prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — Bestämmelsema har till ändamål att främjakonsumenternas intressen i samband med bankernas marknadsföring av tjänster ochandra nytfigheler och att motverka marknadsföring som är otillbörlig motkonsumenter eUer näringsidkare. Bestämmelsernas syfte är i första hand atttillgodose konsumentintressena. Dessutom skall näringsidkare ges skydd mototillbörlig marknadsföring. De första styckena i bestämmelserna är likalydandemed generalklausulen i 2 § MFL frånsett att bestämmelserna endast riktar sigmot banker ocb att marknadsföring av varor, som inte förekommer hos bankerna,inte särskilt regleras. De andra styckena i bestämmelserna är i stort settlikalydnade med generalklausulen i 3 § MFL, och ger bankinspektionen möjlighetalt ålägga bankerna att lämna information. I likhet med 3 § MFL skall ettåläggande från inspektionen ses som en påföljd för en underlåtenhet från enbanks sida, inte som ett fristående påbud. Den principiella utgångspunkten ärdärvid att en bank bör förutsättas lämna fillfredställande information om vissatjänster. I första hand skall anvisningar för informationslämnandet meddelas avinspektionen. De fall där det kan bli aktueUt med ett informa-tionsåläggande bördärför ofta bli sådana där en bank inte följt inspektionens anvisningar. 148b § BL,80 b § SpL och 68 b § JkL I dessa paragrafer föreskrivs att inspektionen kanförbjuda en bank att vid erbjudande av tjänster eller andra nytfigheler användasig av vUlkor som är oskäliga mot konsumenterna. Paragraferna är likalydandemed generalklausulen i 1 § 1 st AVL frånsett att bestämmelserna endast riktarsig mot banker och att de villkor, som används vid erbjudande av vara och sominte är aktuella för banker, inte särskilt regleras. Prop.1981/82:180 Bilagedel 471 Förslagettill lag om ändring i marknadsföringslagen (1975:148). Till paragrafen har lagts ett andra stycke medinnehåll att MFL inte gäUer i den verksamhet som de olika bankinsfitutendriver. Förslagettill lag om ändring i konsumentkreditlagen (1977:981). Enligt förslaget skall MFL inte längre gälla förbankema. I stället för att i denna paragraf hänvisa till MFL:s bestämmelsersåvitt avser bankernas underiåtelse att lämna informafion har för de olikabankinsituten en hänvisning gjorts tUl respektive banklagar. Särskiltyttrande av ledamoten , sakkunninge och expertenUtterström angående konsumentskyddet inom bankområdet Gränsdragningen meUan /KO (KOV) ochbankinspektionen när det gäller konsumentfrågor inrymmer många problem. Föratt söka underlätta denna gränsdragning och skapa förutsättningar för etteffektivt tillvaratagande av konsumentfrågorna inom tillsynsområdet har de bådemyndigheterna gemensamt skisserat rikfiinjer för en lämplig lösning. Enligtdenna skuUe övervakningen av marknadsföringen omhändertagas av KOV med slöd avmarknadsföringslagen (MFL) medan avtalsvillkorsgranskningen och tillsynenenligt konsumentkreditlagen (KKrL) skulle handhas av bankinspektionen. Enviktig del av denna lösning är den rådgivande nämnd, i vilken fömtom de bådamyndigheterna även branschorganisationer inom tUlsynsområdet skall varaföreträdda. Enligtvår uppfattning innehåller denna principlösning så många positiva faktorer attvi ansett oss böra lägga fram den som ett förslag i banklagsutredningen ochäven förorda den framför utredningens förslag. Den tillgodoser visserligeninte önskemålet om att koncentrera all tiUsyn och övervakning till enmyndighet men tar å andra sidan tillvara den särskilda kompetens som envar avmyndigheterna har inom vissa områden. Genom att förslaget även innefattar attett organ inrättas för fortlöpande samverkan mellan de båda myndighetemaskapas än stöne fömtsättningar för en allsidig bedömning av de frågor som kankomma att behandlas. En redogörelse för förslagets innebörd och skälen förställningstagandet lämnas i det följande. 1981/82:180 Bilagedel 472 2.