prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — det har intelyckats atl ännu motivera den intagne för fortsatt vård i frivilliga former -samt att den intagne riskerar att återfalla i ett missbruk av sammaarl och omfattning som föranledde hans intagning eller att han på något annatsätt allvarligt skuUe äventyra del dittills uppnådda vårdresultatet om hanlämnade vården enligt LVM. För dessa fall har del öppnats möjUghet att förlängavården under ytterligare högst . I bestämmelsen har skälen förförlängning uttryckts så att den intagne till följd av sitt hälsotillståndbehöver ytterligare vård eller del finns andra synnerliga skäl för förlängning. Enomständighet som kan bidra till att man finner synnerliga skäl föreligga är t.ex. en allvarlig risk för elt snabbt återfall på grund av att den intagne ännusaknar ordnade sociala förhållanden, t. ex. bostad och arbete. En annanomständighet kan vara atl missbrukaren i och för sig har accepterat en erbjudenfortsatt vård i frivilliga former på någon annan vårdinstitution men platseninte är ledig just i anslutning till den första tvåmånadersperiodens utgång. Omman då har anledning atl tro att den intagne behöver LVM-vårdens stöd ävenunder väntetiden för alt inte onödigtvis förlora sin motivation bör ocksåsynnerliga skäl för förlängning kunna anses föreligga. Detkonstaterande som måsle göras i anslutning till den första tvåmånadersperiodensutgång är alltså dels att syftet med vården ännu inte är uppnått, dels att detfinns ett fortsatt starkt behov av vård med stöd av LVM för att förhindra ettåterfall i allvarligt missbruk. Någon omprövning av intagningsgrunderna behöverdäremot inte göras. Detbör i detta sammanhang understrykas att institutionen har ett ansvar enligt 14§ andra slycket att tillsammans med socialnämnden särskilt försöka tillgodoseden enskildes behov av bostad, arbete och utbildning. Denna skyldighetföreligger och får inte skjutas upp under åberopande avatt det finns möjlighet alt besluta om förlängd vårdtid på grund av att denintagne inle har sina bostads- och arbetsförhållanden ordnade. Beslut om förlängning fattas av styrelsen för institutionen. Bestämmelser omstyrelsen finns också i 11 §. Där framgår bl. a. att reglerna om styrelser och andranämnder i 3 kap. kommunallagen blir tillämpliga på Avkommunallagens regler följer därvid bl. a. vilka regler som gällerför omröstning (2 kap. 22 § kommunallagen), Iandra slyckel anges uttryckligen att ett beslut om förlängning av vården enligt16 § inte får delegeras utan skall fattas av styrelsen. Regeln har tillkommitav hänsyn lill rättssäkerheten. En så ömtålig fråga som ett fortsatt frihetsberövandeav en enskild måste garanterat avgöras av mer än en person och med insyn frånutomstående lekmän. Del är naturligtvis vikligt att 1981/82:8 93 styrelsen behandlar varje förlängningsärende med stornoggrannhet. Om tveksamhet föreligger bör mening kunnainhämtas. Det är naturligtvis också nödvändigt att ha rådgjort medsocialnämnden före beslutet. Prövning och beslut i frågan om förlängning måste görasföre den första tvåmånadersperiodens utgång (se 7 §). Äv vad som har sagtstidigare om vilka överväganden som måste göras i etl förlängningsärende följerå andra sidan atl beslutet inte kan fattas lång lid före den första periodensutgång. Enligt 13 S första stycket ankommer del på den som förestår vården vidinstitutionen att beslula om utskrivning. Delta måste i praktiken komma attinnebära atl föreståndaren självsländigl bedömer alla fall som kan och börskrivas ut ulan förlängning. Anser han alt del behövs en förlängd vårdtidankommer det på honom att skyndsamt anmäla detta för styrelsen. När styrelsenhar fattat ett beslut om att vården får förlängas under högsl måstedelta i sin tur innefatta ett bemyndigande för föreståndaren atl på motsvarandesätt göra en kontinuerlig vårdbehovsprövning och ansvara för alt utskrivningsker också under den tiden. Ett beslut om förlängning av vårdtiden kan överklagas avden enskilde genom förvallningsbesvär till