prop · G503206 · 1981-12-31 00:00:00 — om godkännande av konvention angående förbud mot ellerinskränkningar i användningen av vissa konventionella vapen som kan anses varaytterst skadebringande eller ha urskillningslösa verkningar; Regeringen föreslår att antaga det förslag somhar upptagits i bifogade utdrag av regeringsprotokoll. I propositionen föreslås att godkänner en vid enkonferens i antagen konvention angående användningenav vissa konventionella vapen som kan anses vara särskilt inhumana eller haurskillningslösa verkningar. Konventionen är avsedd att öka skyddet för krigetsoffer i internationella konflikter. Till konventionen är fogade trevapenprotokoll, ett som förbjuder vapen vars huvudsakliga verkan är att skadagenom fragment som ej syns på röntgen, ett som innehåller restriktioner ianvändningen av landminor och förbud mot vissa försåtvapen, samt ett somreglerar användningen av napalm och andra brandvapen. 1 1981/82. Närvarande: statsrådet , ordförande, statsrådenWikström. , , , , . , , , ,, Elmstedt, Tilländer. Föredragande: statsrådet . Proposition om godkännande av konvention angående förbudmot elier inskränkningar i användningen av vissa konventionella vapen som kanavses vara ytterst skadebringande eller ha urskillningslösa verkningar De humanitära strävandena att folkrättsligt regleraanvändningen av vissa vapen i krig är av gammalt datum. De resultat somuppnätts i de internationella förhandlingarna har emellertid varit av blygsamart. I S;t introducerade man 1868 ett förbud mot explosivkulor medmindre vikt än . På den första fredskonferensen i antogs endeklaration angående förbud mot användning av kulor som lätt utvidga sig ellertillplattas i kroppen, s. k. dumdum-kulor. Deklarationen ratificerades avSverige (SFS 1900:76). Lantkrigsreglementet, fogat till den IV av 1907, stadgari art. 22 att de krigförande inte har oinskränkt frihet i fråga om valet avmedel att skada fienden. Art. 23 stadgar bl. a. att det är förbjudet attanvända gifter eller förgiftade vapen samt vapen, projektiler eller ämnen somär ägnade att förorsaka onödiga lidanden. Konventionen ratificerades av Sverigeår 1909 (SFS 1910:153). antogs i ett protokoll rörande förbudmot användande i krig av kvävande, giftiga eller liknande gaser samtbakteriologiska stridsmedel, det s. k. Genéveprotokollet. Protokolletratificerades av (SÖ 1930:27). Det dröjde sedan till 1977 innan en diplomatkonferens ånyoantog en konventionstext som berörde användningen av vissa vapen i väpnadekonflikter. antogs i två tilläggsprotokoll till Genéve-konventionernaav 1949 angående skydd för krigets offer, det ena Prop.1981/82:206 3 protokollet avseende internationella konflikter och detandra avseende interna konflikter. Art. 35 i det första tilläggsprotokolletbekräftar att det är förbjudet att använda vapen, projektiler och material "avsådan beskaffenhet att de förorsakar överflödig skada eller onödigtlidande". Art. 36 stadgar att varje stat är skyldig att pröva huruvida nyastridsmedel har effekter, som står i strid med folkrättens regler. hari likhet med ett tjugotal andra stater ratificerat tilläggsprotokollen(prop. 1978/79:77, SÖ 1979:22-23). De svenska ratifikationsinstrumentendeponerades i . Diplomatkonferenseni antog inte några restriktioner eller förbud ifråga om användningen avsärskilda vapenkategorier. Konferensen antog däremot en resolution där manrekommenderade ett fortsatt arbete i vapenfrågan. uppmanadessåledes att förbereda en särskild mellanstatlig vapenkonferens som skulleinkallas . generalförsamling antog under sitt 32:amöte en resolution 32/152 där man beslöt att sammankalla en FN-konferensom förbud mot eller begränsningar i användningen av urskillningslösa ellersärskilt inhumana konventionella vapen. Två förberedande möten hölls iseptember 1978 resp. . inleddes genom en session iseptember 1979 och avslutades genom en andra session i september-oktober 1980.Såväl förberedande möten som huvudsessioner avhölls i , Vid konferensensavslutande plenarmöte antogs