Övervakningen av bankernas avtalsvillkor Utredningen föreslår att avtalsvillkorslagen (AVL)liksom inte skaU vara tUlämphg på bankområdet. I stället skall enmotsvarighet till generalklausulen i 1 § AVL tas in i banklagarna, närmast somen precisering av den skyldighet som bankinspektionen har atttillse att bankernas avtalsviUkor är rimligt avvägda med hänsyn till konsumentintresset. Detstår enligt vår mening helt klart att de avtalsvillkor som används av bankema -och finansbolagen - bör kunna granskas och utformningen anpassas så att man fåren rimlig balans i avtalsförhållandet mellan bank och konsument. Det finns skälatt ha en granskningsverksamhet främst i tre olika situationer. Granskningenbör kunna avse villkor som används vid inlåningsverksamhet. Det bör kunna gäUaviUkor som används vid kreditgivning. Slufiigen bör det också finnasmöjligheter att granska de vUlkor som bankerna använder när de erbjudertjänster av annat slag till konsumenterna (normalt inom ramen förnotariatverksamheten). Till detta kommer att det också bör finnas möjligheteratt granska sådana viUkor som finansbolag använder när de ingår köpe- ochupplåtelseavtal med konsumenterna. förordar inspekfionsmodellen gmndar den sin bedömning främst påuppfattningen att inspektionens kompetens och erfarenheter är nödvändiga föratt på bankområdet utforma konsumentskyddet så att andra vitala intressen intesätts åt sidan. De avtalsvillkor som bankerna använder i sin in- och utlåningmåste utformas med hänsyn både till banklagstiftningens särskilda krav på bl.a.bankernas likviditet och solvens och till penning- och kreditpolitiskaaspekter. Detta innebär också att granskningen av bankernas viUkor måste skemed hänsyn tagen härtiU. Det står för oss klart att bankinspektionen har denstörsta möjligheten att göra en avvägning av dessa intressen. Vi delar därförsåtiUvida utredningens uppfattning att vi anser att inspektionen även ifortsättningen bör anförtros granskningen av avtalsvillkoren. Med hänsyn tillde granskningsproblem som skulle uppstå om man gjorde skillnad meUan avtal somfiU sin utformning är beroende av innehåUet i banklagstiftningen eUer penning-och kreditpolitiken och andra avtal bör granskningen omfatta hela tillsynsområdet. Det finns också skäl som talar för att KOV inomramen för det marknadsrättsliga regelsystemet handhar konsumentskyddet när detgäller avtalsviUkorsgranskningen. Ett sådant skäl är att bankerna i vissutsträckning bedriver verksamhet som är av samma beskaffenhet som den sombedrivs av andra näringsidkare, t. ex. advokater och konsulter. Önskan attsamma regelsystem skall tillämpas inom hela näringslivet, oberoende av vem sombedriver näringsverksamheten, skulle då tala för att AVL gjordes tillämpligockså på bankernas verksamhet. Ett annat sådant skäl som Prop.1981/82:180 Bilagedel 473 kundeanföras är att KOV och har stora erfarenheter avavtalsvUlkorsgranskning. Slufiigen kunde också anföras den omständigheten attfinansbolagen i viss utsträckning använder formulär och vUlkor för överlåtelseoch upplåtelse av samma slag som andra näringsidkare gör, som också säljervaror och tjänster. Dessa förhållanden måste dock enligt vår mening tillmätasmindre vikt än de skäl som talar för att bankinspektionen handhar granskningenäven i fortsättningen. 3,Övervakningen av bankernas marknadsföring Utredningenföreslår samma lösning ifråga om övervakningen av bankernas marknadsföring somifråga om granskningen av deras avtalsvUlkor. MFL skall således ifortsättningen inte vara tUlämplig på bankområdet. I stället skall bestämmelsermotsvarande generalklausulema i 2 och 3 §§ MFL tas in i banklagarna. Som skälför denna lösning anförs (vid 1.13.5) bl. a. att "även om bankernasmarknadsföring inte på något avgörande sätt skiljer sig från andranäringsidkares, krävs inte så sällan att vid en bedömning humvida en banksmarknadsföring är otillbörlig särskild hänsyn måste tas tUl de specieUaförhåUanden som gäller för bankema". Som utredningen framhåller är bankernas verksamhetav delvis annan karaktär än andra näringsidkare. Hit hör