länsrätten (27 §). Beslut omförlängning innebär myndighetsutövning mot enskilda. Förvaltningslagens reglerom bl. a. jäv (4 och 5 §§), parts rätt till insyn (14 §), kommunikation (15 S),parts rätt att meddela sig muntligen (16 §), beslutsmotivering (17 §) samldelgivning av beslut (18 §) blir genom de angivna förhållandena tillämpUga påstyrelsens handläggning av förlängningsärenden. Någon bestämmelse härom i LVMär därför inte nödvändig. Särskilda befogenheter 17 § Den som är omhändertagen eller inlagen för vård med stödav denna lag i ett sådant hem som avses i 11 §, får inte inneha alkoholhaltigadrycker eiler andra berusningsmedel, injektionssprutor eller kanvler ellernågot annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet.Påträffas sådan egendom får den omhändertas. Den som är omhändertagen eller intagen för vård fårkroppsvisileras, när han kommer lill hemmet, för kontroll av att han inte bärpå sig något som han inte får inneha där. Detsamma gäller om del undervistelsen i hemmet uppkommer misstanke all sådan egendom skall påträffas hoshonom. Vid visilering skall iakttas all den hänsyn som omständigheternamedger. Om möjligt skall ett vittne närvara. Beslämmelserna i första-lredje styckena skall gälla föralla som vårdas vid etl sådant hem som avses i 11 §, om det är nödvändigt föratt genomföra vården och upprätthålla ordningen vid hemmet och regeringeneller, efter regeringens bemyndigande, medger det. Den som får vård enligl lagen måste kunna hindras från altfortsätta sitt 1981/82:8 94 Detsamma gäller den som är omhändertagen. De som ärintagna i en institution får därför fråntas berusningsmedel av olika slag somtas in dit liksom injektionsspmtor, kanyler osv. Det ges vidare möjlighet attta hand om annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet.Härmed avses företrädesvis vapen och tillhyggen som kan skada personalen och deandra intagna. Deintagna får också underkastas kroppsvisitation för kontroll att ingentingotillåtet finns inne på anstalten. Med kroppsvisitation avses undersökning avnågons kläder eller väska eller något annat som han för med sig, däremot inteav hans kropp. Visilering får ske när den intagne kommer till institutionen,första gången eller efter en vistelse uianför den under pågående vård, saml omdet under vistelsen i hemmet uppkommer misstanke att han innehar någon sådanegendom. Om missbrukaren däremot vårdas på sjukhus eller utanför institutionenpå försök saknas under den tiden de befogenheter som anges i 17 §. Den som äromhändertagen och vistas i polisarrest eller motsvarande kan bli föremål försådana åtgärder som anges i lagen (1976:371) om behandling av häktade ochanhållna. Detunderstryks i bestämmelsen att man vid visiteringen skall iaktta storhänsynsfullhet och att ett vittne om möjligt skall närvara. Detta motsvarar vadsom föreskrivs i 14 § tredje stycket LVU och i 52 c § lagen (1974:203) omkriminalvård i anstalt. En remissinstans har föreslagit att kravet på vittneskall göras obligatoriskt samt att det också skall vara obUgatoriskt att föraprotokoll över en sådan åtgärd. En föreskrift om att sådana åtgärder somomhändertagande av medförd egendom, kroppsvisitation, brevgranskning (20 §) ocheventuella andra tvångsåtgärder av typen isolering alltid skall dokumenterasskriftligt bör meddelas i verkställighetsföreskrifter till lagen. Däremot kandet av praktiska skäl knappast föreskrivas att ett vittne måste närvara i allasituationer där kroppsvisitation måste företas. I kravet på hänsynsfullhet bördock anses ligga att om det är en kvinna som skall kroppsvisileras så bör åtgärdenvidtas av kvinnlig personal eller av läkare eller sjuksköterska. Ättbeslagtagen egendom får förstöras eller försäljas framgår av 32 § LVM. Bestämmelsernaom beslag och kroppsvisitation kan vara de enda egentliga tvångsbestämmelsersom behöver användas för att vården skall kunna genomföras. För missbrukare sombehöver mera övervakning för att den beslutade vården skall ha en möjlighettill framgång skall det dock finnas