prop · G503154 · 1981-12-31 00:00:00 — Enligt utredningens mening kan man dockinte bortse från de betänkligheter som särskilt med avseende på den offentligasektorn har framförts mot att reglera mertiden utan att höja gränsenför uttag av allmän övertid. Slopandet av den särskilda övertidsformen förförberedelse- och avslutningsarbeten bör däremot enligt utredningens meninginte i nämnvärd grad inverka pä bedömningen av var gränsen för allmän övertidbör sättas. Sammanfattningsvis anser utredningen att detföreslagna systemet för beräkning av övertid och mertid i och för sig kundemotivera en väsentlig höjning av taket för allmän övertid men att samtidigtsamhällsutvecklingen pekar i riktning mot en begränsning av övertidsuttaget.Utredningen förordar med hänsyn till samtliga omständigheter att gränsen förallmän övertid, och därmed även för allmän mertid, sätts vid perkalenderår. föreslås dock för uttag av allmän övertid gällabegränsningen fill av eller 50 fimmar underen kalendermånad. Detstora flertalet av remissinstanserna ställer sig bakom utredningens 1981/82:154 30 förslagatt gränsen för allmän övertid skall höjas per kalenderår. Påfackligt häll sker detta dock inte helt utan invändningar. LO säger sig kunnaacceptera förslaget under förutsättning att övriga delar av utredningensförslag genomförs. TCO godtar förslaget, om än med tvekan, och understryker atthöjningen inte får innebära någon ändring av synen på övertid som ettextraordinärt inslag i arbetet. /SR motsätter sig förslaget. Skälen är attövertid inte får bli ett alternativ till nyanställning samt attjämställdhetsaspekten kräver att övertidsuttagen minskar och att möjlighetenför arbetstagarna att bättre planera sin ledighet säkerställs. På arbetsgivarsidananser de båda kommunförbunden att gränserna för allmän övertid bör höjasytterligare. Enligt SAF och SHIOFamiljeföretagen bör även gällandemaximigränser för övertidsuttaget eller under enmånad höjas. Enligtmin mening måste en rad skilda behov vägas in vid bedömningen av de normer sombör gälla för övertidsuttag. Stora övertidsmått är givetvis att föredra om manenbart tar hänsyn till produktionsmässiga eller organisatoriska aspekter. Enrad andra skäl talar emellertid för att gränserna för övertidsuttag bör sättaslågt. Forskningsresultat visar bl.a. att över-fidsarbete kan leda tillstressreaktioner och förslitningsrisker bland arbetstagarna. Invändningar motövertidsarbete kan också göras från t.ex. jämställdhetssynpunkt. har påpekat visar utredningar att småbarnsfäder arbetarmer övertid än andra män. Kvinnan får då ta ett allt större ansvar för hem ochbarn och måste därför begränsa sitt eget arbete utanför hemmet. Ett utbrettövertidsarbete motverkar också en jämn fördelning av arbetstillfällena. Jag delar utredningens uppfattning att de gällandereglerna i arbetstidslagen bör bilda utgångspunkt vid bedömningen av vilketmått för allmän överfid som skall gälla . Det nya beräkningssätt förövertid som föreslås skulle emellertid minska den fillgängliga övertidsvolymenom det högsta fillåtna övertidsuttaget skulle behållas oförändrat. Dessutom kommeratt föreslås en begränsning av mertid bland deltidsanställda. Gränsen för allmänövertid bör därför höjas från 150 till i enlighet medutredningens förslag. Vissa remissinstanser har som jag har nämnt krävten ändring även beträffande fyraveckors- och mänadsgränserna. Beträffande dessafrågor vill jag erinra om att det även i fortsättningen skall vara möjligt attgöra avvikelser genom kollekfivavtal på förbundsnivå från de begränsningar somgäller enligt lagen. I avsnitt 2.5.1 av den allmänna motiveringen föreslår jagatt det dessutom skall bli möjligt att för viss träffa lokalakollektivavtal om avvikelser. Begränsningen till 48 fimmar under enfyraveckorsperiod eller under en kalendermånad bör mot den bakgrundenkunna bibehållas som utgångspunkt för tillåten allmän övertid i en ny arbetstidslag. Prop.1981/82:154 31 2.3Besked om arbetstidens förläggning Den gällande arbetstidslagen saknar bestämmelser