bl.a. att bankerna ärunderkastade banklagstiftningens krav och har att bedriva verksamheten inomramen för den av samhäUet förda penning- och kreditpolitiken. Varken banklagstiftningen eller penning- ochkreditpolitiken eller bankverksamhetens särskilda beskaffenhet i övrigt tordeemeUertid annat än i undantagsfall medföra att en banks marknadsföring börbedömas enligt andra principer än andra näringsidkares ifråga om vederhäftighetoch tillbörligbet i övrigt. Vidare bör samma krav på konsumtionsinformation somställs på andra näringsidkare, t. ex. ifråga om en tjänsts beskaffenhet ochpriset och betalningsvillkoren för den, kunna ställas också på bankema. Det är närmast två omständigheter som skulle kunnaanföras för att bankema undantas från tillämpningsområdet för MFL och helaansvaret för granskningen av bankemas marknadsföring läggs på bankinspektionen.Den ena är att denna granskning i viss mån kan sägas ha ett naturligt sambandmed bankinspektionens tillsynsfunktion i övrigt. Den andra hänför sig tillönskemål att minska antalet myndigheter som kan rikta ingripanden motbankerna. Dessa förhåUanden är dock inte av sådan vikt att deuppväger de nackdelar som är förknippade med en sådan lösning. Enligt vårmening väger skälen för att nu gällande ordning bibehålls avgjort tyngre. Detskall också betonas att risken för att en och samma åtgärd med ett bibehålletsystem påtalas av båda myndighetema och som utredningen har fäst stor vikt vid,inte skall överdrivas. Det kan för övrigt också undanröjas genom att båda Prop.1981/82:180 Bilagedel 474 myndigheternahar ett nära samarbete och samråd i frågor av principieU betydelse. Detkan tUläggas att nuvarande ordning har fungerat utan att några olägenheter kanbefaras ha uppkommit för bankerna eller andra. Följande skäl talar enligt vår mening för att dennuvarande ordningen bibehålls. Demarknadsföringsåtgärder som en bank vidtar är till sin karaktär av samma slagsom åtgärder av andra företag i näringslivet. Liksom dessa marknadsför bankernasin verksamhet genom annonser, säljfrämjande åtgärder i form avkombinationserbjudanden, munfiig "säljinformation" osv. Dekonsumentproblem som kan vara förknippade med bankernas marknadsföring är ocksåav samma art som på andra områden. Hit hör sådant som vilseledande uppgifter omolika erbjudandens karaktär och förmånlighet och bristfällig information.Bedömningen av marknadsföringsåtgärder på bankområdet kan och bör därför ocksågöras enligt samma gmnder och på samma sätt som inom näringsUvet i övrigt. Föratt bedöma bankernas marknadsföring krävs normalt heller inte djupgåendebanktekniska kunskaper. Genom att ansvaret för övervakningen av bankemasmarknadsföring ligger hos KOV är det möjligt att utnyttja de erfarenheter ochden sakkunskap som man får vid granskningen av marknadsföringen på andraområden. Bedömningsgmnder av generell räckvidd som utvecklas vid tillämpningenav MFL kan således tillämpas också vid granskningen av bankemas verksamhet.Detta kan också nedbringa de marginella insatsema och därmed kostnaderna förövervakningen av marknadsföringen på bankområdet. Detär vidare att märka att tillämpningen av MFL hos KOV kan samordnas medinformafionsinsatser av olika slag. Detta ökar möjligheterna att uppnå etteffektivt konsumentskydd och också att förenkla hanteringen av enskilda ärendenoch därmed nedbringa kostnadema för arbetet med dem. Ärendehandläggningen kansåledes samordnas med både utfärdandet av generella riktlinjer förmarknadsföringen och informationsverksamhet från verkets sida i form av bl. a.artiklar i verkets fidskrifter, kampanjer och utställningar, faktablad ochhandböcker. Det blir härigenom möjligt att uppnå att den samlade informafionsom konsumenterna får på ett visst område blir mera omfattande och vederhäftigaän tidigare. Om KOV förlorar de instrument som MFL tillhandahåUer blirmöjligheterna sämre att genom åtgärder av detta slag åstadkomma ett effektivtkonsumentskydd. Till vad som sagts skall också läggas att enföljd av