prop · G503130 · 1981-12-31 00:00:00 — "Om en myndighet har meddelat beslutmed stöd av föreskrift som har utfärdats enligt 2 § andra stycket förstameningen, får besvär över beslutet anföras hos . Beslut enligl 1 -3 §§ eller enligt första stycketgäller , om inte annal förordnas." De i förslaget upptagna ersättningsbestämmelsernasyftar fill att ersättning skall kunna utgå endast i de ftill då föreskrifterav angiven art utfärdats efter ansökan. Ersättningsskyldighet för staten skallinte uppkomma annat än om stadig myndighet begärt atl föreskrifterna meddelas. För att syftet med bestämmelserna skall nås tordedel inte vara tillräckligt att, såsom skett i tredje stycket av paragrafen,ange vem som skall betala ersättningen. Begränsningen av ersättningsrättenmåste komma till uttryck i själva ersättningsregeln. Det kan lämpligen skegenom atl i första stycket första meningen efter orden "föreskrifterenligt 2 § andra stycket" inskjutes orden "som meddelats efteransökan". I första styckels andra mening upptas enbestämmelse om att ersättning ej utgår för det fall att en meddelad föreskriftinte går längre än vad som omfattas av den allmänna aktsamhetsregeln i 1 §eller annan sådan regel. Att ersättning inte skall utgå i sådant fall torde emellertidgälla ulan atl uttrycklig föreskrift meddelas därom. Bestämmelsen torde därförkunna utgå. Bestämmelserna om inlösen i förevarande paragrafsynes med fördel kunna flyttas till 7 § och där upptas i ett Qärde stycke medförslagsvis följande lydelse; "Om synneriigt men uppkommer vidanvändningen av fasfigheten, skall fastigheten lösas av den ersättningsskyldigeom ägaren begär det." Enligt 13 kap. 2 § i det remitterade förslagetgäller om domstolar i vattenmål och rättegången i sådana mål vad som ärföreskrivet om allmän domstol, i den mån annat inte följer av den nya lageneller annan författning. Denna bestämmelse avser också rättegångskostnader.Del betyder att regler om rättegångskostnader är alt tillämpai vattenmålen i den mån frågan inte regleras särskilt i den nya lagen. Detföreslagna stadgandet i 20 kap. 1 § är alltså onödigt och kan verkavilseledande för tolkningen av 13 kap. 2 §. Stadgandet bör därför utgå. 1981/82:130 363 Dennaparagraf, som blir den första i kapitlet om lagrådets förslag att 1 § yttrande skallutgå följs, avses skola innehålla de för ansökningsmål speciella kostnadsreglersom skall gälla utöver tillämpliga bestämmelser i rättegångsbalken.Paragrafens första stycke har i huvudsak samma innehåll som gällande rätt.Andra stycket däremot är en nyhet. I fråga om mål som avses i 13 kap. 13 § andrastycket avviker förslaget från gällande rätt. Beträffande motsvarande målenligt VL (11 kap. 61 § andra stycket) regleras kostnadsfrågan enligt debestämmelser som gäller för stämningsmål. Här blir i stället reglerna föransökningsmål tillämpliga. Lagrådet har för sin del inget att erinra mot dennaändring. När det i paragrafen talas om sökandenskostnadsansvar bör beaktas att, om frågan om rättegångskostnader aktualiserassedan tillstånd till företagel har getts, t. ex. efter ett uppskov medprövningen av vissa frågor enligt 13 kap. 49 §, den som innehar tillståndet kanvara en annan än den som ansökte om företaget. Ett exempel är det av lagrådetunder 5-7 kap. behandlade fallet att den samfällighet som deltagarna i ettregleringsföretag bildar förfogar över meddelat tillstånd. I sådana fall måstevad som sägs om sökanden i paragrafen anses gälla tillståndshavaren. Någon uttryckligregel härom torde inte behövas. Det bör framhållas att de föreslagna reglerna iförsta stycket också blir tillämpliga i fråga om anspråk på ersättning förofömtsedd skada. Genom en anmälan av sådant anspråk anhängiggörs inget nytt målutan prövningen sker inom ramen för del ansökningsmål som anmälan hänför sigtill. De av lagrådet under 15 kap. 21 § föreslagna reglerna för hanteringen avsådana anspråk avser enbart själva förfarandet. Den inskjutna satsen i första styckets förstamening kan lämpligen lyda: "utom sådana som