omskyldighet för arbetsgivaren att iaktta en viss frist vid underrättelse omarbetstidsförläggning. Frågan har däremot reglerats i arbetstidsavtalen pä denoffentliga sektorn. I särskild grad gäller detta på det statliga området. PåSAF/LO-området föreligger däremot endast några spridda bestämmelser omarbetstidsscheman samt en rekommendation om deltidsarbete enligt vilkenarbetstidsscheman skall upprättas om det inte är omöjligt på grund avarbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet. Jag kan i detta hänseende hänvisafill s. 100-102 i betänkandet. Utredningen erinrar inledningsvis om att arbetstagarorganisafionernahar begärt en lagreglering av skyldigheten för arbetsgivarna att i god tidmeddela ändringar i arbetstidsförläggningen, eftersom informafionen nu i mångafall lämnas så sent, att väsentliga svårigheter uppkommer för de anställda närdet gäller att planera fritiden och att sköta personliga angelägenheter iövrigt. har enligt utredningen understrukitsvårigheterna i detta hänseende för de deltidsanställda. Närdet gäller skiftarbete och turlistearbete liksom annat arbete på heltid finnsdet enligt utredningen redan i stor utsträckning fungerande system ute påarbetsplatserna. Genom samverkan mellan parterna läggs arbetsfi-derna ut i godfid och med beaktande av arbetstagarnas synpunkter. Det anges emellerfid ha vuxitfram nya anställningsformer där de anställda ej sällan har en ganska svagställning gentemot arbetsgivaren. Bristande planering leder till att deanställda får reda på arbetstidens föriäggning och omfattning på ett mycketsent stadium. Utredningen pekar på sådana grupper som deltidsanställda inomdetaljhandeln, hotell- och restaurangbranschen och städbranschen. Den fastaarbetstiden för dessa grupper omfattar ibland i veckansom läggs ut med kort varsel. I anställningarna ingår dessutom ofta att vidbehov tjänstgöra ytterligare ett antal timmar. Samma typ av anställningar finnsenligt utredningen också inom vårdområdet. Ibetänkandet nämns också att det förekommer att arbetstagare förs upp påförteckning för att vid återkommande tillfällen rycka in och tjänstgöra. Deanses inte som fast anställda och tjänstgör bara efter särskild anmodan. Densom är uppförd pä förteckningen kan avböja en förfrågan om att tjänstgöra. Dennu beskrivna typen av anställning är vanlig inom sjukvården. Den förekommerockså på många andra områden, t.ex. inom kommunernas lokaltrafik, etc. Avintresse i sammanhanget är även situationen för dem som anställs fast vidpersonalpooler och liknande. Från poolerna tas personal som får rycka in ochtjänstgöra vid förfall för arbetstagare med fasta arbetsuppgifter inomverksamheten. Sädana pooler förekommer främst inom sjukvärden, barn- ochäldreomsorgen och kommunernas lokaltrafik. Liknande system finns också inomexempelvis . 1981/82:154 32 Utredningen har begränsat sina överväganden tillfrågan om ordningen för information till de anställda angåendearbetstidsförläggningen. Enligt utredningens uppfattning ingår en skyldighetatt i rimlig tid informera om arbetstidens förläggning bland arbetsgivarnasuppgifter när det gäller att sörja för en tillfredsställande arbetsmiljö. Vadsom har framkommit i utredningsarbetet visar enligt utredningen att det finnsett behov av grundläggande bestämmelser i detta ämne. I huvudsak är det frågaom att ge ökad stadga åt arbetstidsförhållandena i vissa typer avdeltidsanställningar. Sädana bestämmelser bör enligt utredningen gå direkt utpä att en arbetstagare skall ha besked om förläggningen av sin arbetstid visstid i förväg. I detta ligger att informationen kan lämnas pä olika sätt. Ettsätt är att det pä arbetsplatsen hålls tillgängligt ett arbetstidsschema somger besked om de enskilda arbetstagarnas arbetstidsföriäggning. Ett annat sättkan vara att lämna muntligt besked till arbetstagarna. Bestämmelsen bör enligt utredningen också ange hurläng tid i förväg som besked senast skall lämnas om arbetstidens förläggning.Utredningen anser att tiden normalt inte bör underskrida tvä