hem som är avsedda för detta (18 §). Somhar framgått av motiveringen till 11 § är det möjligt att integrera vård enligtLVM med olika former av frivillig vård i samma institution. För att ha någonmöjlighet till framgång med en sådan blandad vård kan man knappast tillåtavissa intagna att inneha berusningsmedel på institutionen. På ett hem som äravsett för kvalificerad vård av missbrukare bör man kunna ställa ett aUmäntkrav att berusningsmedel inte får föras in dier förvaras där. Prop.1981/82:8 95 därföri fjärde stycket tagits in en regel som gör del möjligt för regeringen altbemyndiga att, efter framställning från institutionshuvudmannen,besluta att reglerna i 17 § första-tredje slyckena får tillämpas generellt föralla intagna vid ett visst sådant hem som avses i 11 §. Del blir därigenommöjligt för institutionen att ge de iniagna en drogfri miljö ,något som de bör ha rätt att kräva vare sig de har tagits in mot sin viljaeller själva har sökt vård för att komma ifrån sitt missbruk. Föromhändertagna och vårdtagare som behöver stå under särskilt noggrann tillsynskall finnas hem som är anpassade för sådan tillsyn. Regeringen eller, efterregeringens bemyndigande, beslutar vilka hem som skall ansessom hem för sådan särskild tillsyn. Bestämmelsenhar utformats efter mönster av 12 § LVU. Somhar sagts tidigare är det ofta inte nödvändigt att ta lill någralångtgående tvångsåtgärder eller strängare övervakning för att förmå enmissbrukare att stanna på institutionen eller alt acceptera de regler som måstegälla där. Viktigare är en engagerad vårdpersonal och vad behandlingen iövrigt kan erbjuda den intagne. Det är också en självklarhet att man aldrig börtillgripa mer tvång än vad som i varje särskilt fall är nödvändigt. Var och ensom vårdas enligt lagen bör följaktligen placeras så att han åtnjuter så storpersonlig frihet som möjligt utan att vårdens genomförande för den skullriskeras. Med denna utgångspunkt kommer många missbrukare som vårdas enligtlagen att kunna vistas i institutioner, där vårdpersonalen inte behöver andratvångsbefogenheter än alt kunna ingripa mot all sprit och andra berusningsmedelförs in till eller förvaras på institutionen, samt att få hjälp av polisen atthämta tillbaka en missbrukare som avviker från vården. Över de nu angivna befogenheternadisponerar vårdhuvudmännen själva genom att i institutionsplanen ange att eninstitution är avsedd för vård av missbrukare enligt LVM (11 §). I andra fallär emellertid en sådan öppnare placering inte möjUg, åtminstone inte , om missbrukaren t. ex. systematiskt försöker avvika eller medvetetstör vården för sig själv eller andra. För dessa fall måste det finnas hem därdet är möjligt alt anordna konlinueriig övervakning och att ingripa mot eltvåldsamt uppträdande som riktar sig mot de andra intagna eller mot personalenvid hemmel. Liksom enUgt 12 § LVU förutsätts det här att regeringen eller påregeringens uppdrag skall bestämma vid vilka institutionervården får bedrivas med de särskilda befogenheter som anges i 19 och 20 §§.Vilka institutioner som bör räknas till den här kalegorin måste dock förstbedömas av huvudmännen, dvs, landsting och kommuner, i anslutning lill dengemensamma inslilu-tionsplaneringen. Det får därefter ankomma på dem all ansökahos regeringen eller i förekommande fall om godkännande avinstitutionen eller en del av den som 18 §-institution. 1981/82:8 96 naturligtvis under de beslämmelser som gäller dehem som avses i 11 §. I avsnittet 2.7 har det förutsatts att som regel eninstitution i varje län måste vara utrustad med befogenheter enligt 18-20 §§. Den som vårdas med slöd av denna lag i ell sådanl hem somavses i 18 § får hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas denbegränsning av rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunnagenomföras. Hans rörelsefrihet får också inskränkas när det behövs av hänsyntill andra intagnas eller till personalens säkerhet. Bestämmelsen är utformad efter mönster av moisvaranderegel i LVU (13 §). Den ger befogenhet att vid de särskilda hem som nämns i 18§ hindra den intagne att lämna institutionen och att vidta andra begränsningari en intagens rörelsefrihet när det behövs för att vården skall kunnagenomföras eller för att inte riskera andra intagnas eller personalenssäkerhet. 