att bankerna undantas från tillämpningsområdet för MFL blir att olikaregelsystem kommer att gälla för bankema å ena sidan och deras dotterföretag åden andra. Detta innebär att det blir en banks sätt att organisera sin verksamhetsom avgör vilken lagstiftning som blir tillämplig på den. Ett likartat problemuppkommer också vid trepartsförhållanden. Prop.1981/82:180 Bilagedel 475 enav en banks tjänster sker genom tredje man - t. ex. då en näringsidkare säljeren vara på kredit och förmedlar ett krediterbjudande från en bank -kommer ett regelsystem, banklagstiftningens, att gälla för den marknadsföringsom banken riktar till konsumenten medan den marknadsföring som tredje maneller den förmedlande näringsidkaren riktar till konsumenten är underkast ellannat, MFL. Det är att märka att även den marknadsföring som banken vidtarkommer att vara underkastad när den förmedlas av näringsidkaren. Detta ären konsekvens av att ingripanden enUgt MFL kan riktas inte bara mot dennäringsidkare som tillhandahåller en viss nyttighet utan också mot annan sommarknadsför eller bidrar fiU marknadsföringen av nyttigheten, t.ex. somförmedlare. Den mest betänkliga följden skuUe här bli, att samma sanktioner inteskulle kunna användas mot banken som mot den medverkande näringsidkaren. Regelsystemetblir på detta sätt inte konkunensneutralt. De omständigheter som har anförtsgäller med särskild styrka i fråga om finansbolagen. Det är slutligen att märka, att den lagtekniskalösning som kommittén föreslår också på annat sätt medför att konsumentskyddetpå bankområdet kommer att avvika från det som gäller inom näringslivet iövrigt. Den innebär således att de straffbestämmelser som finns i MFL (6-8 §§)inte kommer att ha någon motsvarighet på bankområdet. Vidare kommer tillskillnad från vad som gäller enligt MFL, sammanslutning av konsumenter,löntagare eller näringsidkare inte att ha möjlighet att subsidiärt föra ettärende vidare till högre instans i sådant fall då tillsynsmyndigheten inte gördetta. Dessutom kommer ingripanden -tiU skillnad från vad som gäUer enligt MFL- inte att kunna riktas mot den som medverkar i banksmarknadsföring, t.ex. enreklambyrå. Med hänsyn tiU vad som anförts bör enligt vår meningden nu rådande ordningen för övervakning av marknadsföring på bankområdetbevaras. Genom remiss- och samrådsförfaranden mellan bankinspektionen och KOVbör kompetenskonflikter kunna förhindras och riskerna undanröjas för att enåtgärd som en bank vidtar kommer att angripas på samma grund från bådamyndighetemas sida. 4.Tillsyn och övervakning enligt konsumentkreditlagen framhåUer (avsnitt 1.13.6) har den dubbla tillsynen av frågorenligt KKrL hitintUls inte inneburit några stöne olägenheter. Den risk som ioch för sig finns för kompetenskonflikter meUan myndighetema måste betecknassom mycket liten. Det förhållandet att KKrL anknyter till MFL:s sanktionssysteminnebär visserligen, att det slufiiga resuhatel av en konsuments anmälan teoretisktkan komma att skifta beroende på till vilken myndighet konsumenten vänder sig.Att tiUsynen åvUar bankinspektionen har emellertid i den hittillsvarandetillämpningen av KKrL tolkats så att en anmälan från en konsument mot en bankenligt KKrL i Prop.1981/82:180 Bilagedel 476 förekommandefall överlämnas från KOV till bankinspektionen för handläggning. Någotkostnadskrävande dubbelarbete uppstår alltså inte. Den nuvarande utformningen av KKrL, med dessanknytning tiU MFL:s sanktionssystem, ger i och för sig utrymme förkompetenskonflikter. Några sådana konflikter har dock hUlills inte uppståttvid handläggningen av ärenden enligt lagstiftningen. Den nuvarande ordningentorde heller inte ha medfört olägenheter för fillsynsobjekten. Utredningen hardärför enligt vår mening överdrivit nackdelama med gällande konstmktion. Starkaskäl talar enligt vår mening för alt denna bibehålls. Därmed tillvaratas varjemyndighets speciella sakkunskap. Väsenfiigt är vidare att reglerna i KKrL ominformation utgör en precisering av innehållet i 3 § MFL. Det blir därför ennaturlig följd av att MFL även i fortsättningen förblir tillämplig påbankområdet, att dess sankfionssystem också kan tillämpas i de informationshänseendensom KKrL tar sikte på. Den teoretiska risken för kompetenskonflikter kanavvärjas genom ett samråds- och remissförfarande myndigheterna emeUan. 