prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Man kan uttrycka sakenockså på det sället att lagstiftaren inte bör införa - eller behålla -straffbestämmelser som kan förväntas leda till en påföljd under 20 dagsböter(eller . i böler). Eftersom rnan ger en regel om att överträdelser idessa fall inte ens - 1981/82:41 143 bortsett från speciella fall leder till en fömndersökningär straffbestämmelsen i praktiken osanktionerad. Slutsatsen bör enligt minmening bli att straffbudet inte bör införas resp. att en avkriminalisering (depenalisering)bör ske. En sådan utveckling är enligt min mening ofta mycket önskvärd. Med hänsyn till min principiella uppfattning vill jagframhålla alt det ofta kommer att krävas en hel del utredning innan "detkan antagas" att brottet inte skulle leda till mer än 20 dagsböter eller200 kr. Vinsten från rationaliseringssynpunkt med att avskrivasaken blir därför inte stor särskilt som det i de flesta fall varom här ärfråga torde bli aktuellt med strafföreläggande. Det kan framstå som direkt stötande attsamhällets resurser tas i anspråk för tidskrävande och kompliceradeutredningar när det från början är känt att resultatet av ansträngningarna intekan bli annat än ett bötesstraff. Jag ställer mig dock tveksam till en ordningsom innebär att del skall ankomma på vederbörande fömndersökningsledare attavgöra i vad mån sakens betydelse i det enskilda fallet är så ringa attutrednings-kostnadernas storlek skall beaktas. 23 kap. I § RB Ordet rapport bör kompletteras pä lämpligt sätt. Vad somavses är rapport om brott e.d. Detta bör framgå av lagtexten. 23 kap. 4 a § RB Uttrycket "allmänna grunder" bör förtydligasgenom något lämpligt exempel, varefter tilläggs "eller andra liknandegrunder". Jag ifrågasätter om en så vid delegation till RÅ som den ip. I föreslagna bör ske. När det gäller den mindre ingripande frågan omrapporteftergift har legeringen förbehållit sig kompetensen. Med hänsyn till vad kommitién uttalat på s. 357 (y) bör i p.3 göras ett undantag för fall som anges i 2§ 2 lag. 23 kap. 20 § RB Jag har ingen erinran mot den föreslagna lagtexten. "Besluli fråga om lagföring" innefattar enligt min mening även beslut att ickeåtala. Som förut framhållits anser jag att denna kategori av beslut börbehållas. Termen "nedlägga" kan inte språkligt inkludera även enavslutad förundersökning. I sådana fall passar enbart beslut om icke-åtal. 23 kap. 20 a § RB Reservationen "om möjligt" i andra stycketförefaller onödig, möjligen bortsett från fall där beslutsfattaren avlidit. 1981/82:41 144 33 kap. 4 § BrB Tredje stycket bör inledas med"påföljdseftergift får vidare meddelas". Vad kommitién anför i 16 och 17 kap. omförundersökningsledning och om formema för fömndersöknings avbrytandeföranleder ingen annan erinran från min sida än att jag anser att beslut iåtalsfrågor med hänsyn lill dessa frågors stora betydelse från såväl allmän somenskild synpunkt alltid bör motiveras. Risk finns för att en på särskildbegäran senare lämnad upplysning om skälen kan utgöra enefterhandskonstruktion. Motiveringen har för övrigt inte endast till ändamålatt upplysa partema om gmnden för beslutet ulan tjänar också den funkfionenatt tvinga beslutsfattaren till eftertanke innan avgörandet träffas.Motiveringen kan dock i okomplicerade fall vara kortfattad och schablonmässig. I kap. 18 diskuteras förundersökningsbegränsningar. Jagansluter mig lill kommitténs åsikt alt tillämpningsområdet för institutetrapporteftergift inte bör utvidgas men att institutet bör förankras i lag. Beträffandede föreslagna gmnderna för nedläggande av fömndersökning (23 kap 4 a § andrastycket ) kan jag helt tillstyrka den andra som avser fall därdet råder disproportion mellan utredningskostnader och sakens betydelse. Föratt täcka även sådana fall där domstolen skulle kunna tänkas meddelapåföljdseftergift bör dock förtitsätl-ningen för bestämmelsens tillämpning formulerasså att broitet i händelse av lagföring inte skulle leda till annan påföljd änböter. Förslaget om en relativ fömndersökningsplikt beträffande bagatellbrotl(första punkten i kommitténs förslag) avstyrks. Skälen härtill framgår av vadjag fidigare anfört. Attgenerellt ullåta nedläggande av fömndersökning, när det kan förutses att åtalsunderlåtelsemeddelas om fömndersökningen fullföljs (tredje punkten i kommitténs förslag)anser jag föra för långt. Det skulle, som jag inledningsvis framhållit, kunnaleda till att institutet åtalsunderlåtelse mer eller mindre försvinner ur denpraktiska rättslillämpningen. Detta vore olyckligt eftersom insfitutet fylleren viktig kriminalpolitisk funktion. 