119 § preciseras inte vilka konkreta tvångsåtgärder somkan få vidlas mot en intagen. Utgångspunkten måste emellertid här liksom iövriga siluationer vara att egentliga tvångsmedel inte bör komma tillanvändning annal än i rena undanlagssituationer och då i skyddssyfte. Sålundabör bältesläggning eller Ivångsmedicinering inte vara tillåtna. Inte heller bört. ex. i princip isolering få förekomma. Ätt isolering kan medföra skadligaverkningar i alla vårdformer är allmänt erkänt och metoden användsdärför med stor försiktighet också inom kriminalvården. Om en intagen uppträdervåldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han kan befaras allvarligtstöra ordningen vid institutionen, kan det emellertid vara nödvändigt att ivissa extrema situationer hålla honom avskild från de andra intagna så längedet är nödvändigl för alt betvinga det våldsamma uppträdandet eller till dessberusningen har upphört. Vård i sådan avskildhet bör dock aldrig få pågå någonlängre tid, den bör alltid ske under fortlöpande och betryggande uppsikt avvårdpersonal och det bör finnas möjlighet att konsultera läkare i anslutningtill en sådan åtgärd. Närmare föreskrifter om formerna för vård i avskildhetbör meddelas i verkställighelsföreskrifter till lagen. Försändelser till den som vårdas med stöd av denna lag ielt sådant hem som avses i 18 § får kontrolleras, om det behövs med hänsyn lillordningen vid hemmet eller till den intagnes särskilda förhållanden. Om enankommande försändelse innehåller egendom som inle får innehas enligt 17 § fården omhändertas. Bestämmelsen har delvis utformats efler mönster avmotsvarande regel i LVU (15 §) men går inte lika långt. Rätten att kontrolleraden intagnes försändelser har här begränsats lill atl avse enbart sådanaförsändelser som Prop.1981/82:8 97 kommer till honom medan han vistas i institutionen, intesådana som han själv sänder iväg. Kontrollen syftar främst till att hållaberusningsmedel utanför institutionen. Den bör därför inriktas på att upptäckasådana medel och bör som regel inte innefatta att brev och andra meddelandenläses. Försändelserna bör alltid öppnas i närvaro av den intagne. Beslut enligt 19 eUer 20 § bör fattas av den som förestårvården vid hemmel. härom kan meddelas i verkstälUghetsföreskriftertill lagen. Mål enUgt denna lag skall prövas skyndsamt. I mål om beredande av vård, där missbrukaren äromhändertagen enligt 81, skall länsrätten företa målet till avgörande inom envecka från den dag då ansökan om vård kom in. Länsrätten får förlänga denna tidom det behövs ytterligare utredning eller om någon annan särskild omständighetgör det nödvändigt. Ett överklagat beslut om förlängning av vårdtiden skallföretas till avgörande inom från den dag då besvären kom in. Bestämmelsen är uppbyggd på i huvudsak samma sätt sommotsvarande regel i LVU (9 §). Tidsfristen för förhandling i andra stycket,dvs. främst i fall av omhändertagande, har dock här satts till envecka mot enligt LVU i motsvarande fall. Detta har ansetts möjligtmed hänsyn till att svårigheter med delgivning m. m. som regel inte skallbehöva uppkomma när missbrukaren är omhändertagen av poUsen, En motsvaranderegel om prövning inom har här lagts till för de faU där en intagenöverklagar institutionsstyrelsens beslut att förlänga vårdtiden enligt 16 §, Förvaltningsprocesslagen(1971:201, FPL), som reglerar handläggningen i länsrätten, innehåller ingabestämmelser om handläggningsfrister i mål av den här typen. Liksom i LVU hardet därför ansetts angeläget att komplettera LVM med särskilda bestämmelser omskyndsamhet i handläggningen. Om socialnämnden har funnit förutsättningar föransökan om vård föreligga torde det som regel vara angeläget att få ansökanprövad skyndsamt. De korta vårdtiderna i