadsadresserna fill pafienter och andra som vistas på vårdinrättningar.Visserligen är, som jag har sagt, adressuppgifter knappast särskiltömtåliga. Men man kan inle komma ifrån all en sådan ordning skulle kunna ledatill all hälso- och sjukvårdens och myndigheter kom attutnyttjas i så hög grad i den polisiära verksamheten all förtroendet förvårdmyndigheterna rubbades. Därtill kommer att behovet av uppgifter i förstahand torde avse just uppgifter om huruvida en viss person finns på envårdinrättning särskilt då på en sjukvårdsinrättning. Del bör framhåUas all den omständigheten att enadressuppgift kan lämnas ut inte utan vidare medför att en patient också fårutsättas för förhör eller delges en handling etc. Sådana frågor får bedömasenligt andra regler och kan inte avgöras med ledning av sekretessregleringen. I promemorian diskuteras två alternativ för regler omutlämnande av adressuppgifter. Antingen kan sådana regler utformas som enskyldighet att lämna uppgifter eller också kan de ges den innebörden attpersonalen får en rätt men inte en skyldighet att lämna ul adressuppgifter. Ipromemorian föreslås, bl. a. med hänsyn lill behovet av enkla regler, allbestämmelsen utformas som en uppgiftsskyldighel. Promemorieförslagel har på denna punkt godtagits avflertalet remissinstanser. En remissinstans menar dock all förslaget ärolämpligt därför att del skulle innebära all upplysningsplikten blir mervidsträckt än sjukvårdspersonalens vittnesplikl, t. ex. då det är fråga om altlämna en adressuppgift beträffande en efterspanad person. Jag villmed anledning härav säga att jag för egen del närmast är beredd att ansluta migtill den i promemorian intagna ståndpunkten att adressuppgifter knappast kananses vara sådana förtroendeuppgifler som avses i 36 kap. 5 § (RB). Det betyder all adressuppgifter i princip alltid skulle få lämnas t. ex.av sjukvårdspersonal vid vittnesförhör. Sambandet med bestämmelserna om vittnespliklsaknar därför i praktiken betydelse för Prop.1981/82:186 19 fråganhur reglerna om utlämnande av adressuppgifter bör utformas. Jagdelar promemorians och flertalet remissinstansers uppfattning allbestämmelserna bör utformas som regler om uppgiftsskyldighel. Behovet av enklaregler talar för en sådan lösning. Uppgiftsskyldighelen bör gälla även hälso-och sjukvårdspersonalen i enskild tjänst. Jag återkommer i nästa avsnitt tillfrågan om förhållandet mellan uppgiftslämnande under förundersökning ochviltnesplikten. Jagdelar också uppfattningen att uppgiftsskyldigheten bör begränas till sådanafall då polisen begär uppgifterna för ett särskilt fall. Del är alltså intemeningen att hälso- och sjukvårdspersonalen skall lämna ul uppgifterna på eget inifiafiv.Med uttrycket "för särskilt fall" menas att uppgiften skallefterfrågas t. ex, med anledning av en inledd förundersökning. Enligt minmening finns det dock inte någon anledning att, som någon remissinstans harförordat, begränsa bestämmelsernas tillämplighet till sådana fall då uppgifterbegärs i brottsulredande syfte. Tvärtom bör bestämmelserna, inle minst medhänsyn lill önskemålet om enkla och klara regler, vara fillämpliga vid allaförfrågningar från polisens sida. De bör alltså omfatta också sådana fall dåpolisen söker enskilda personer för delgivning eller inom ramen för sinhjälpande verksamhet. Sompåpekas i promemorian är det naturligtvis möjligt att begränsauppgiftsskyldighelen ytterligare. Men man måsle då ha klart för sig att begränsningarsom förutsätter bedömningar från personalens sida kan ge upphov filllillämpningssvårigheter. Delta motverkar önskemålen om enkla och klara regler.Personalen skaU inle behöva tveka om hur den skall förfara då adressuppgifterbegärs från polisens sida. Man bör också kunna utgå från att polisen gör sinaeflerfrågningar med omdöme och restriktivitet. Några ytterligare begränsningari uppgiftsskyldigheten föreslås därför inte. Ifråga