prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Målbestämmelser kan också, på sätt som skett på någraställen i remissen, ge anledning till utläggningar i motiven om bedömningen avkonkreta situafioner; de framstår då lätt som bindande regler som exempelviskan åberopas som grund för skadeståndsanspråk av den enskilde ellerkommunalbesvär mot ett beslut. Det är emellertid önskvärt att regler som avsesvara bindande kommer fill klart uttryck i författningstext. Avfattningenav 2 6 synes från dessa synpunkter kunna sättas i fråga. Särskilt är att märkadet något fillspetsade uttryckssättet att målet för all hälso- och sjukvårdskall vara en god hälsa för hela befplkningen. Det är till en början uppenbart,att vid vården av en enskild persons hälsa man normalt inte har någon anledningatt beakta den betydelse åtgärden får för större grupper av befolkningen. Enallvarligare invändning synes emellertid vara att formuleringen kan tyckas taställning i vissa konfliktfrågor av större principiell räckvidd. En sådan frågaär den privata sjukvårdens framtid. 13 6 första stycket uttalas visserligen,att vad som där sagts om ansvar inte utgör hinder för annan attbedriva hälso- och sjukvård. Men det torde stå klart, att möjligheten tillprivat sjukvård i viss mån beror av den enskildes förmåga att ta inifiativ ochhans betalningsförmåga - omständigheter som enligt motiven fill förslaget intebör inverka i sådana sammanhang. Om all sjukvård skall sikta till en vård pålika villkor för hela befolkningen, kan den privata sjukvården därför sägas ståi strid med lagens målsättning. Men syftet med 2 8 kan inte antas vara attbetona ett sådant förhållande. - Paragrafen kan också synas ta ståndpunkt i detomdiskuterade och svårbedömda spörsmålet, om det är befogat att lägga nedmycket stora belopp på behandling och vård av en enskild patient, kanske medosäker utgång, när resurserna kunde tänkas komma till bättre nytta, sett ur denstora allmänhetens perspektiv, om de används för att förbättrabehandlingsmöj-Ugheterna för större grupper av befolkningen. Inte heller härtorde emellerfid meningen vara att genom avfattningen av 2 8 antyda någonlösning av konflikten. Riskenför att paragrafen misstolkas i bl. a. angivna avseenden synes bli mindre omorden "all hälso- och sjukvård" utbyts mot "hälso- ochsjukvården". En sådan ändring förordas. Vid bifall härtill bör rubrikenframför paragrafen ändras på motsvarande sätt. Idetta sammanhang bör beröras ett uttalande rörande paragrafens innebörd, somkan vålla svårigheter i konkreta fall. I den allmänna motiveringen görs vissauttalanden om innehållet av uttrycket "en vård på lika villkor". Bl.a. sägs, att behovet av vård ensamt skall vara avgörande för vårdens omfattningoch karaktär och att vid prioritering mellan två pafienter den som har det mestakuta behovet av vård skall ges företräde. Därefter filläggs, att sålundamöjUgheterna att vid behov erhåUa vård och eventuella väntefider inte fårpåverkas av bl. a. sjukdomens art och sjukdomens varaktighet. Ett liknandeuttalande om att sjukdomens art och varaktighet Prop.1981/82:97 144 intefår påverka vårdmöjligheterna återkommer i specialmofiveringen. Uttalandetsynes oklart och ägnat att framkalla tvekan bl. a. när en prioritering är ofrånkomlig.Meningen måste antas vara, att det avgörande för vårdmöjligheterna blir hurpass angeläget behovet av medicinsk vård är. Vid bedömningen härav kansjälvfallet sjukdomens art och i vissa fall också dess varaktighet fåbetydelse. Iförsta stycket sista meningen har intagits en bestämmelse aV innehåll, att vadsom sagts i samma stycke inte utgör hinder för annan att bedriva hälso-ochsjukvård. Det framstår emellertid som självklart, att lagens föreskrift attlandstingskommunerna skall erbjuda hälso- och sjukvård inte hindrar annan attombesörja sådan vård i hemmet, genom privat läkarverksamhet eller på annatsätt. Bestämmelsen är därför obehövlig och kan måhända föranleda oriktigtmotsatsslut beträffande annan lag som saknar ett motsvarande