LVM gör det dessutom nödvändigt attalla mål behandlas med skyndsamhet för att rimliga rättssäkerhetskrav skallvara uppfyllda. En föreskrift om det finns i första stycket. Ommissbrukaren är omhändertagen och berövad friheten har regeln om skyndsamhet ihandläggningen i första stycket inte ansetts tillräcklig i ett särskilt fall.Därför har det i andra stycket föreskrivits atl länsrätten skall företa målettill avgörande inom från det ansökan om vård kom in. Ätt länsrättenregelmässigt skall hålla muntlig förhandling i dessa mål framgår av 22 § förstastycket. Motsvarande behov av särskilt skyndsam handläggning har ansettsföreUgga också vid överklagande i de fall där missbrukaren har vårdats dennormala och styrelsen 7 1981/82. 1981/82:8 98 för vilja har beslutat förlängavården. Däremot har del inle ansetts behövligt alt ge några särskildalidsfrister för kammarrätten och regeringsrätten, även om missbrukaren äromhänderlagen. Inte heller har någon särskild tidsfrist angivits i de fall somavses med 9 § tredje stycket, dvs. då omhändertagandet sker efter det attansökan om vård har givits in. Här fär rätten själv bevaka rättssäkerheten inomramen för det allmänna skyndsamhetsrekvisilet i första stycket. Regeln i andra stycket innebär inte ett krav på alt måletmåsle avgöras slutligt inom den föreskrivna veckan. Förhandlingen bör som regelpåbörjas men får om det är nödvändigt med hänsyn till utredningen eller någotannat hinder för ell avgörande fortsätta senare, även efter denangivna veckans utgång om det behövs. Beslämmelsen förutser också atl det redannär ansökan kommer in kan slå klarl all utredningen måsle kompletteras elleratl förhandlingen av andra skäl inte kan hållas inom den föreskrivna liden.Missbrukaren är i. ex. i ett sådant tillstånd alt hans inställning till ansökaninte kan inhämlas eller kan inle inställa sig till förhandling förrän efteravgiftning. I sådana fall är del möjligl att förlänga lidsfrislen förförhandling om det bedöms som nödvändigl. Undantagsregeln måsle dock användassparsamt. Någon särskild regel om när dom eller beslut skall varameddelade finns varken i FPL eller LVU. Någon remissinstans har föreslagit atten sådan tidsfrist borde anges i LVM. Även i detta avseende har det dockansetts vara tillräckligt med den allmänna regeln om skyndsamhel i förstastycket. Det bör dock rimligen tillhöra undantagen alt beslut i etl mål av denhär typen inte kan meddelas i nära anslutning till förhandlingen. I mål om beredande av vård med slöd av denna lag skalllänsrätten och kammarrätten hålla muntlig förhandling, om det inte är uppenbartobehövligt. I andra mål prövar rätten om det finns skäl att hålla muntligförhandbng. Om någon part begär muntlig förhandling skall sådanhållas. Parterna skall upplysas om sin rätt att begära muntlig förhandling. Om en enskild part som har kallats vid vite att inställasig personligen lill en förhandling uteblir, får rätten förordna att han skallhämtas till rätten antingen eller lill en senare dag. Bestämmelsen är uppbyggd efler mönster av motsvarandebestämmelse i LVU (10§). I den här beslämmelsen görs dock skillnad mellan målom beredande av vård och andra mål enligt lagen. Enligt 9 § FPL är förfarandel inför länsrätt och kammarrätt som regelskriftligt. Muntlig förhandling skall dock hållas om en enskild som för talan imålet begär det saml förhandlingen inle är obehövlig och inte heller särskildaskäl talar mot del. Mål om beredande av vård oberoende av samtycke är avstörsta betydelse för den enskildes rättssäkerhet. 