1 synnerhet beträffande ungalagöverträdare bör åtalsunderlålelsens karaktär av varning tas tillvara. Jagkan därför tillstyrka den föreslagna regeln endast såvitt den avser fall där lagföringkan antas komma all underlåtas antingen enligt bestämmelsen om åtalsunderlåtelseför bötesbrott eller enligt bestämmelse om särskild åtalsprövning. Från ralionaliseringssynpunkl är det angeläget att kravetpå förundersökningens fullständighel kan minskas i fall när lagföring kankomma att underlåtas enligt de särskilda regler som finns härom. Del nugällande utredningskravet medför att betydande arbete nedlägges på utredningari fall 1981/82:41 145 där det kan starkt ifrågasättas om inte arbetet utgörslöseri med rättsväsendets begränsade resurser. Del är därför önskvärt atträtt införes för åklagaren eller fömndersökningsledaren att nedläggaförundersökningen eller besluta att förundersökning inte skall inledas i åtalsunderiåtelsefall.Kommittén har föreslagit begränsningar av förundersökningsplikten i rättegångsbalken23 kap. 4 a §. Jag har emellertid bestämda erinringar mot förslaget så som detutformas i nämnda paragrafs andra stycket I. Där sägs att som skäl för attnedlägga förundersökningen skall anses att det kan antagas att brottet vid lagföringskulle leda till lägre bötesstraff än 20 dagsböter eller omedelbarti pengar. Del skall dock ankomma på riksåklagaren att föreskriva att denna nedläggningsgmndinte skulle tillämpas vid ' vissa brott. Ett stort antal förseelser inom specialstraffrätten medförmed nuvarande straffmälningspraxis lägre bötesstraff än vad i det nämndastadgandet anges. Även om det för upprätthållande av laglydnaden inom vissaområden ingalunda är nödvändigt att ingripa mot varje känd lagöverträdelsesynes det dock nödvändigt, för att icke reglerna skall helt föriora i kraft,att sank-fionshot finns som i vissa fall kan bli aktualiserat. Del kan knappastvara ett önskemål att skärpa praxis och öka bötespåföljden över de angivna gränsema.Riksåklagarens direktiv om att förundersökning ej skall underlåtas måste välockså förstås som en rekommendation alt åtal regelmässigt bör ske. Detta medfören alltför hård styrning av bagalellmålen och rimmar illa med de tankar om dennyanserade prövning av fömndersöknings- och åtalsfrågor, som förslaget i övrigisynes vara inriktat på. Jag anser därför att den särskilda regeln irättegångsbalken 23 kap. 4 a § andra stycket 1. skall utgå. Punkterna 1 och 2kan sammanskrivas till förslagsvis denna lydelse: "Det kan antagas attbrottet i händelse av lagföring skulle leda till bötesstraff och därjämte befinnesatt fortsatt utredning ej är påkallad av vikfigt allmänt eller enskiltintresse, eller att utredningen skulle kräva kostnader som ej står i rimligtförhållande till sakens betydelse". De i förslaget angivna värdena 20dagsböter eller i pengar skulle kunna vara vägledande vidden praktiska tillämpningen av regeln. Även med en sådan formulering kan riksåklagaren givetvismed den direktivrätt som ankommer på honom ge anvisningar till åklagarna idessa frågor. Del ligger utom ramen för detta yttrande att i någonstörre utsträckning penetrera de förslag, som ha en mer allmän inriktning.Något må dock sägas. Jag vill allvarligt ifrågasätta lämpligheten av förslageni 23 kap. 4 § p. 1 alt förundersökning skall nedläggas, dåhögre straffan 20 dagsböter eller i penningar ej kanförväntas och den därtill anslutande regeln om