anges i andra stycket".Eftersom det inte förekommer några mållyper där ansökan direkt syftar fill attsamfälligheter skall bildas bör ordet "gäller" i första stycketsandra mening bytas ut mot något annat ord som bättre läcker innebörden avregeln, föreslagsvis "innefattar". I samma mening behöver"vattenöverledning" inte nämnas särskilt. Tredje meningen i förstastycket avser, till skillnad från paragrafen i övrigt, kostnader i högre rätt.Paragrafen skulle vinna i överskådlighet om denna mening utformas som ett nyttstycke efter det föreslagna andra stycket. I fråga om andra stycket har i motiveringen anförtsatt omprövning enligt de lagmm som angetts i sista meningen avser endastförhållandet mellan deltagarna i en samfällighet. Detta uttalande håller interiktigt vad gäller omprövning enligt 15 kap. 15 § andra stycket. En sådanomprövning kan avse sättet för förelagets utförande och alltså påverka ocksåintressenter utanför deltagarkrelsen. Hänvisningen till nämnda lagrum torde därförböra begränsas till de fall då omprövningen avser deltagarkrelsen ellerkostnadsfördelningen, förslagsvis genom att efter orden "15 kap. 15 §andra stycket" skjuts in "av fråga om kretsen av deltagare ellerkostnads- Prop, 1981/82:130 364 fördelningen".Om 15 kap. 17 § till följd av vad lagrådet där anfört utgår. skallhänvisningen till det stadgandet utgå ur förevarande paragraf. Lagrådet övergår härefter till att behandla etl parfrågor som berörts i motiveringen till paragrafen ulan att avspeglas ilagtexten. I anslutning till första stycket första meningen iparagrafen har departementschefen uttalat att avsteg från huvudregeln omsökandens kostnadsansvar kan göras med stöd av 18 kap. 6 § rättegångsbalkenoch att även 18 kap. 8 § är fillämplig. Enligl lagrådetsmening kan man emellertid inte undvara en uttrycklig hänvisning till dessalagrum. I annat fall ligger det nära till hands att 2 § i det remitteradeförslaget uppfattas som uttömmande även i de hänseenden som regleras i nämndastadganden i . Det kan erinras om atl motsvarande koslnadsregeli 11 kap. 65 § VL också innehåller en bestämmelse av samma innebörd som 18 kap.6§ och att vattenlagsulredningen i sitt förslag till kostnadsbestämmelser 22 kap. 8 § - tagit upp en hänvisning till 18 kap. 6 och 8§§ (se också 16 kap. 14 § fastighetsbildningslagen och 7 kap. 1 §expropriationslagen, jämförda med 2§ lagen om domstolar i fastighetsmål). Lagrådet föreslår alltså att det föreskrivs attbestämmelserna i 2§ (1 § enligt lagrådets förslag) inte gäller om annat följerav 18 kap. 6 eller 8§ . Stadgandet kan lämpligen tas upp i ensärskild paragraf, som i enlighet med det anförda får beteckningen 2 §. Departementschefen har vidare, i anslutning fillförsta stycket tredje meningen i paragrafen, behandlat det fallet att sakägaretvistar om fördelningen mellan dem om ett ersättningsbelopp. Sökanden har iregel inget eget intresse att bevaka i tvister, som inle rör ersättningensbelopp utan enbart fördelningen av beloppet. Som exempel nämns i motiveringenatt samefonden och en sameby tvistar inbördes om fördelningen av ett i och försig ostridigt ersättningsbelopp avseende skador på rennäringen. Det kan ocksånämnas andra exempel. Etl inle så ovanligt fall är att delägare i ett samfälltfiske tvistar om fördelningen av den ersättning som bestämts för skada påfisket. De nu berörda fallen bör hållas isär från sådanasom avses med det föreslagna stadgandet i 13 kap. 17 §. Såsomdepartementschefen anfört i anslutning till det stadgandet är dess innebördatt, om frågor som där avses tas upp i ett vattenmål, vattenlagens bestämmelserinte blir tillämpliga utan i stället de regler som gäller på det ifrågavarande rättsområdet,bl. a. i fråga om rättegångskostnader. Detta betyder att om ,såsom ibland skett vid tillämpningen av motsvarande stadgande i 11 kap. 22 §VL, tagit upp en fördelningsfråga med stöd av 13 kap. 17 § och inte sett densom ett naturligt led i prövningen av vattenmålet, kostnadsreglerna i rättegångsbalkenbhr tillämpliga