1981/82:8 99 därför ansetts angelägel alt kringgärda domslolsförfarandetmed regler som så långl som möjUgt tillgodoser rätlssäkerhetskravel. Som harutvecklats i den allmänna moliveringen har det därvid ansetts särskilt vikliglalt frågan huruvida förutsättningar för vård enligt LVM är uppfyllda avhandlas ien Ivåparlsprocess inför en domstol som innehåller både juristdomare ochlekmän/nämndemän. Äv denna anledning har presumlionen för muntlig förhandlinghär Uksom i 10 § LVU vänts, så att länsrätten och kammarrätten åläggs att hållamuntlig förhandling, om det inte är uppenbarl obehövligt. Bestämmelsen har dockhär till skillnad mol vad som gäller enligl 10 § LVU begränsats till alt avsemål om beredande av vård, dvs. den inledande prövningen om vård enligt lagenskall komma lill stånd. I andra mål, l. ex. besvärsmål och underslällningsmål ianledning av ell omhändertagande, prövar rätten om del finns skälatl hålla munllig förhandling, dvs. här föreligger ingen presumtion för munlligförhandling, men fortfarande en skyldighet för rätten att självmant överväga omdet finns behov av det. Om rätten finner alt det inte finns skäl all hålla muntligförhandling får rätten avgöra målet genom skriftligt förfarande. 1 andrastycket föreskrivs dock att parterna alltid skall upplysas om sin räll altbegära munllig förhandling innan ett mål avgörs. Om någon av dem då begärmuntlig förhandling är rätten skyldig att hålla en sådan. motsvarar vadsom gäller enligt LVU. Rätten bör som regel kalla den enskilde till personliginställelse. Målets beskaffenhet eller den enskildes tillstånd kan emellertidnågon gång föranleda undanlag från detta krav. Någon särskild regel ompersonlig närvaro har inte tagils upp här. Därför blir 14 S FPL tillämplig. Avden bestämmelsen framgår alt rätlen får kalla den enskilde alt inställa sigpersonligen vid vite eller vid påföljd att hans utevaro inte ulgör hinder förmålets vidare handläggning och avgörande. kan omständigheterna varasådana att det framstår som nödvändigt att höra den enskilde själv innan måletavgörs. Om han då - efter att ha kallats att inställa sig personligen vid vite- ändå uteblir, bör det vara möjligt att hämta honom till rätlen. Bestämmelserom hämlning saknas i FPL och har därför angivits särskilt i 22 § tredje stycketLVM. Att den enskilde har rätt att få erforderligt biträde idet rättsliga förfarandel framgår av 41 och 42 S§ rättshjälpslagen. I mål och ärenden enligt denna lag får delgivning med denenskilde inte ske med tillämpning av 12 eller 15 § delgivningslagen (1970:428). Surrogaiddgivning, kungördsedelgivning osv. bör inte fåanvändas i denna lyp av mål. Motsvarande regel gäller både enligtsocialtjänstlagen (58 §) och enligl LVU (24 §). 1981/82:8 100 Omoffentligt biträde och annan rättshjälp i mål och ärenden enligt denna lagfinns bestämmelser i rättshjälpslagen (1972:429). BestämmelseninnehåUer endast en erinran om all man kan ha rätt till offentligt biträdeeller annan rättshjälp i mål och ärenden enligt denna lag. Denna rätt är enviktig garanti för rättssäkerheten och bör därför anmärkas särskilt. Härhänvisas till förslaget till ändring i rättshjälpslagen, avsnitt 2.10.3, samtlagförslagen nr 5 och 6, bilaga 4. Harfråga uppkommit om atl någon skall beredas vård med slöd av denna lag skall socialnämndenbesluta om läkarundersökning samt utse läkare för undersökningen. ansökan om vård inle innehåller läkarintyg, får rätten ombesörjaerforderlig komplettering. PoUsmyndighetenskall på begäran av socialnämnden eller nämndens ordförande eller rätten lämnabiträde för att inställa en missbrukare till en beslutad läkarundersökning. EnUknande regel finns i 17 § LVU saml i 12 och 13 §§ nykterhetsvårdslagen. Socialberedningenhar föreslagit att beslut om läkarundersökning skall fattas av rätten påframställning av sökanden, dvs. i enlighet med beredningens förslag,, om missbrukaren inte vill medverka till undersökningen. Som skälanför beredningen att en tvångsvis genomförd läkamndersökning av en vuxenperson utgör ett så allvarligt intrång i den personliga friheten att man intebör lägga beslutanderätten på det utredande organet. De remissinstanser som hartagit upp förslaget har uttryckt respekt för beredningens hänsyn tillmissbrukarens personliga integritet men har menat att ändå övervägandepraktiska och processekonomiska skäl talar för att beslut om läkarundersökningbör fattas av den instans som utreder om ansökan bör ske. Enligt5 § LVM skall socialnämndens ansökan lill rätten om vård innehålla bl.