stadgande.Emellertid synes enligt vad som antyds i specialmotiveringen till paragrafenavsikten närmast vara att bestämmelsen skall innebära en begränsning avlandstingets ansvar; detta skall inte omfatta fall då vårdbehovet kantillgodoses av andra vårdgivare. För att denna innebörd skall framgå bör,som styckets sista mening utgår, i första meningen filläggas orden:"och inte får sitt behov av vård tillgodosett på annat sätt". Vadgäller bestämmelserna i andra stycket slås i den allmänna mofiveringen fast,att patienten bestämmer om vård över huvud taget skall ges, medan han intesjälv får bestämma vilken vård han skall erhålla. Dessa uttalanden måsteemellertid läsas i samband med vad som anförs i speeialmotiveringen fillförevarande paragraf. Där sägs bl. a. att man visserligen inte får efterkommaen begäran av en svårt sjuk människa att få hjälp att beröva sig livet, men atten patient i princip har en obegränsad rätt att avstå från behandling ochdärmed kan kräva att en åtgärd genast avbryts eller aldrig vidtas. Dennaprecisering av patientens rätt, som i huvudsak stämmer med motiven till 5 §lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl. 1978/79:220 s. 44), synes innebära en modifiering av vad som sagts i denallmänna motiveringen: så till vida skulle patienten kunna bestämma över vårdenatt han - tydligen utan att behöva avstå från vård över huvud taget - kanmotsätta sig att en viss vårdåtgärd vidtas. Ävenom uttalandet i specialmofiveringen sålunda bygger på en inställning somframträtt i fidigare lagstiftning, torde den i sitt sammanhang ge en välförenklad bild av rättsläget, i vart fall såvitt gäller patientens rätt attmotsätta sig Uvsuppehållande behandling. Denna omstridda fråga, som har närasamband med läkaretiska spörsmål, är alltför komplicerad för att kunna lösasgenom ett motivuttalande av detta slag. Här kan hänvisas till den diskussion avämnet som förts av Utredningen rörande vissa frågor beträffande sjukvård Prop.1981/82:97 145 ilivets slutskede (se bl. a. SOU 1978:82 s. 19 ff och SOU 1979:59 s. 51 ff).Rättsläget är delvis oklart. I detta sammanhang kan endast framhållas, att enunderlåtenhet att företa livräddande åtgärder vilka patienten motsatt sig tordefå bedömas olika med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Någotliknande får anses gälla avbrytande av sådana åtgärder på pafientens begäran.Av betydelse bör bl. a. bU sjukdomens art, karaktären av patientensviljeyttring samt den typ av åtgärd det gäller (jfr den nämnda utredningensuttalanden SOU 1979:59 s. 61 f). Det berörda mofivuttalandet kan rimligen inteuppfattas som ett definitivt ställningstagande tiU dessa svåragränsdragningsfrågor. Enligtparagrafen är läkarens medicinska ledningsansvar, såvitt gäller "frågorsom inte rör vården av enskilda pafienter", inskränkt; i sådana frågorskaU han följa de föreskrifter som landstingskommunen kan meddela. Detta tordeinte vara att förstå så, att läkaren måste rätta sig efter sådana anvisningar ifrågor som visserligen inte berör en viss patient utan är av mera allmän naturmen i varje fall kräver en medicinsk sakkunskap för bedömningen - t. ex.grundsatserna för den prioritering som bör ske av medicinska skäl, principernaför journalföring, lämplig användning av befintlig medicinsk utrustning, olikarutiner vid vården etc. Särskilt den allmänna motiveringen tyder på att detmedicinska ledningsansvaret också omfattar avgöranden av sådant slag; ävendessa kan sägas röra vården av enskilda patienter i vidsträckt mening. Reglernai 1 och 2 66 i den föreslagna lagen avser all hälso- och sjukvård, medan - enUgt vad som framhåUs i början av specialmotiveringen - 3-19 68 avser endast den landstingskommunala vården. Det innebär bl. a., att fillsynen enligt 18 6 är inskränkt fill denna vård och att samma inskränkning gäller bemyndigandena för regeringen enligt 19 6. I fråga om vård i annan regi är däremot fillsyn av personalen möjlig enligt 4 6 lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl., och särskilda föreskrifter kan meddelas med stöd av 3 8 i den lagen. - Denna innebörd av 18 och 19 8§ framgår i lagtexten endast genom rubriksättningen i lagtexten. Vissa uttalanden i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4) och specialmotivering en till paragraferna kan dessutom uppfattas som om dessa skulle avse all hälso- och sjukvård. I fråga om 18 6 föreslås därför att lagtexten förtydligas på följande sätt: "har tillsynen överlandstingskommunernas hälso- och sjukvård. Styrelsen skall därvid följa och stödja verksamheten. Vid utövandet- inspektioner." 