påföljdseftergift. En sådanbestämmelse synes 10 1981182. Prop.1981/82:41 146 äventyrligoch kunna medföra lika stora betänkligheter som den nu gällande regeln ombehandling av snatlerifall o. dyl. värde. Det kan aldrig varalämpligt att ett förfarande, som i ett lagmm straffbeläggs, i ett annatförklaras icke skall leda lill påföljd. Icke minsl när det gäller att skapanormer för ungdom synes detta vara högst beiänkligi. Otvivelaktigt har denvanföreställningen insmugit sig hos en stor del av allmänheten att del är slraffrittatt stjäla ett värde . Del vore olyckligt om en sådan utvecklingskulle intränga även på andra områden. Det förefaller fullt tillräckligt meden allmän bestämmelse i 4 a §, som korresponderar med motsvarande i 20 kap. 7 §första stycket p. 4 a § p. 3 föreslås vidare möjlighet alt lägga ned fömndersökning om mankan räkna med att åtalsunderlåtelse enligt gällande regler kommer att beslutas.1 anslutning härtill har påpekats alt någon registrering av sådant beslul ickeskall ske. Ettgenomförande av detta förslag skulle när det gäller underårig lagöverträdareav förstagångskaraktär leda till alt förundersökning belräffande av denneförövade brott skulle kunna nedläggas utan annan registrering än den someventuellt skulle ske hos de sociala myndigheterna. Detta kan icke varalämpligt ur någon synpunkt och stämmer icke överens med kommitténs på annatställe framlagda förslag till ändring beträffande brott av denna grupp i 1964års lag. Fråganom gränsdragningen mellan förundersökningens upphörande genom nedläggande ochdess avslutande med beslut i åtalsfrågan tas upp till ny behandling av kommitiéni detta kapitel. Något överraskande anför kommittén alt nedläggningsbeslut ej bmkarmotiveras, vilket skulle utgöra den väsentliga skillnaden mellanbeslutsformerna. Kommitténs påstående är i vart fall inte riktigt vad gällernedläggningsbeslut meddelade av åklagare. Bland annat på gmnd av i cirkulär A 35 och hans rekommendationer i cirkulär C 62motiveras regelmässigt även nedläggningsbeslut. Förmodligen motiveras ävenåtskilliga nedläggningsbeslut av polisen i fall då polismyndighet ärundersökningsledare bland annat av det skälet att anmälningsblankettensutformning inbjuder till motivering. Mot förslaget att slopa den rådandedistinktionen mellan beslutsformerna göres emellertid ingen erinring! Avde ändringsförslag kommitién framför i detta kapitel finner jag mig endastkunna tillstyrka förslagel att förundersökning skall kunna nedläggas då brottetskulle leda till bötesstraff och brottsutredning skulle föranleda kostnader somframstår som oproportionerliga i förhållande till vad saken gäller (23 kap. 4 a§ 2 st. 2 RB). Förslagelom relativ förundersökningsplikt beträffande bagalellbrott kan förvissoförefalla välkommet men i brist på preciseringar vilka brottstyper Prop.1981/82:41 147 som avses innebär det att lagstiftaren på ett sätl sominte kan godtagas överför på de rättsfillämpande myndigheterna (i detta fallfrämst RÅ) att svara för den genomgång och sanering av straffbestämmelserna somalla tydligen anser nödvändig. Att kommittén själv förutser lillämpningssvårig-helermed den föreslagna regeln framgår av uttalandet i specialmofivering-en alterfarenheterna från den praktiska tillämpningen får leda RÅ i hans värv attförordna om undantag och utfärda föreskrifter. Enligt kommitténs mening skulledet viktigaste syftet med regeln vara alt åstadkomma resursbesparingar främsthos polisen. Kvantitativa beräkningar till stöd för denna förhoppning saknasemellertid helt i belänkandet. Själv delar jag inte denna kommiliéns optimismutan är benägen att tro att utrymmet för resursbesparingar genom denföreslagna regeln är synnerligen måttlig. Med hänsyn till att bötesstraffföreträdesvis motiveras av hänsyn till allmän laglydnad utgör del hinder motregelns tillämpning som "viktigt allmänt intresse" innebär, ingenverklig inskränkning. Som villkor för att förslaget om nedläggning av fömndersökningi fall där åtalsunderlåtelse kan förutses skall kunna godtagas måste uppställasall sådana nedläggningsbeslut registreras. 