konferensens slutakt, tillvilken en allmän konvention och tre protokoll avseende särskildavapenkategorier fogades som annex. Konventionen (och därmed även dessprotokoll) öppnades för undertecknande vid i den 10april 1981. undertecknade konventionen denna dag. Enligt meddelandefrån depositarien, FN:s generalsekreterare, hade den 1 oktober 1981konventionen undertecknats av 45 stater. Konventionen blir bindande för signatärmakterna efterratifikation, godtagande eller godkännande. Den står öppen för anslutning avstater, som inte har undertecknat den inom föreskriven tid. Konventionen träderi kraft efter dagen för deponering av det tjugonde ratifikations-eller anslutningsinstrumentet. För stat som deponerar sitt ratifikations- elleranslutningsinstrument senare än denna dag, träder konventionen i kraft sexmånader efter det att dess instrument har deponerats. Varje stat somratificerar eller ansluter sig till konventionen, måste förklara sigbunden av minst två av de till konventionen fogade protokollen avseendesärskilda vapenkategorier. Vapenprotokollenär tre till antalet. Protokoll I förbjuder användning av vapen somhuvudsakligen skadar genom icke-detekterbara fragment (splitter). Protokoll II innehåller förbud mot ellerrestriktioner i användningen av minor, försåtvapen och andra anordningar.Protokoll III innehåller förbud mot eller restriktioner i användningen avbrandvapen. Vart och ett av protokollen träder i kraft efter dendag då tjugo stater har 1981/82:206 4 meddelat sitt samtycke till att vara bundna av det. Förstat som meddelar sitt samtycke att vara bunden efter den dag då tjugo staterhar meddelat sådant samtycke, träder protokollet i kraft efter detatt sådan stats samtycke har meddelats. Konventionen och protokollen i engelsk originaltext medöversättning till svenska bör fogas till protokollet i detta ärende som bilagor(nr. Efter remiss har yttrande över konventionen ochprotokollen avgetts av överbefälhavaren (). 2 Konventionen och dess bifogade protokoll 2.1Ramkonventionen Konventionen om förbud mot eller inskränkningar i användningenav vissa konventionella vapen som kan anses vara ytterst skadebringande ellerha urskillningslösa verkningar utgör en allmän juridisk ram till de bifogadevapenprotokollen. Konventionen består av en inledning och 11 artiklar. I inledningen erinras om att varje stat i enlighet medFörenta nationernas stadga är skyldig att i sina internationella förbindelseravstå från våldshandlingar eller hot om våld, vare sig riktat mot någon annanstats suveränitet eller integritet eller på annat sätt oförenligt med Förentanationernas ändamål. För det fall att en väpnad konflikt inte desto mindreutbryter, erinras bl. a. om den allmänna principen om skydd förcivilbefolkningen mot verkningarna av fientligheter. I art. 1 anges konventionens och protokollens tillämpningsområde.I enlighet med art. 2 skall protokollen varatillämpliga i varje väpnad konflikt där två eller flera av de föredragsslutandeparterna deltar, oberoende av om någon krigsförklaring har lämnats och även omparterna inte erkänner att krigstillstånd föreligger. Protokollen är vidaretillämpliga mellan de fördragsslutande parter som tillträtt dem, även om intesamtliga parter i konflikten har anslutit sig till dem. Om en i konflikteninblandad stat, som inte har anslutit sig till ett visst protokoll, förklararsig ändå tillämpa och även tillämpar protokollet skall det vara bindande mellandenna stat och de till protokollet anslutna staterna. I enlighet med art. 1,punkt 4 i det första tilläggsprotokollet till Genéve-konventioneriär vapenprotckollentillämpliga i väpnade konflikter i vilka folk kämpar mot kolonialt förtryck,främmande ockupation eller mot rasistiska regimer under utövande av sin rätttill självbestämmande, såsom denna rätt kommit till uttryck i Förentanationernas stadga och generalförsamlings förklaring från1970 om folkrättsliga principer rörande vänskapliga förbindelser. I art. 2 stadgas att ingenting i konventionen ellerprotokollen skall tolkas på ett sätt som inskränker andra skyldigheter somåvilar parterna enligt den internationella humanitära rätten tillämplig iväpnade konflikter. Bestämmelserna om ratifikation, anslutning ochikraftträdande i art. 4 och 5 har i sina huvuddrag berörts tidigare. 