om tillämpningen av bestämmelserna vill jag understryka vad som sägs ipromemorian om alt det bör vara möjligt för sjukvårdspersonalenatt lämna ut adressuppgifter på ett sådant sätt att ömtåliga uppgifter inleröjs. Det kan t. ex. ofta vara fullt tillräckligt att man på ell sjukhusbekräftar en förfrågan huruvida en viss patient finns där, så att han kananträffas med brev eUer telefonsamtal eller nås för ell sammanträffande i ettbesöksrum e. d. Enremissinstans har ifrågasatt om det inle är möjligt att föreskriva attuppgifter om huruvida någon finns på en sjukvårdsinrättning i regel skalllämnas ul till var och en som begär sådana uppgifter, alltså även tillenskilda. För min del är jag dock inle beredd att föreslå en så långtgåendebestämmelse. I klarhetens intresse vill jag emellertid tillägga alt en begäranom adressuppgifter som görs av någon annan än en myndighet som har rätt att fåadressuppgifter givelvis skall bedömas med tillämpning av de isekretessreglerna intagna skaderekvisiten. Som framgår av det föregående lederen sådan prövning inle sällan lill alt uppgifterna kan lämnas ut. Se ävenavsnitt 2.2.4. Prop.1981/82:186 20 Somföreslås i promemorian bör bestämmelserna om skyldighet all lämna utadressuppgifter tas in i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- ochsjukvårdspersonalen m. fi., tillsynslagen och i socialtjänstlagen. I fråga omreglernas närmare innebörd hänvisas lill speciaimotiveringen. 2.2.3Uppgifter IiU polis och åklagare om grövre brottslighet Departementsförslaget:Personalen inom hälso- och sjukvården och får rätt att lillpolis och åklagare lämna uppgifter som angår misstanke om brott, för vilketinte är stadgal lindrigare straff än fängelse . Promemorieförslagetöverensstämmer med departementsförslaget, dock alt promemorieförslagel innebäralt även uppgifter som angår misstanke om försök lill brott, för vilket inte ärstadgat lindrigare straff än fängelse , får lämnas lill poHs ochåklagare. Remissinstanserna: Ett10-tal remissinstanser tillstyrker promemorians förslag. 20-lalremissinstanser, däribland flera polis- och åklagarmyndigheter, tillstyrkerförslagen men förordar större möjligheter att lämna polis och åklagareuppgifter än promemorian medger. Endast ett par remissinstanser motsätter sigförslagen. - Flera remissinstanser menar alt en regel om att polis och åklagareskall kunna få uppgifter om misstankar om allvarliga brott bör utformas som enuppgiftsskyldighel för berörd personal och inte, som har gjorts i promemorian,som en rätt alt lämna uppgifter. Ett par remissinstanser förordar altmöjligheterna alt lämna uppgifter skall gälla också vid förberedelse ochslämpling till brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff änfängelse . Någon remissinstans menar i motsats härtill alt man böravslå från alt låta försöksbrotlen omfattas av de nya reglema. En delremissinstanser tar upp förhållandet mellan rätten alt lämna uppgifter enligtpromemorians förslag och vittnesplikten. Kritiska synpunkter framförs bl. a.på att förslaget innebär större möjligheter att yttra sig till polis ochåklagare under en förundersökning än till domstol vid vittnesförhör. - Ett parremissinstanser menar alt en lättnad i sekretessen motsvarande den för personali allmän tjänst bör föreskrivas också för personal i privat tjänst. -1 fråga omövriga synpunkter hänvisas närmare till bilaga 2, avsnitt 3.2. Skälför departementsförslaget: Som framgår av promemorian hindrar sekretesslagenmånga gånger att man från sjukvården och lämnar pohs ochåklagare i deras spanande eller utredande verksamhet olika slags uppgifter. Idet föregående avsnittet har behandlats uppgifter om att någon finns på envårdinrättning. Just sådana uppgifter torde vara de mest efterfrågade avpolisen. Men som framhålls i promemorian kan polisen i sin spanings- ochutredningsverksamhet behöva också andra uppgifter. Som exempel