i denna del. Beträffande del av departementschefen berördafallet rörande tvist mellan samefonden och en sameby torde , medhänsyn till fördelningsregeln i 28 § andra Prop, 1981/82:130 365 stycketrennäringslagen (1971:437), vilken är att tillämpa också i vatten- Lagrådets mål,alltid ha att ta ställning till fördelningsfrågan; en tillämpning av 13 yttrande kap.17 § blir alltså inte aktuell i dessa fall. Departementchefen anför atl man i fall av nuberörda art bör kunna se till den verkliga partsställningen i målet när detgäller att avgöra vem som skall stå för rättegångskostnaderna. Det ges vidarevissa rekommendationer hur kostnadsfrågan bör lösas för att ett skäligtresultat kan nås. Lagrådet delar departementschefens uppfattning atl entillämpning av vattenlagens kostnadsregler i fördelningstvister kan geresultat som ter sig oskäliga och att man bör se mera till den verkligapartsställningen i sådana tvister. Enligt lagrådets mening räcker detemellertid inte med motivuttalanden utan det krävs att frågan regleras i lagen.Lämpligen kan detta ske på det sättet att det tas upp en särskild bestämmelsesom gör det möjligt att, med avvikelse från reglerna i 2 § i det remitteradeförslaget, fördela kostnaderna efter vad som framstår som skäligt. Härigenomkan man nå det resultatet atl, om sökanden står helt vid sidan av enfördelningstvist, sökanden inte behöver svara för andra parters kostnader ochatt kostnaderna på lämpligt sätt kan fördelas mellan dem som tvisten gäller. Bestämmelsen bör utformas så att den kan användasockså i andra typer av fall, där en avvikelse från huvudregeln om sökandenskostnadsansvar framstår som motiverad. Ett sådant fall är del som avses i 3kap. 10§ i det remitterade förslaget. Det stadgandet innebär att någon som kanfå nytta av ett vattenföretag, om detta utförs på ett visst sätt, kan iansökningsmålet rörande tillstånd till företaget begära ett sådant ändrat utförande.Del kan inte vara skäligt att sökanden skall behöva betala kostnaderna för densom framställer ett sådant yrkande, om denne inte får bifall till sin talan.Och även om hans yrkande bifalls kan omständigheterna vara sådana att en annanfördelning av kostnaderna än som skulle följa av hvudregeln framstår somskälig. Bestämmelsen bör kunna tillämpas i alla instanser.Den kan lämpligen tas upp i den nya paragraf - 2§ - som lagrådet ovanföreslagil. Lagrådet föreslår att paragrafen får följande lydelse; "Bestämmelserna i 1 § gäller inle, om annatföljer av 18 kap. 6 eller 8§ . Beträffande särskilda frågor i ansökningsmål fårefter vad som finnes skäligt förordnas att vardera parten skall svara för sinakostnader eller alt part som förlorar skall ersätta annan part hanskostnader." Om 2 § (1 § i lagrådets förslag) ges den utformningsom lagrådet förordat måste - vid oförändrat sakligt innehåll i 5§ -beskrivningen i denna paragraf av de mål, i vilka beslut om rättegångskostnaderfår meddelas innan målet slutförts, ske på annat sätt än genom hänvisning till2§ (1 §) första stycket. Enligt lagrådets mening är det emellertid intepåkallat att i Prop, 1981/82:130 366 lagennärmare ange i vilka ansökningsmål beslut om ersättning för rätte- Lagrådets gångskostnaderfår meddelas före det slutliga avgörandet. Det torde ulan yttrande olägenhetkunna överlämnas till domstolarna att bedöma om yrkanden om ersättning förrättegångskostnader kan och bör föranleda särskilt beslut innan målet sludigtavgörs. I enlighet härmed förordar lagrådet atl relativsatsen i förstameningen i paragrafen utgår. Vidare bör den i paragrafens andra mening användabeteckningen "delavgörande" för beslutet i rättegängskostnadsfråganbytas ut mot "beslutet", varigenom undviks den oriktiga tolkningenatt beslutet om rättegångskostnaderna måste vara kopplat till ett avgörande avnågon del av själva saken. 