1 annat fall är risken för olik behandlingi registreringsavseende av jämförbara fall uppenbar eftersom åklagaren frittkan välja beslutsform. En annan oacceptabel konsekvens av förslaget blir att fömndersökningarkan komma alt nedläggas beträffande upprepade brott av samma gämingsman. I defall där villkorlig dom utan böter kan länkas komma ifråga och därför medföra åtalsunderlåtelsebör utredningen normalt vara av så ringa omfattning att någon mätbar vinst inteskulle göras genom möjlighet att avbryta förundersökningen före åtalsbeslut. 3.6 Chefen för lånsåklagarmyndigheten i län föreslår avsevärt vidgade möjligheteratt begränsa fömndersökningama. När det gäller bötesbrottslighet på låg nivåföreslår kommittén en relativ förundersökningsplikt i fall, där vid lagföringlägre bötesstraff än 20 dagsböter eller som penningböter skulle utdömas.En fömtsättning skall dock vara att lagföring ej är påkallad av viktigt allmänteller viktigt enskilt intresse. Riksåklagaren skall kunna undanta vissa slag avbrott samt i övrigt meddela föreskrifter. Enligt kommitién skallförundersökning i dessa fall kunna nedläggas, altemafivt ej inledas. Del är svårt att förutse vilken omfattning kommitténsförslag skulle få i praktiken om det genomfördes. Det är emellertid klart attden föreslagna bestämmelsen omfattar ett stort antal mål. Bötesstraff som ärlägre än 20 dagsböter eller i pengar är vanligtförekommande. Bestämmelsen ger med den utformning den fåll underiag för attunderlåta eller nedlägga fömndersökningen i mycket stor omfattning när delgäller mera bagatellartad bötesbrottslighet. Jag delar kommitténs uppfattningatt rättsväsendels resurser ej i alltför stor utsträckning bör tas i anspråkför 1981/82:41 148 beivrandeav mindre lagöverträdelser. Verksamheten måste rationaliseras och inriktas molden allvarligare brottsligheten. Emellertid är det säkert av stor vikt attmindre lagöverträdelser inte lämnas obeivrade. Någon närmare redovisning övervilka konsekvenser åtalsrättskommitténs förslag i denna del skulle få har integetts. Men hänsyn fill den osäkerhet som råder bl. a. i fråga om förslagetspraktiska verkningar avstyrker jag detta. Motsvarande ändringsförslag ibrottsbalken avstyrks också. Kommitténföreslår vidare alt förundersökningar skall kunna begränsas i sådana fall, därdet föreligger en disproportion mellan utredningskostnader och sakensbetydelse. Möjligheten att nedlägga, alternativt ej inleda, fömndersökning skallenligt förslaget tillämpas på fall där broitet i händelse av lagföring kanantas föranleda endast bötesstraff. 1 likhet med kommittén anser jag det varaviktigt att rättsväsendets resurser används rationellt och att krafter inteförspills på onödiga polisutredningar. har åklagaren svårt attvärja sig mot krav om ytterligare uiredning som framförs från olika parter ochfår tillmötesgå sådana krav i en omfattning som inte är rimlig mot bakgmndenav bl. a. polisens bristande utredningsresurser. En lagregel med det innehåll kommitiénföreslagit skulle därför sannolikt komma all få avsevärd betydelse. Förslagettillstyrks i denna del. Kommittén föreslår även entredje möjlighet att begränsa fömndersökningar. Kommitténs förslag tar härsikte på de fall, där det kan fömtses att åtalsunderlåtelse kommer attmeddelas, om förundersökningen fullföljs. I dessa fall skall förundersökningenkunna nedläggas, altemativt ej inledas. En viss tvekan uppkommer med denföreslagna regleringen beträffande frågan om hur långt en förundersökning skalldrivas och vilken beslutform som skall användas. Om en förundersökning slutförskan åtalsunderlåtelse komma i fråga med de konsekvenser i bl.a. regisireringshänseendesom följer härmed. Om fömndersökningen avslutas i ett fidigare skede genomnedläggning sker ingen sådan registrering. Nedläggningsbeslut enligt dennapunkt kan fattas även i fall där brott bestrids. Beslut om att ej inleda förundersökningkan vidare formellt tillämpas inom ett vidsträckt område. Jag instämmer ikommitténs uppfattning att det finns starka skäl att inte så sällan begränsautredningarna i fall som avses i punkt 3. Jag ifrågasätter emellertid om detinte av lagtexten klarare bör framgå hur gränsema skall dras mellan beslul attej inleda fömndersökning, beslut att nedlägga fömndersökning och beslut attmeddela åtalsunderlåtelse. 