10Riksdagen 1981/82. 1981/82:97 146 Rörandeparagrafens räckvidd hänvisas till vad som sagts under 18 6. Beträffandelagtexten föreslås följande förtydligande av första stycket: "Regeringenbemyndigas att i fråga om landsfingskommunernas hälso- och sjukvård meddelaytterligare föreskrifter till skydd för enskilda eller beträffandeverksamhetens bedrivande i övrigt." I specialmofiveringen fillparagrafen förutskickas att regeringen kommer att meddela föreskrifter omanmälningsskyldighet för huvudmannen när patient skadats i samband med vårdeller risk för skada eller sjukdom har uppkommit. I den allmänna motiveringen(avsnitt 2.4) talas i detta sammanhang om det naturliga i att anmälan skallgöras av den vårdinrättning där händelse inträffat; vidare sägs dels att aUhälso- och sjukvårdspersonal bör vara skyldig att göra anmälan, dels attanmälningsskyldigheten liksom f. n. kpmmer att läggas på en läkare eller annanbefattningshavare i sjukhusledningen eller motsvarande befattningshavare iöppen vård utanför sjukhus. Uttalandena om vad föreskrifterna skall innehållaär sålunda i viss mån motsägande. Det här berörda förhållandet synes dock saknabetydelse för lagtextens utformning. Lagrådetlämnar förslagen utan erinran. Prop.1981/82:97 147 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , ,, Åsling, Söder, , , , , , ,Elmstedt, Tilländer, Ahrland, Propositionom hälso- och sjukvårdslag, m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande' över förslag till 1. hälsp- pch sjukvårdslag, 2. lag om vissa läkartjänster vid enheter inom den landstingskommunalahälso- och sjukvården som har upplåfits för grundläggande utbildning av läkare,m. 3. lagom ändring i lagen (1980:12) om förtroendenämnder inom hälso- ochsjukvården. Föredragandenredogör för lagrådets yttrande. Lagrådetframhåller att den använda lagstiftningstekniken - där hälso- ochsjukvårdslagen har fått karaktären av en ramlag - inte går alldeles fri fråninvändningar. Lagrådet anser dock att den föreslagna utformningen av hälso-ochsjukvårdslagen är godtagbar. Ilikhet med utredningen anser jag att övervägande skäl talar för att dennuvarande detaljerade lagstiftningen ersätts med en målinriktad ramlag. Iförhållande till utredningens förslag har dock betydelsefulla preciseringargjorts i lagrådsremissens lagförslag, vilket också lagrådet påpekar. 'Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde . Prop.1981/82:97 148 minaställningstaganden har jag redovisat främst i avsnitt 2.1 i remissen. Lagrådetpekar på att lagförslaget i motsats till sjukvårdslagen saknar bestämmelser omintagning på sjukhus och utskrivning därifrån samt att bestämmelserna ompersonalorganisationen ärmera preciserade i sjukvårdslagen än i den nya lagen. Enligtlagförslaget ingår beslut om intagning på och utskrivning från sjukhus som endel i överläkarens medicinska ledningsansvar. Innebörden av detta ansvar harjag närmare kommenterat främst i avsnitt 2.3.6.2 i remissen. Sjukvårdslagensbestämmelser om intagning och utskrivning finns i 24-26 §6. I 24 6 anges enbartvem som beslutar i dessa frågor. I detta avseende sker nu ingen förändring.Bestämmelsen i 25 8 1 mom. reglerar vem som får resp. inte får tas in på sjukhus.Lagbestämmelsen kan inte åberopas av en patient till stöd för en intagning.Möjligen kan bestämmelsen utgöra ett stöd för läkaren i hans bedömning avfrågan. Innehållet i bestämmelsen torde numera också få anses tämligensjälvklart. Bestämmelserna i 25 8 2 