1 paragrafen ges regler för ersättning filldomstolen för vissa kostnader som den haft för handläggningen av målet och sominle skall bäras av staten såsom kostnader i allmänhet för domstolensverksamhet. Lagrådet fömtsätter att det befunnits rationelltfrån allmän synpunkt med ett kostnadsansvar för den rättssökande gentemotstaten för dess kostnader i de hänseenden som anges i paragrafen och att vidarestatens kostnader för bestyret med bokföring och avräkning av förskott inteöverstiger dess fördel av att den rällssökande fillhandahåller förskottsmedel.Lagrådet uppehåller sig därför endast vid utformningen av föreskrifterna. Mot paragrafens utformning kan anmärkas atl deninle direkt ålägger den rättssökande ett betalningsansvar gentemot staten utanendast talar om skyldigheten atl betala domstolen förskott på kostnaderna.Betalningsansvaret bör såsom paragrafens viktigaste innehåll komma fill direktuttryck i texten. Vad som skall förslås med domstolens kostnader för"underrättelser" under punkt 1. i första stycket synes oklart, bådesåvitt avser frågan vad som skall anses utgöra underrättelse och frågan hurmycket av domstolens kostnad för en undertätielse som skall påföras denrättssökande. Lagrådet förordar att kostnaderna för underrättelser inte tas utav den rättssökande. Av första stycket punkt 3 bör framgå att endastkostnaderna för sådana sakkunniga som tillkallats av domstolen avses. Ansvaretför kostnaderna för sakkunnig som part anlitat följer i sin helhet reglerna iRB. Det sista stycket i paragrafen lorde avse attföreskriva att kostnad som part vidkänts enligt paragrafen skall i förhållandetparterna emellan utgöra rättegångskostnad och som sådan fördelas enligt deregler som gäller för rättegångskostnader i allmänhet i det mål, vari kostnadenuppkommit. Lagrådetföreslår följande lydelse av paragrafen; "Vid är i ansökningsmålsökanden skyldig atl ersätta domstolen dess kostnader för 1. kungörelser, 2. aktförvarare. Prop, 1981/82:130 3. sakkunniga somfillkallats av domstolen, 4. lokaler försammanträden. Vad i första stycket sägs omsökanden gäller i förrättningsmål klaganden, om kostnaden har orsakats av hansbesvär, och i slämningsmål käranden. I högre rätt gäller vad i förstaoch andra styckena sägs om sökande, klagande eller kärande den som fullföljttalan. På anmodan av domstolen skall förskott på ersättningenbetalas. Frågan vem som slutligt skall ståför kostnaden avgörs i enlighet med vad som gäller för rättegångskostnaderna ivattenmålet." Enligl förevarande paragraf skallsakägare som ej är deltagare i markavvattningsförelag ha rätt lill ersättningför sina nödvändiga kostnader vid förrättningen och skall ersättningenbestämmas med tillämpning av vad som gäller enligt 18 kap. 6-9 §§ RB. Vad somavses med föreskriften att 18 kap. 6, 7 och 9§§ RB skall tillämpas är oklart.Dessa paragrafer reglerar inte rätten till ersättning utan innehållerbestämmelser om skyldighet att betala annans kostnader. Om syftet är att ensakägare i vissa fall skall kunna åläggas att betala annans kostnader, bör enuttrycklig bestämmelse meddelas därom; den hänvisning fill de angivnabestämmelserna i som upptagits i förslaget kan inte anses ge stöd för ensådan ordning. (Jfr 10 kap. 80 § andra stycket VL). Enligt lagrådets mening kanemellertid angelägenheten av att föreskriva sådan skyldighet för sakägare vidförrättning sältas i fråga. Beträffande sakägares rätt till ersättning lordedet vara tillräckligt att i nära anslutning fill vad nu gäller (10 kap. 79 §tredje stycket VL) stadga atl sakägaren har rätt fill skälig ersättning. Ensådan bestämmelse ger utrymme för en tillämpning som innebär all hänsyn lastill sakägarens sätt att verka vid förrättningen. I enlighet med vad detremitterade förslaget innefattar torde föreskrivas att ränta skall utgå påersättningen. Lagrådet föreslår att första och andra styckena ersattesmed ett stadgande av följande lydelse; "Annan sakägare än deltagare harrätt till skälig ersättning för sina kostnader vid förrättningen. Påersättningen skall utgå ränta efter för beslutet tilldess betalning sker." I paragrafens sista stycke torde böra anges attbestämmelsen avser sakkunniga som förrättningsmannen anlitat enligt 12 