4, punkt 3 skall varje stat 1981/82:206 5 som ratificerar eller ansluter sig till konventionen,förklara sig bunden av åtminstone två av de bifogadevapenprotokollen. 1 art. 4 punkt 5 sägs att varje protokoll som enfördragsslutande part är bunden av skall för denna part utgöra en integrerandedel av konventionen. 1 art. 6 förbinder sig de fördragsslutande parterna attsåväl i fredstid som under väpnad konflikt ge största möjliga spridning åtkonventionen samt de protokoll vilka de är bundna av. Parterna förbinder sigsärskilt att införa studiet av konventionen och relevanta protokoll i planernaför den militära undervisningen så att dessa instrument blir kända av deväpnade styrkorna. 7 om traktatförbindelser vid konventionensikraftträdande bekräftar uttryckligen vissa regler om instrumentenstillämpningsområde som art. 1 inkorporerat genom en hänvisning till dengemensamma art. 2 i . Det faktum att en av parterna ikonflikten inte är bunden av ett bifogat protokoll, innebär inte att andraparter i konflikten som tillträtt detsamma inte skulle vara bundna därav i sinaömsesidiga förbindelser. Parterna i konflikten skall dessutom vara bundna avett bifogat protokoll i förhållande till part som inte är bunden av det men somgodkänner och tillämpar dess bestämmelser och underrättar depositarien härom(art. 7, punkt 2). En myndighet, som företräder ett folk som i en väpnadkonflikt kämpar för sin självbestämmanderätt enligt art. 1:4 i det förstatilläggsprotokollet till , kan åta sig att tillämpakonventionen och två eller tre av dess bifogade protokoll. En bundenhetuppkommer därmed i förhållande till annan part i konflikten som anslutit sig tillde relevanta vapenprotokollen och är part till tilläggsprotokoll 1 av1977. Detta förutsätter dock att myndigheten ifråga (en befrielserörelse)deklarerat att man skall tillämpa och TilläggsprotokollI, förutom vapenkonventionen och de av dess bifogade protokoll som motpartenanslutit sig till (art. 7, punkt 4 a). Om motparten i konflikten inte är parttill Tilläggsprotokoll 1 kan en befrielserörelse godta och tillämpa Genéve-konventionernaoch de relevanta vapenprotokollen och därmed få till stånd en ömsesidigbundenhet i förhållande till motparten avseende dessa dokument (art. 7, punkt 4b). En befrielserörelse och en fördragsslutande part kan alltid komma överensom att reciprokt godta och tillämpa åtagandena i tilläggsprotokoll I (art. 7,punkt 4, sista stycket). Art. 8 behandlar möjligheten till framtida översyn ochändringar av konventionen och protokollen. Punkt 1 innehåller föreskrifter omförslag till revidering av konventionen eller de antagna vapenprotokollen.Sådana förslag kan när som helst efter ikraftträdandet framläggas av en ellerflera parter till konventionen och protokollet ifråga. Om en majoritet av deföredragsslutande parterna (dock lägst 18 stycken) är eniga därom, skall depositarien(FN:s generalsekreterare) inbjuda alla stater till en översynskonferens.Stater som inte är anslutna till konventionen får endast deltaga 1981/82:206 6 Endast stater som är parter till deteller de avtal som diskuteras kan vara med och antaga tillägg till dessa avtal.Beslutsproceduren är densamma som gällde vid framförhandlandet av konventionen,dvs. faktiskt om än inte formell consensus. (Procedurreglerna för FN-konferen-seninnehöll inte någon beslutsmekanism.) Punkt 2 i art. 8 behandlar förslag till nyavapenprotokoll. Föreligger sådana förslag kan en översynskonferens sammankallasoch sammanträda under samma förutsättningar som i punkt 1, dock att inga staterbehöver vara observatörer utan samtliga kan antaga nya regler på sätt som angettsovan. Av detta följer att samma konferens kan antaga såväl revideringar avexisterande regler som nya regler (avseende