och 3 mom. däremot kan åberopas till stödför en begäran om att tas in för vård och behandling. Bestämmelserna i 2 mom.punkterna 1 och 2 avser patienter som lider av smittsam sjukdom enligtsmittskyddslagen. I samband med den proposifion med förslag fill följdändringari olika lagar med anledning av den nya hälso- och sjukvårdslagen som regeringenavser att lägga fram kommer att övervägas om dessa bestämmelser börföras över till smittskyddslagen. Bestämmelsernai 2 mom. punkten 3 och 3 mom. bygger på förutsättningen att någon läkareutanför vårdinrättningen bemyndigas att hänvisa patienter för intagning pådenna. I den mån en landstingskommun i fortsättningen vill ge sådanabemyndiganden kan det ske med stöd av 14 8 andra stycket i hälso-ochsjukvårdslagen. Någon saklig förändring sker sålunda inte genom den nya lagen.I 26 8 sjukvårdslagen anges att sjukvårdsstyrelsen kan föreskriva att ansökanom intagning skall vara skriftlig. En sådan bestämmelse anser jag vara en bådeonödig och otidsenlig detaljreglering. påpekar, innehåller sjukvårdslagen fler detaljbestämmelser omläkarpersonalen än den föreslagna hälso- och sjukvårdslagen. Bestämmelser omtillsättning av sådana tjänster och sakkunnigförfarande kommer regeringen dockatt meddela i en förordning som också skall innehålla bestämmelser ombehörighet för oUka tjänster inom den offentliga hälso- och sjukvården. Debestämmelser som har någon betydelse för vårdens kvalitet kommer sålunda attfinnas kvar. Jag vill också påpeka att det remitterade förslaget innehåller ettantal standardkrav på hälso- och sjukvården som saknar motsvarighet i dennuvarande lagen. Etthuvudsyfte med den nya lagen är att stärka patientens ställning i hälso-ochsjukvården. Jag kan därför instämma i lagrådets uppfattning att den föreslagnalagen bör tolkas med beaktande av att ett av dess syften är att förbättra denenskilde pafientens ställning. Prop.1981/82:97 149 3Förslaget till hälso- och sjukvårdslag Bestämmelsenanger målet för hela hälso- och sjukvården, alltså även den som bedrivs avannan än landsfingskommunerna och de kommuner som inte tillhör någonlandsfingskommun. Att bestämmelserna avser endast sådan hälso- och sjukvård sombedrivs yrkesmässigt ligger i sakens natur. Lagrådetföreslår att orden "all hälso- och sjukvård" i paragrafen och irubriken närmast före paragrafen byts ut mot "hälso- och sjukvården". Ordet"all" har tillkommit för att markera att bestämmelsen omfattar helahälso- och sjukvården sådan den definieras 116, medan de följande 17paragraferna avser enbart den landstingskommunala hälso- och sjukvården. Omformuleringen kan medföra missförstånd skall den naturligtvis ändras. Jagförordar sålunda att paragrafen och dess rubrik ändras på det sätt som lagrådethar föreslagit. Iparagrafen ges riktUnjer för den långsiktiga utvecklingen av hälso- ochsjukvården. Avsikten med bestämmelsen är inte att ange hur enskildakonfliktfall skall lösas. Däremot bör de enskilda bestämmelserna i lagen tolkasmed utgångspunkt från vad som sägs i målparagrafen. Närdet gäller den privat bedrivna vården har målet betydelse främst som en grundför den samverkan som bör komma till stånd mellan de privata vårdgivarna ochlandstingskommunen. Meningen är däremot inte att den privata vården skallbehöva tillhandahållas till samma kostnader för den enskilda som denlandstingskommunala vården. Inte heller skall målet kunna åberopas mot enenskild vårdgivare, t. ex. för att förmå denne att etablera sig på en vissplats. Bestämmelsen får vidare inte tolkas så, att insatser för en enskildpatient eller för en mindre grupp patienter med behov av särskilt dyr vårdskall behöva stå tiUbaka för insatser som gäller större grupper avbefolkningen. Avgörandeför vårdens omfattning och karaktär bör, som också lagrådet påpekar, varapatientens behov av vård. Vid en prioritering mellan två patienter måstegivetvis det avgörande vara hur angeläget behovet av vård är. Lika vUlkorinnebär att samma kriterier för behandling, placering på väntelista osv. börgälla