3.7Chefen för länsåklagarmyndigheten i Jagansluter mig till kommitténs förslag belräffande förundersökningsbegränsningardock med den reservation som ovan (beträffande punkt 5.4.4 och punkt 7) anförtsom relativ fömndersökningsplikt beträffande brott som i händelse av lagföringantagligen skulle medföra lägre bötesstraff än 20 dagsböter och ipenningböter. Prop.1981/82:41 149 Meddenna principiella inställning finner jag emellertid att området förrapporteftergift bör något utökas. Vid redogörelsen för vissa bestämmelser idansk rätt (sid. 225) omnämnes att sialsadvokaterna i efter hand tilläggesbehörighei att besluta om åtalsunderlåtelse om del hos riksadvokaten kommitatt utbilda sig en fast praxis i fråga om att ge åtalsunderlåtelse för visstyp av brott. En likartad politik skulle här kunna länkas såvitt gällerutvidgning efter hand av tillämpningsområdet för institutet rap-porteflergift.Det kunde måhända tilläggas riksåklagaren all här fatta beslut och meddelaanvisningar, detla efter inventering och bedömning av praxis (beträffande sådaninventering jämför sid. 285-286). Jag har den uppfattningen att en sådan metodskulle väsentligt underlätta för den polisman som har att falla beslut omrapporteftergift (jämför nedan under punkt 27 angående RB 23:4 a §). Om en fastpraxis verkligen utvecklats är det naturligtvis till fördel omrättstillämpningen kan ske så enkelt som möjligt. Kommillénhar föreslagit att förundersökning skall nedläggas om det kan antas att brotleli händelse av lagföring skulle leda till bötesstraff och därjämte befinnes attfortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligt förhållandetill sakens betydelse. Detta förslag måste hälsas med synnerligtillfredsställelse. Jag kan emellertid av betänkandet inte direkt utläsaorsaken lill att möjligheten att nedlägga fömndersökningen begränsats tillsådana fall där brottet i händelse av lagföring kan antas föranleda endastbötesstraff. Jag anser att möjligheten bör utökas till alt avse också sådanafall som i händelse av lagföring skulle komma att resultera i villkoriig dom(dvs. i realiteten egentligen en påföljdseftergift). Såvitt gäller exempelvisutredning av gäldenärsbrott, förskingring och bedrägeri torde kunna anförasåtskilliga fall där utredningen blivit orimligt kostsam och resultatetslutligen en villkorlig dom. I ett här aktuellt fall kan jag exempelvis finnadet möjligt alt en ingående revision av omfattande räkenskaper skulle kunnaleda till bevis om förskingring av ett par . Sakkunnig revisionskulle sannolikt komma att kosta . Det är i målet osannolikt attannan påföljd än villkoriig dom skulle komma ifråga. I23 kap. 4 a§ föreskrives som fömt omnämnts en regel som ipraktiken måste sägas leda till en allmän avkriminalisering, även om förseelsersom faller under ordningsbotsystemet undantas. Ur handläggarens synpunkt måsteregeln te sig något tillkrånglad. a) försöka gissa sig fill om lagföring skulle ledatill lägre bötesstraff än 20 dagsböter eller i pengar, b) att undersöka om förseelsen faller under ordningsbotsystemetdå den i så fall är undantagen, c) att undersöka om förseelsen undantagits fråntillämpningen genom föreskrift av riksåklagaren. Prop.1981/82:41 150 d) aU bedöma om undanlag bör ske på gmnd av au viktigtallmänt eller enskilt intresse påkallar det, e) att pröva egen behörighet i ärendet eftersom behörigheleninte gäller då för förseelsen är stadgat svårare straffan böter och det finns en skäligen misstänkt 0 och alt vidare pröva om 4 a§ 2 st. 3 skalltillämpas. Av del sagda framgår att det finns behov av enklare regler och jag hänvisar här fill det ovan anförda (se under punkt 18). 