nya vapenkategorier). I det senarefallet förvandlas observatörerna till ordinarie delegater med förhandlingskapacitet. Punkt 3 i art. 8 innehåller en automatik försammankallande av en översynskonferens efter ikraftträdandet om vid dennatidpunkt ingen konferens sammankallats enligt de föregående bestämmelserna. (Det bör observeras att det ikraftträdande som art. 8 konsekvent utgår ifrån ärikraftträdandet av konventionen och inte ikraftträdandet av något avprotokollen.) Art. 9 innehåller bestämmelser om uppsägning avkonventionen eller något av dess protokoll. Uppsägning av konventionen hänförsig även till de protokoll av vilka den uppsägande parten är bunden. Enuppsägning träder inte i kraft förrän efter det depositarien mottagitdensamma. Är emellertid den uppsägande parten inblandad i enkonflikt enligt art. 1, har uppsägningen ingen verkan förrän vid utgången avkonflikten. För den händelse ett till konventionen bifogat protokoll innehållerbestämmelser om fredsbevarande operationer eller liknande funktioner utförda avFörenta nationerna, har uppsägningen ingen verkan förrän vid upphörandet avdessa funktioner. Art. 10 anger de uppgifter som åvilar depositarien, dvs. Art. 11 - konventionens sista artikel - föreskriver att dearabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och spanska originaltexterna tillkonventionen och protokollen äger lika vitsord. 2.2 De särskilda vapenprotokollen Protokoll I hänför sig till splittervapen, dvs. sådana vapensom skadar eller dödar genom att splitter, fragment eller kulor intränger imålet. Enligt protokollet är det förbjudet att använda vapen vars huvudsakligaeffekt beror på att de skadar genom fragment, som efter inträngande i människokroppeninte kan upptäckas med röntgen. Sådana oupptäckta fragment torde 1981/82:206 7 under vissa betingelser eventuellt kunna förvärra demedicinska effekterna. Denna regel har tillkommit mot bakgrund av diverse osäkrauppgifter om att ena sidan i skulle ha använt sig avsplittervapen innehållande plastkulor, vilka ej skulle kunna upptäckas medröntgen. Det finns dock inga bevis för att några sådana vapen någonsin använts.Dessutom har ballistiska experter framhållit tekniska svårigheter med attkonstruera sådana vapen, eftersom plastkulor, även om de utslungas med höghastighet, mycket snabbt bromsas upp av luftmotståndet och förlorar i inträngnings-effekt. Under förhandlingarna visade det sig att parterna lättkunde acceptera en regel av detta slag, sannolikt beroende på att förbudet interiktade sig mot några existerande eller planerade vapen. Förbudet kanemellertid utgöra en viss spärr i utveckhngen av nya antipersonellasplittervapen. Regeln förbjuder endast vapen vars primära effekt beror på "osynhgafragment" och berör därför inte vapen, vilka endast sekundärt har dylikaverkningar, exempelvis genom splitter från höljet på en landmina. Protokoll II innehållerförbud och restriktioner i användningen av landminor, försåtvapen och vad somkallas "andra anordningar" - i samtliga fall gäller det vapen användai landkriget. Regler om sjöminor ingår inte i protokollet. Vissa regler omsjöminor finns i VIII , som dock är föråldrad och av mycketbegränsat värde. "Andra anordningar" kan betraktas som enspeciell typ av försåtvapen, från vilka de dock skiljer sig genom metoden för uflösning.Vanhga försåtvapen utlöses när en person nalkas eller försöker använda ett tillsynes ofarligt föremål eller utför en vanlig, till synes ofarlig handling. "Andra anordningar" utlöses däremot genom fjärrkontroll eller medautomatik efter utläggningen. Begreppet mina omfattar även den moderna typen av fjärrutlagdaminor, dvs. minor som sprids ut med artilleri, raketer, granatkastare eller somfälls från flygplan, helikopter eller annan typ av luftfarkost. , försåtvapenoch andra anordningar får, liksom andra typer av vapen, endast användas motmilitära mål. De får inte i något fall användas mot vad som kan klassificerassom civila objekt. 