oberoende av ålder, kön, betalningsförmåga, nationalitet etc. Lagrådetanser att sista meningen i första stycket är obehövlig, om avsikten medmeningen är att upplysa om att landstingskommunernas skyldighet att erbjudahälso- och sjukvård inte hindrar annan att ombesörja sådan vård. Om avsiktenmed meningen i fråga däremot är att begränsa landstingskommunernas ansvar bör,enligt lagrådet, detta i stället ske genom ett tillägg till paragrafens förstamening i huvudsaklig överensstämmelse med vad som f. n. gäller enligt 3 6sjukvårdslagen. Prop.1981/82:97 150 Jaganser det angeläget att landstingskommunerna får ett vidgat ansvar förbefolkningens hälsa. Landstingskommunen bör ha ett förstahandsansvar för attden enskilde erbjuds hälso- och sjukvård. Vissa former av hälso- och sjukvårdt. ex. skolhälsovården och företagshälsovården kommer emellertid även ifortsättningen att ha särskilda huvudmän. Jag är också angelägen om att andravårdgivare t. ex. privatpraktiserande läkare och privata sjukhem, ges goda möjligheterför sin verksamhet. Det bör markeras att landstingskommunens ansvar inte utgörnågot hinder härför. Mot denna bakgrund är jag inte beredd att följa lagrådetsändringsförslag på denna punkt. Ifråga om andra stycket i paragrafen föreslår lagrådet inte någon ändring avförfattningstexten men anser att vissa uttalanden om patientens självbestämmanderättkan behöva förtydligas. Denförsta frågan är om patienten - utan att avstå från vård över huvud taget- kanmotsätta sig att en viss vårdåtgärd vidtas. Jag menar att en patient i principbör ha denna rätt. EmeUertid kan det i vissa fall då bli så, att den vård somlandstingskommunen erbjuder blir meningslös. Om så blir fallet, börlandstingskommunen inte vara skyldig att erbjuda vården. Frågan torde fåbedömas från fall till fall. Närdet därefter gäller sjukvård i livets slutskede har jag i remissen påpekat attförslagen från utredningen om sjukvård i livets slutskede övervägs iregeringskansUet. Mina uttalanden i remissen om patientens självbestämmandebör ses mot denna bakgrund. Avsikten har inte varit att nu ta ställning i demycket svåra frågor som kan uppkomma när det gäller livsuppehållandebehandling. Det är emellertid angeläget att stryka under att i princip gälleratt patienten själv bestämmer om den erbjudna vården över huvud taget skall gesoch att patienten när som helst kan avbryta vården eller behandlingen. Paragrafeninnehåller bestämmelser om det medicinska ledningsansvaret. Detta ansvaromfattar ledningen av den medicinska verksamheten inom ett visstverksamhetsområde. Ansvaret är förbehållet vissa läkare. Närdet gäller diagnos, vård och behandling av en viss patient -innefattande ocksåförebyggande insatser - är läkaren endast underkastad tillsyn avsocialstyrelsen och discipUnära prövning. Beträffande andraavgöranden inom det medicinska ledningsansvarets ram är den ansvarige läkarenockså skyldig att följa de generella föreskrifter som huvudmannen kan meddela. Lagrådetföreslår inte någon ändring av författningstexten men framhåller att en vissosäkerhet föreligger om huvudmannens och den ansvarige läkarenskompetensområden vad gäller det medicinska ledningsansvaret. Lagrådet förklararsålunda att bestämmelsen inte torde vara att förstå så, att läkarna måste rättasig efter sådana anvisningar i frågor som väsentligen inte berör en visspatient utan är av mera allmän natur men i varje fall kräver en Prop.1981/82:97 151 medicinsksakkunskap för bedömningen - t. ex. grundsatserna för den prioritering som börske av medicinska skäl, principerna för journalföring, lämplig användning avbefintlig medicinsk utrustning, olika rutiner vid vården etc. Jagär ense med lagrådet om att det medicinska ledningsansvaret omfattar dessaavgöranden. I den mån fråga inte är om diagnos, vård och behandling av enenskUd pafient anser jag emellertid att huvudmannen skaU kunna utfärda förläkaren bindande föreskrifter. Dessa bör självklart utgå från huvudmannensansvar för resursfrågor och organisatoriska frågor. Den