kap. 8§. Den i tredje stycket andra meningenupptagna bestämmelsen om att kostnader som uppkommit vid en inställdmarkavvattningsförtättning som inletts på grund av etl beslut vid enfastighetsreglering skall anses som förtättningskostnader vidfastighetsregleringen, innebär en ändring av vad som gäller, 10 kap. 82 §VL, enligt vilket stadgande frågan om kostna- derna regleras i sambandmed inställandet av förrättningen enligt VL. Lagrådet har ingen erinran motförslaget. Sökandens skyldighet att betala förskott begränsasenligt första stycket fill de slag av förtättningskostnader som anges i 8 §första stycket 1 och 2. Lagrådet ansluter sig till den mening som hovrättgett uttryck ål i sitt remissyttrande, nämligen att sökanden bör kunna åläggasatt betala förskott också på tredje mans rättegångskostnader. Skälet härför äratt förrättningar ibland kan bli långvariga och att det enligt förslaget intefinns någon motsvarighet på förtältningsområdet till stadgandet i 5§ i dettakapitel. Någon anledning att utesluta punkterna 4 och 5 från förskottsregelnsynes inte heller föreligga. Lagrådet föreslår att som-salsen i första stycketfår utgå. I 8§ föreskrivs hur förtättningskostnader slutligenskall fördelas. Andra stycket i förevarande paragraf har därför bara karaktärav en erinran. Stycket är onödigt och bör utgå. I 11 § i förslaget har upptagits en möjlighet attavvika från den ersättningsskyldiges ansvar för kostnaderna i fall som avses i18 kap. 6 eller 8 § RB. Motsvarande möjlighet har däremot inte upptagits i 10§.Lagrådet finner det lämpligt att sammanföra ersättningsreglerna i 10 och 11 §§lill en paragraf och därvid utforma denna så att möjligheten alt tillämpa 18kap. 6 eller 8 § RB står fill buds i båda fallen. Det saknas i sammanhanget en regel om vilkenmyndighet som skall pröva kostnadsfrågan, vilket lätt kan leda till missförståndetatt det är regeringen, respektive som är den kompetentamyndigheten i stället för . Efter mönster av 7 kap. 4§expropriationslagen bör en behörighetsregel tillföras paragrafen. Lagrådetförordar följande lydelse av 10 §: "I ärenden hos regeringen om ianspråktagandeav strömfall enligt 2 kap. 3 § (enligt lagrådets förslag 2 kap. 8 §) skallsökanden svara för samtliga kostnader. I ärenden hos om fördelning aversättning skall den ersätlningsskyldige svara för samtliga kostnader. Första och andra styckena gäller inte om annalföljer vid molsvarande tillämpning av 18 kap. 6 eller 8 § . Frågorom ersättning enligt denna paragraf prövas av ." Eftersom tillsyn och annan kontroll avser ocksåannat än vattenanläggningar bör i 12 § (11 § i lagrådets förslag) uttrycket"innehavaren av vattenanläggningen" ersättas med"förelagaren". Prop.1981/82:130 369 De beslut om ersättning för tillsyn m. fl.kontrollåtgärder som länsstyrel- Lagrådets sen har att meddela enligt förevarande paragrafer blirsåsom förvaltnings- yttrande myndighets beslut inte verkställbara, om inte föreskriftdärom tas in i lagen (3 kap. 1 § UB). Något hinder mot all göraersältningsbeslulen verkställbara synes inte föreligga. Lagrådet föreslår attden erforderliga verkställighetsföreskriften tas in i en avslutande paragraf ikapitlet. Med hänsyn fill innehållet i 3 kap. 20 § UB behöver paragrafen endastföreskriva att beslut enligt 12 eller 13 § (11 eller 12 § ilagrådets förslag) får verkställas. Straffbestämmelserna i paragrafensförsta stycke torde böra jämkas i vissa avseenden för att vad som åsyftas medförslaget skall komma till klarare uttryck. Således torde i punkt 1 böraförutom 4 kap. 1 § första och andra styckena anges även 4 kap. 4§ andrameningen. I punkt 2 bör orden "i samband med omprövning eller förverkandeav tillstånd" ersättas med "i samband med prövning enligt 15kap. ", varigenom blir tydligt atl även brott mot bestämmelser sommeddelats enligt förslagets 15 kap. 22 § kan föranleda ansvar, och i övrigttexten redaktionellt jämkas enligt följande: "bryter mot---- föreskrifter som har meddelats isamband med tillstånd till elt vattenföretag enligt