1 protokollets art. 3 stadgas förbud mot att använda någonav här nämnda vapentyper mot civilbefolkning eller enskilda civila, vare sigdet gäller anfall eller försvar. En sådan regel kan synas överflödig eftersomen liknande bestämmelse ingår i artikel 51 i tilläggsprotokoll I. Dettaprotokoll har emellertid ännu inte ratificerats av mer än ett litet antalstater. Desutom anser vissa stater att artikel 51 inte är tillämplig på minoroch försåtvapen. 1981/82:206 8 används mycket ofta för att hindra eller försvåramotpartens operationer inom ett område. Skulle civila uppträda inom sammaområde föreligger emellertid allvarlig risk för oavsiktliga skador ochförluster bland dessa. Därför har i art. 3 införts en bestämmelse som förbjuderurskillningslös användning av minor, försåtvapen och andra anordningar. De nyametoderna för fjärrutläggning av minor skapar ökade möjligheter att mininfekteramycket stora områden. I detta sammanhang har regeln om förbud moturskillningslös användning särskild betydelse. Art. 4 reglerar användningen av minor, försåtvapen ochandra anordningar inom befolkade områden. För att om möjligt hindra allvarligaeffekter för civila stadgas förbud mot att använda dessa vapen inom en stad, byeller något annat område innehållande en liknande befolkningskoncentrationsåvida inte anordningarna är placerade inom eller i omedelbar närhet av det militäramål som tillhör eller står under kontroll av motparten eller särskildaförsiktighetsåtgärder vidtas för att skydda civilbefolkningen. Sådana åtgärderkan exempelvis vara utmärkning av det minerade området eller utfärdande avvarning till civilbefolkningen. Skulle emellertid strid mellan markstyrkor hainletts inom det befolkade området eller bedömas överhängande bortfallerkravet på försiktigshetsåtgärder. Art. 5 innehåller restriktioner för användningen av fjärrutlagdaminor. Art. 4 om minors användning i befolkade områden gäller inte fjärrutlagdaminor. Anledningen härtill är att denna typ av minor över huvud taget inte, medhänsyn till art. 3, torde kunna användas inom befolkade områden på grund avbristande precision i utläggningen. Art. 5innehåller förbud mot användning av fjärrutlagda minor såvida inte ett antalvillkor uppfylls. Som första villkor gäller att minorna endast får användas motett område som i sig utgör ett militärt mål eller som innehåller militära mål.Här öppnas sålunda möjlighet att utnyttja fjärrutlagda minor mot exempelvis ettområde, som anses viktigt för motpartens förflyttning. Som ytterligare villkorgäller antingen att minornas lägen skall kunna bestämmas noggrant ochprotokollföras eller att varje mina är försedd med en effektiv anordning för självdestruktion.Förstnämnda regel bör i enlighet med art. 7 tolkas så att det är den fjärrutlagdamineringens och inte varje enskild minas läge som skall kunna bestämmas.Anordningen för självdestruktion skall medföra att minan blir ofarlig ellerförstörs, när det anses att minari inte längre tjänar något militärt ändamål.Anordningen kan också fungera så att minan blir ofarlig eller förstörs genomfjärrkontroll. För att ytterligare motverka risken för urskillningslösaeffekter av fjärrutlagda minor har i art. 5, punkt 2 angivits att utläggandepart skall utfärda effektiv förhandsvarning. Regeln gäller emellertid endast omomständigheterna tillåter det, vilket innebär en allvarlig inskränkning. Under senare tids konflikter har olika typer av försåtvapenanvänts i allt större omfattning för att allvarligt försvåra för motparten attutnyttja ett erövrat område. Stridande parter har inte tvekat att förse ävensådan 1981/82:206 9 materiel som används för sjukvård eller religionsutövningmed försåt. 