kan nämnasiakttagelser som har gjorts beträffande en person, som polisen misstänker förbrott, eller vid undersökning av personer som har utsatts för brott. Men delkan också vara fråga om iakttagelser som 1981/82:186 21 personalen har gjort i andra sammanhang, t. ex. vem somhar besökt en patient eller vad som har avhandlats vid samtal mellan olikapersoner på en vårdinrättning. Vad äldre rätt egentligen innebar då polisen begärde uppgifterav det angivna slaget är inte alldeles klart (jfr avsnitt 2 i promemorian). Mankan dock konstatera att hälso- och sjukvårdspersonalens pchsocialljänstperso-nalens möjligheter all lämna polisen uppgifter som denbehöver i sin spanande och utredande verksamhet har begränsats genom den nyasekretesslagen. Bestämmelserna om vittnesplikl, som i nu aktuella delarinte har ändrats i och med den nya sekretesslagen, innebär i princip enuppgiftsskyldighel som tar över sekretessen (jfr 14 kap. 1 § SekrL). Vissabegränsningar finns dock i vitlnesplikten. I 36 kap. 5 § andra stycket RBföreskrivs att personer inom vissa yrkeskategorier inle får höras som vittneangående något som har anförtrotts dem på grund av deras ställning eller som dehar erfarit i samband därmed. De kategorier som nämns är advokater, läkare,landläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, kuratorer vid familjerådgivningsbyråersom drivs av kommuner, landsfingskommuner, församlingar eller kyrkligasamfälligheter, samt deras biträden. Förhörsförbudel gäller oavsett omvederbörande är verksam i aUmän eUer privat tjänst. Förbudei är emellerfid inle undantagslöst. För det förstakan vittnesförhör vara medgivet i lag. För det andra kan den fill vilkensförmån tystnadsplikten gäller samtycka fill förhöret. För del tredje gällerförbudei inle, annat än beträffande försvarare, i mål angående brott för vilketstraffminimum är fängelse (fjärde stycket). Bestämmelserna i36 kap. 5 § RB är tillämpliga också i fråga om vittnesförhör under enförundersökning i brottmål (23 kap. 13 § RB). Vittnesförhör får emellertid inleäga rum innan förundersökningen har fortskridit så långt att någon skäligen kanmisstänkas för brottet. Sekretessen på hälso- och sjukvårdsområdet ochsocialljänstområdet har utformats med hänsyn till alt kravet på sekretess förenskildas personliga förhållanden gör sig särskilt starkt gällande på dessaområden. Samfidigt är det angeläget att sekretessen inte är så sträng att denförsvårar polisens spanings- och utredningsverksamhet när det gäller densärskilt allvarliga brottsligheten. Som påpekas i promemorian gårsekretesskyddet enhgt de nuvarande reglerna väl långt. Liksom flertaletremissinstanser anser jag all polisens möjligheter all få informafion i deltaavseende bör förbättras. Förslagen i promemorian innebär alt vitlnespliktensomfattning för hälso-och sjukvårdspersonalen i förlroendefallen tas tillutgångspunkt för en regel om polisens möjligheter att få uppgifter från hälso-och sjukvården och vid misstanke om allvarligare brott.Möjligheterna alt få uppgifter gäller enligt promemorians förslag dock inlebara vid misstankar om fullbordade brott utan även vid misstankar om försöklill brott. Del föreslås att polis och åklagare skall kunna få uppgifter somangår misstanke om brott eller försök fill brott för vilket inte är stadgallindrigare straff än fängelse . 1981/82:186 22 Med den gräns som föreslås i promemorian kommer misstankarom exempelvis mord, dråp, våldtäkt och grovt narkotikabrott att kunna framföraslill polisen liksom uppgifter som är av betydelse för utredningen av sådanabrott. Däremot kommer uppgifter som rör sådana brott som stöld och rattfyllerimen också så allvarliga brott som grov misshandel och rån normalt inte alt kunnalämnas tUl polisen (jfr dock 1 kap. 5 § och 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL). I promemorian diskuteras också én längre gående lättnad isekretessen.