föreslagna utformningenav bestämmelserna har den avgörande fördelen att avgränsningen av detansvarsområde inom vilket huvudmannen inte kan meddela föreskrifter blir lättatt göra och någon tvekan inte behöver uppstå. Som påpekats bl. a. underremissbehandlingen kan det annars ofta vara mycket svårt att ange vad som ärett medicinskt och vad som är ett administrafivt beslut. När det gäller denyttre gränsen för det medicinska ledningsansvaret har jag försökt närmare angeden genom en uppräkning av olika frågor som omfattas av ansvaret. Jagförordar att lagförslaget förtydligas på sätt lagrådet föreslagit. Jagförordar att lagförslaget förtydligas på sätt lagrådet föreslagit. Iremissen har jag förklarat att regeringen kommer att med stöd av bemyndigandetmeddela föreskrifter om bl. a. anmälningsskyldighet för huvudmannen när enpatient skadats eller drabbats av sjukdom i samband med hälso- och sjukvårdeller när risk för skada eller sjukdom förelegat. Lagrådet anser uttalandena omvad föreskrifterna skall innehåUa i viss mån motsägande. Anmälningsskyldighetenbör omfatta såväl öppen som sluten vård. Det torde i huvudsak få ankomma påhuvudmannen att själv bestämma hur anmälningsskyldigheten skall organiseras.Eftersom det är angeläget att anmälan sker snabbt för att skador ellersjukdomar skall kunna undvikas, har jag uttalat att jag anser det lämpligt attanmälan görs direkt av vårdinrättningen och att skyldigheten att göra anmälanfill styrelsen läggs på en läkare eUer en annan befattningshavare i ledandestäUning. F. n. gäller anmälningsskyldighet enligt sjukvårdskungörelsen endastför vissa läkare. Liksom utredningen anser jag att det är lämpligt attskyldigheten att inom varje vårdinrättning göra anmälan bör vidgas till attomfatta all hälso- och sjukvårdspersonal. Jagvill slufiigen på nytt framhålla att jag anser denna anmälningsskyldighet förlandsfingskpmmunerna vara ett mycket väsentligt led i arbetet på att förbättrasäkerheten för pafienterna i hälsp- och sjukvården. Prop.1981/82:97 152 Lagrådethar lämnat övriga lagförslag utan erinran. Vissa redaktionellaändringar har gjorts i 10 6 förslaget fill hälso- och sjukvårdslag och 4 8förslaget till lag om vissa läkartjänster vid enheter inom denlandstingskommunala hälso- och sjukvården som har upplåtits för grundläggandeutbildning av läkare, m. m. Jaghemställer att regeringen föreslår delsatt antaga de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagna ändringar, delsatt godkänna riktlinjerna i fråga om stafiig planering och samordning av hälso-och sjukvården. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att antaga de förslag som föredraganden lagtfram. Prop.1981/82:97 153 Eninom utarbetad redovisning av gällandesjukvårdslagstiftning Denallmänna sjukvården regleras i tre författningar, sjukvårdslagen (1962:242) ochde av regeringen utfärdade tillämpningsförfattningarna fill denna,sjukvårdskungörelsen (1972:676) och kungörelsen (1970:704) om kommunalaundervisningssjukhus. Lagstiftningen reglerar landstingens ochprimärkommunernas sjukvård. Den sjukvård som bedrivs av staten eller enskildafaller sålunda utanför området för denna lagstiftning. Lagen gäller inte hellersådan vård av psykiskt utvecklingsstörda som avses i lagen (1967:940) i vidaremån än som föreskrivs i den lagen. Författningsregleringeninnehåller i huvudsak följande. Landstingen- och med dem jämställs de kommuner som inte deltar i landsting- skallombesörja sjukvård för befolkningen. Övriga primärkommuners sjukvårdandeverksamhet är av frivillig natur. Åläggandet för landstingen att ombesörjasjukvård är så konstruerat att det gäller "i den mån icke annan drager försorghärom". Med annan åsyftas staten, primärkommuner och enskilda - personereller organisationer. Konstruktionen har gällt och harmöjliggjort att landstingens vårdansvar, som urpsrungligen var i huvudsakbegränsat fill lasarettsvård, successivt har kunnat utvidgas att omfatta alltfler vårdområden utan att lagens regel om vårdskyldighet därför har behövtändras.