1 kommentaren till 4 a § punkt 3 beröres också frågor omdokumentation om brolien. Jag instämmer i det där sagda men vill fillägga alt dokumenta tionen bör ske enkelt och kortfattat och all nya former för detta bör prövas eftersom skyndsam uiredning och snabba beslut bör eftersträvas. 3.8 Chefen för länsåklagarmyndigheten i I fråga om formerna för förundersöknings avbrytandeföreligger ingen enhetlig praxis. Termerna nedläggande och avslutande användsicke med någon utpräglad konsekvens. Som regel anges enligt min erfarenhet enkortfattad moiivering, som återfinns i,diariet. Härigenom kan ett snabbi beskedom grunden för beslutet letas fram av kanslipersonalen vid de telefonförfrågningar,som då och då förekommer. Motiveringar har angetts så länge som det funnits ellsjälvständigt åklagarväsen. Jfr för övrigi Riksåklagarens cirkulär C 62. Detrör sig inte om något särskilt betungande arbetsmoment. Åklagaren måste i allafall falla beslul som är underbyggda. Kommitténhar behandlat moliveringsskyldigheten främst med hänvisning lill denmisstänktes intresse. Beträffande målsäganden anförs all en moiivering kan varaav värde i vissa fall om målsäganden överväger att väcka civilskadeståndstalan. Det ger mig anledning att erinra om all justitieombudsmanneni ett fall klandrat en åklagare för att han i sin motivering gått utöver vadsom varit erforderligt och onödigtvis låtit beslutet omfatta jämväl rättslägeti skadeslåndshänseende. Jfr justitieombudsmannens ämbetsberättelse 263/53.Såvitt jag kan förstå, intar justitieombudsmannen i detta ärende denståndpunkten all åklagaren uteslutande skall ha ansvarsfrågan i åtanke.Åklagaren skall inte snegla på eventuella skadeståndsanspråk då han fattarbeslut att inte åtala. Jfr Riksåklagarens förenämnda cirkulär. Kommitténsynes mig ha behandlat motiveringsskyldigheten alltför snävt. Frågan om behovetav moiivering och utformningen av åklagarbeslut behandlades avundertecknad och kammaråklagaren på uppdrag av Riksåklagaren. Isamband härmed upprättades en promemoria, som bifogas detta yttrande. Sedandenna promemoria upprättades har ingenting inträffat som minskal behovet avåtminstone summariska motiveringar av åklagarbeslut. Dessa kan icke i deltahänseende jämställas med förvaltningsbeslut. Sammanfattningsvis kan väl hävdas att behov föreligger av moiivering Prop.1981/82:41 151 förbeslutsfattaren själv, för parterna, för tillsynsmyndigheten och sist men inteminst för allmänhetens representanter i form av massmedia. De sistnämndakräver helt enkelt i många fall en motivering. Härom hänvisas till den norskeriksadvokaten i Riksåklagarens cirkulär C 62 återgivna uttalande.Massmedia kommer icke att nöja sig med någon hänvisning till att åklagarenenligt den föreslagna 23 kap. 20 a § inte har någon motiveringsskyldighel. Detär vidare svårt att ange något bärande skäl för all moliveringsskyldighetenanknyts till ett särskilt straffmaximum. En saks betydelse är uppenbarligenicke någon matemafisk funktion av det så kallade straffvärdet. Med hänsyn tillsak och person principiella avgöranden kan ha synnerligt stort intresse, ävenom saken rör en lagöverträdelse som inte kan föranleda strängare straffanfängelse . Jag får vidare erinra om alt personbladsmlinenförutsätter kortare motiveringar medelst kryssmarkering. Jfr personblad 4. Åklagarnamoliverar ofta besluten även då det anges att fömndersökningen nedlagts. Föregen del har jag icke ansett det erforderiigl all anmärka på detta förfarandeenär det svarar mot det modema och demokratiska kravet att allmänheten istörsta möjliga utsträckning skall förslå myndigheternas åtgärder. Eftersomtermerna nedläggande och avslutande av förundersökning inte är entydiga ens i åklagarkrelsar,är de givetvis hell obegripliga för gemene man, som följaktligen inte hellerkan förstå varför man i det ena fallet motiverar och i det andra fallet intemotiverar. Jag har intet att erinra mol att termen nedläggande användsgenerellt för att beteckna att en fömndersökning avbryts. Jag hävdar emellertidatt alla beslut skall motiveras.