5.Samrådet mellan bankinspektionen och KOV/KO Avväsentlig betydelse för ett förstärkt och effektivt konsumentskydd påbankområdet är enligt vår mening att de båda myndigheterna nära samarbetar ifrågor som rör konsumenternas rättigheter. förekommer ett sådantsamarbete i viss utsträckning. Som utredningen anför finns det skäl att nutiUskapa ett organ för fortlöpande samråd. Genom ett sådant organ kanmyndigheterna hålla varandra underrättade i frågor av gemensamt intresse.Genom ett fortlöpande samarbete kan myndigheterna också undvikakompetenskonflikter. Det kan också göra det möjUgt för båda myndigheterna attännu mera effekfivt ta tiUvara den specialkunskap som respektivemyndighet har ifråga om kunskap i banktekniska frågor, konsumenfiagstiftningenoch konsumentpolifik. Vi anser emellertid att ansvaret för det organ församråd som föreslagits på ett uttryckligare sätt bör läggas på endera avmyndigheterna. Med hänsyn tiU att den särskilda lösning som förordas har singmnd i specifika förhållanden inom fiUsynsområdet och den löpande kontakt somäger mm mellan inspekfionen och de objekt som står under dess tiUsyn anser viatt inspekfionen bör ges ett huvudansvar. Samrådsorganet bör i form av enrådgivande nämnd förläggas till bankinspektionen. Med hänsyn till attinspekfionen även handlägger konkunensfrågor bör enligt vår mening även NO kunnai förekommande faU ingå i den rådgivande nämnden. Prop.1981/82:180 Bilagedel 477 Särskiltyttrande av experten angående konsumentskyddet inom bankområdet Banklagsutredningenhar enligt direktiven haft i uppgift "att närmare överväga vad som börgäUa i fråga om bankinspektionens granskning av bankemas verksamhet i syfteatt i skUda hänseenden ge ett konsumentskydd åt bankkunderna". Utredningenskulle särskilt uppmärksamma frågan hur gränsen skall dras mellanbankinspektionen och de konsumentpolitiska organen. Det är dock beklagligt frånkonsumentsynpunkt att utredningen helt ägnat sin uppmärksamhet åt denna fråga.Utredningen måste enligt min mening anses ha haft i uppdrag att belysa behovet avoch metoderna att åstadkomma konsumentskydd på bankområdet på ett meraallsidigt sätt. Den borde således ha beskrivit de erbjudanden som bankemariktar till konsumenlema och de typer av avtal som kan ingås dem emellan. Denborde också ha redogjort för de problem som konsumenterna kan möta vid sinabankkontakter. Mot denna bakgmnd borde utredningen därefter ha övervägt hurkonsumentskyddet bör utformas på bankområdet med hänsyn tagen till desärskilda förhåUanden som i övrigt präglar bankverksamheten i jämförelse medannan näringsverksamhet. Enbeskrivning och analys av det slag jag nämnt hade varit desto mera befogad somutredningen vid gränsdragningen mellan myndigheterna tagit avgörande hänsyntill bankverksamhetens särdrag. Dessa består emellertid inte bara i attverksamheten är reglerad i särskild ordning genom banklagstiftningen ochberoende av penning- och kreditpolitiska förhållanden. Bankema - liksom finans- och kreditaktiebolagen - skiljer sig också från andra näringsidkare bl. a.genom att tillhandahålla tjänster och andra nyttigheter av annan karaktär ändessa. Av betydelse från konsumentsynpunkt är vidare att vid kreditgivningkonsumenten är i särskilt starkt underläge gentemot näringsidkaren. Genom den inriktning som utredningsarbetet fått hardetta, när det gäller frågan vUket konsumentskydd som behövs på bankområdet,kommit att begränsas till övervakningen av marknadsföring och avtalsvillkor.Utredningen borde enligt min mening ha övervägt om bankinspektionen bör gesvidgade tUlsynsuppgifter även i andra hänseenden. Som exempel på en annan frågaav stort konsumentintresse