denna eller äldre lag elleri samband med godkännande av arbeten" etc. I punkt 3 bör föreskrivasansvar för den som åsidosätter skyldigheten att underhålla en vattenanläggningeller bryter mot 17 kap. 2 §. I fråga om vad förslaget upptarunder punkt 2 i första stycket får lagrådet vidare anföra följande. I VL;smotsvarande stadgande, 13 kap. 12 §, anges som en fömtsättning för ansvar altgärningen är av beskaffenhet att kränka allmän eller enskild rätt. I detremitterade förslaget har detta rekvisit ersatts med en föreskrift, motsvarandevad som stadgades i 45 § miljöskyddslagen före , som innebäratt redan risken för skada gör gärningen straffbar; det anges atl för ansvarkrävs att allmänna eller enskilda intressen kan skadas. Enligt 45 §miljöskyddslagen gäller numera att ansvar för brott mot villkor ellerföreskrifter inträder oberoende av om skada kan befaras eller ej. medatt skaderekvisitet borttogs ur 45 § infördes emellertid en bestämmelse omansvarsfrihet för ringa fall. Enligt lagrådets mening finns anledning att förnya vattenlagens del följa den utformning straffsladgandet fått imiljöskyddslagen. Tillräcklig begränsning av det straffbara området tordevinnas genom den i det remitterade förslaget upptagna bestämmelsen omansvarsfrihet för ringa fall. Denna bestämmelse torde framför allt bli atttillämpa i fall då ingen skada kan befaras av åsidosättandet av villkor ellerföreskrifter. Den i andra stycket föreslagnabestämmelsen om straff för den som underlåter att fullgöra anmälningsskyldighetenligt 4 kap. 3 § tredje stycket 24 1981/82. tordelämpligen upptas i en särskild paragraf. I fråga om förseelser av detta slagtorde inte föreligga behov av en straffrihetsregel för ringa fall. Iförevarande paragrafs sista stycke erinras om bestämmelser i fiskeri-stadgan omstraff och andra påföljder för den som överträder fiskeförbud som har meddelatsenligt nya vattenlagen eller äldre lag. De beslämmelser i fiskerisladgan somhänvisningen avser är 30 § i fråga om ansvar och 32 § såvitt gällerförverkande; 30 § avses enligt vad departementschefen anför skola ändras så attfiskeförbud enligt nya vattenlagen kommer atl omfattas av paragrafen. Enligt33 f § lagen om rätt till fiske bemyndigas regeringen eller myndighet somregeringen bestämmer att meddela föreskrifter om fiskets vård och bedrivande.Stadgandet utgör underlag för i fiskerisladgan meddelade bestämmelser. I 35 a§ lagen om rätt till fiske stadgas straff för den som bryter mot föreskrift sommeddelats med stöd av 33 f §, i fall som anges i sålunda meddelad föreskrift.De i 30 § fiskerisladgan givna bestämmelserna om ansvar avser i huvudsak brottmot bestämmelser i stadgan. Så är emellertid inte fallet med den i paragrafensförsta stycke under 3. upptagna föreskriften om ansvar för brott motfiskeförbud som meddelats för visst område i anledning av företag enligt VL, iden mån fråga inle endast är om brott mot ett av med tillämpningav fiskeristadgans 14 § för området meddelat förbud. Något underlag förbestämmelsen om ansvar för brott mot fiskeförbud, som tillkom , finnesinte i bemyndigandet i lagen om rätt till fiske. Något stöd för att nu ifiskerisladgan införa elt stadgande om ansvar för den som bryter mot etl avvattendomstol meddelat fiskeförbud enligt 8 kap. 4 § nya vattenlagen tordeinte föreligga. En bestämmelse om ansvar för överträdelse av fiskeförbud bördärför upptagas i lag. En sådan bestämmelse kan införas i vattenlagen.Enligt lagrådets mening är del emellertid lämpligare att bestämmelsen placerasi lagen om rätt till fiske. De i den lagen meddelande bestämmelserna omförverkande och beslag kan då bli direkt lillämphga vid brott motfiskeförbudet. Lagrådet föreslår att bestämmelsen upplages i 35 a § lagen omrätt till fiske, som kan ges följande lydelse: "Till böter eller fängelse i högst sex månaderdöms den som uppsåtligen eller av oaklsamhel bryter mot 1. fiskeförbud som meddelats för visst område ianledning av företag enligt vattenlagen (1982; 000) eller molsvarande äldre lag,