1 ett flertal fall har barnleksaker försåtminerats och det finnsmånga exempel på att sårade och döda har minerats. Denna användning av försåtmineringinnebär brott mot äldre folkrättsregler. Förbudet har upprepats ochutvecklats. Art. 6 stadgar förbud mot att använda synbarligenoskyldiga föremål säsom radioapparater, pennor m. m. vilka konstruerats för attinnehålla sprängladdning, som avfyras när någon nalkas eller vidrör föremålet.Vidare förbjuds försåtminering i anknytning till internationellt erkändaskyddstecken (såsom Röda Korset), sjuka, sårade eller döda personer,gravplatser och gravar samt ytterligare ett antal platser och föremål. Under vissa konflikter har det varit vanligt att anordna försåti form av fällor, där motpartens soldater fångats och sårats genom mekaniskaanordningar. Dessa har förorsakat allvarliga skador, vilka förvärrats genom attanordningarna i fällan varit avsiktligt infekterade. Art. 6, punkt 2 innehållerförbud mot fällor och försåtvapen som är konstruerade för att vålla överflödigaskador och onödiga lidanden. Den nämnda typen av fällor med infekterade knivarmåste anses falla under detta förbud. Erfarenheternafrån och senare konflikter visar med stor tydlighet attminor och försåtvapen oftast medför allvarliga personförluster eller skador påmänniskor långt efter det att de aktiva fientligheterna upphört. Dettasammanhänger främst med att myndigheterna i respektive" land saknarkännedom om vilka områden som minerats samt om antal och typ av utlagda minoroch försåtvapen. Art. 7 innehåller regler om protokollföring och delgivningav läget för minfält, minor och försåtvapen. Parterna i en konflikt skallprotokollföra läget på minfält och områden som försåtminerats - detta är dockobligatoriskt endast beträffande förplanerade minfält och områden med försåtvapen.Dessutom skall parterna eftersträva att även alla andra minfält och försåtmineradeområden blir protokollförda. Uttrycket "förplanerad" innebär attminfältet kunnat planläggas före utläggning, oavsett om planläggningen gjorts ifred eller under pågående konflikt. Då det gäller mindre mineringar, somutläggs i en stridssituation exempelvis för att snabbt skapa ett flankstöd, kankravet på protokollföring inte ställas lika högt som beträffande förplanerademineringar. Båda parter skall behålla sina respektive minprotokollunder hela konflikten. efter de aktiva flentligheternas upphörandeskall parterna vidta alla nödvändiga och lämpliga åtgärder för att skyddacivila från verkan av minfält, minor och försåtvapen. Man kan bland annat ingåbilaterala överenskommelser om utlämning av minprotokoll, allt i syfte att sålångt möjligt skydda civilbefolkningen. Krav på att under alla omständigheterutlämna minprotokoll vid flentligheternas upphörande föreliggerendast om motparten dragit tillbaka samtliga styrkor till sin sida 1981/82:206 10 För fallet att motparten har några styrkorkvar på fel sida om gränsen, flnns inga bindande regler om överlämnande avminprotokoll, men parterna bör ändå söka nå en överenskommelse i enlighet . 7:3 c) och ari. Förekomsten av okända minfält och försåtminerade områdenhar skapat problem också under vissa av FN:s fredsbevarande operationer. I art.8 har därför införts särskilda regler för att skydda FN-styrkor och FN-gruppervilka har fredsbevarande uppdrag eller används för observatörstjänst ellerliknande funktioner. Om chefen för inom området så begär, skallvarje part i konflikten så långt det är möjligt undanföra eller oskadliggöraalla minor och försåtvapen inom aktuellt område. Part i konflikten skall ocksävidta andra åtgärder som kan bli nödvändiga för att skydda styrkan ellergruppen från skador av minor och försåtvapen. Som en tredje säkerhetsåtgärdskall chefen för också få tillgång till all information rörandeplatser där minor och försåtvapen finns. Om FN-personal endast har till uppgiftatt insamla fakta inom ett område blir parternas åligganden mera begränsade.Parterna skall då ge FN-personalen skydd. Skulle detta inte kunna genomföras,skall chefen för erhålla all information rörande platser där minoroch försåtvapen finns. Art. 9 stadgar att parterna, efter fientligheternas slut,skall eftersträva att nå överenskommelse sinsemellan och med andra stater samtinternationella organisationer angående utlämnande av information samt tekniskoch materiell hjälp somlär nödväfidig för att undanröja eller oskadliggöraminor ochjörsåtvapen.