kan nämnas svårigheterna för en konsument att bedömavilka omständigheter som kan få betydelse för hans möjligheter att låna pengaroch behovet av enhetliga objektiva normer för prövningen av en konsuments värdesom kund i en bank. De angivna bristema i utredningens arbete ärsärskilt påtagliga vid behandlingen av frågan om konsumentskydd inomfinansbolagens verksamhetsområde. Det är anmärkningsvärt att utredningen (vid1.13.9) för finansbolagen förordar samma principer för konsumentskydd som förbankema utan att närmare beskriva deras verksamhet och de särskilda konsumentproblemsom kan förekomma i den. Prop.1981/82:180 Bilagedel 478 Utredningen borde enligt min mening också hanärmare övervägt i vilka avseenden de principer som annars gäller vidprövningen av vad som är godtagbar marknadsföring och rimligt avvägdaavtalsvUlkor passar för bankema. Detta hade varit av värde inte bara för attbelysa vilket system för konsumentskydd på bankområdet som är del lämpligaste.Sådana överväganden hade också behövts som underlag för bedömningen av omtillsynsregler i banklagstiftningen bör utformas som ordagranna motsvarigheterfiU generalklausulema i 1 § AVL och 2 och 3 §§ MFL. Det kan enligt min meningstarkt ifrågasättas om en sådan lagteknisk lösning är lämplig. De särskUdahänsynstaganden som bör göras vid villkorsgranskningen på bankområdet - ochsom.enligt min mening motiverar att denna omhändertas av bankinspekfionen -beskrivs t. ex. inte på ett adekvat sätt med det från 1 § AVL övertagnauttrycket "vederlaget och övriga omständigheter". Konsumentenbetalar ju vid inlåning inte något egenfiigt vederlag. Det är också tveksamt omordet "vederlag" är en träffande beteckning för den ränta som en bankbetingar sig vid kreditgivning. En närmare analys av den bankverksamhet somriktar sig till konsumenterna och av banklagstiftningens lagtekniska karaktärskulle kanske också ha visat all särskilda regler om tiUsynen över bankernasmarknadsföring borde utformas på ett annat sätt än utredningen föreslår. Prop.1981/82:180 Bilagedel 479 HANDLÄGGNINGEN AV KONSUMENTSKYDDSFRÅGOE INOM FÖRSÄKRINGSOMRÅDET Delbetänkande avgivet av försäkringsverksamhetskommittén 1981/82:180 Bilagedel 481 Till statsrådet ochchefen för ekonomidepartementet Efter bemyndigande av regeringen tillkalladesfr.o.m. en kommittémed uppdrag att se över lagstiftningen om försäkringsbolagensoch försäkringsinspektionens verksamhet m.m. Som ledamöter förordnadesfr.o.m. landshövdingen , ordförande, byråchefenDan , expeditionschefen/rättschefenEdmund , riksdagsledamoten , då-t/arande riksdagsledamoten ,försäkringsdirektören och verkställande direktörenRichard Schönmeyr. Att såsom experter biträda kommitténförordnades fr.o.m.samma dag organisationsdirektören , byrådirektören och avdelningschefen samt fr.o.m. den1 distriktskontorschefen . förordnades som expert ingående i sekretariatet fr.o.m. den 6 juni 1979ombudsmannen . förordnadessom biträdande sekreterare fr.o.m. den 1juli 1979 civilekonomen och somsekreterare fr.o.m. kammarrättsfiskalen . Kommittén harantagit arbetsnamnet (). Kommittén har idecember 1979 i enlighet med uttalande i direktiven med förtur som förstadelbetänkande avlämnat promemorian (Ds E 1979:8) Lekmannastyreise för försäkringsinspektionen. Vidare har kommittén augett remissyttrande över banklagsutredningens delbetänkande (Ds E 1980:3) Konsumentskyddet inom bankområdet och bankinspektionens styrelse. Kommittén har idirektiven även blivit ålagd att med förturbehandla försäkringsinspektionens roll pådet konsumentpolitiska området. Då många sakfrågor beträffandekonsumentskyddet sammanhänger med kommitténs huvuduppgift att göra en allmän översyn av försäkringsverksamheten, vilket uppdrag kommer att redouisas i huvudbetänkandet, har det inte varit möjligt förkommittén att med förtur närmarebehandla den materiella verksamheten i de avseenden som berör skyddet förförsäkringskonsumenterna och ange konkreta riktpunkter för försäkringsinspektionens arbete på området.