veckor. Besked omarbetstidens förläggning skall lämnas i förväg i de fall därdet är rimligt att beskedet lämnas tidigare. Utredningen föreslår att bestämmelsentar sikte på ordinarie arbetstid och jourtid. En nödvändig begränsning görs såtillvida, attbestämmelsen endast avser anställningar som är sä pass stadigvarande, att detär möjligt att planera arbetstidens förläggning i förväg. Regeln skulle annarsinnebära ett indirekt förbud mot tillfälliga anställningsförhållanden. Informationsskyldigheten måste enligt utredningenvidare utformas med beaktande av att möjligheterna att planera skiften inomolika slag av verksamheter kan variera. Den får inte heller göras så stel attden medför svårigheter att bemästra situationer som alltid kan uppkomma.Undantag blir därför nödvändiga. I detta hänseende erinrar utredningen om attdet finns aktiviteter där det generellt sett inte är meningsfyllt att upprättaarbetstidsschema eller liknande sä i förväg som , eftersomman då sä gott som skulle behöva göra ändringar i schemat, vilketalltså från början inte skulle ge något klart besked om den verkligaarbetstidsförläggningen. Undantag från huvudregeln föreslås därför kunna fågöras i den män det föranleds av den bedrivna verksamhetens art. Undantagföreslås dessutom för det fall arbetstiden rent tillfälligt behöver ändras pågrund av händelser som inte rimligen har bort förutses. Det fordras dock attdet gäller förhållanden som inte har bort förutses inom ramen för enfillfredsställande arbetsplanering. Remissinstanserna är övervägande positiva tillförslaget att införa en skyldighet för arbetsgivaren att i rimlig tid i förvägunderrätta en arbetstagare om förläggningen av arbetstiden. Påarbetsgivarsidan har dock SAF och SFO anfört att denna fråga bör regleras ikollektivavtal, varvid hänsyn kan tas till förhållandena i varje bransch försig. Prop.1981/82:154 33 alltså eniga om att arbetstagarna skall kunna fåinformation om arbetstidens förläggning i rimlig tid. Däremot råder olikauppfattning om det behövs eller är lämpligt med lagregler om arbetsgivarnasskyldigheter i detta avseende. stryker för sin del underatt en tvåveckorsregel i lagen endast bör ses som en minimitid och hänvisartill vad utredningen har anfört på denna punkt. Själv delar jag utredningens och remissmajoritetensuppfattning att det bör införas i lagen en grundläggande bestämmelse omskyldighet att informera den enskilde arbetstagaren före arbetetsbörjan. Det främsta syftet med en sådan bestämmelse är att slå fast ettminimikrav som bör gälla med tanke på de utsatta grupper som utredningen harpekat på. Frågan om reglering av arbetsgivarnas informationsskyldighet har närasamband med frågan om mertidsregleringen vid deltidsarbete i det att båda dessafrågor inverkar på möjligheten för arbetstagare med ansvar för hushållsarbeteoch barnomsorg att samordna arbetet utanför och inom hemmet. Denna möjlighet ärsärskilt viktig mot bakgrund av att det oftast är kvinnor som arbetar deltidoch som alltjämt har huvudansvaret för familjens och barnens omvårdnad. Den tidför besked om arbetstidens förläggning som normalt inte får underskridas bör,som utredningen har föreslagit, vara Qorton dagar. Som har betonats avutredningen och under remissbehandlingen bör besked i många fall också kunnalämnas tidigare än sä. Jag kan i allt väsentligt även i övrigt ställa mig bakomvad utredningen har anfört i sitt betänkande i fråga om besked om arbetstidensförläggning. Till detta vill jag slutligen lägga att det bör vara möjligt attgenom kollektivavtal på förbundsnivå anpassa bestämmelsen efter behoven inomolika branscher. I 4 kap. 6 § arbetsmiljölagen(1977:1160) föreskrivs att arbetstagare skall beredas minst 36 timmarssammanhängande ledighet under varje period . Den s.k. veckovilanfick sin nuvarande omfattning genom arbetsmiljölagen. Enligt den förutvarandearbetarskyddslagen var veckovilan . I samband med den nu gällandebestämmelsens tillkomst begärdes från fackligt håll att veckovilan skullefastställas . I propositionen om arbetsmiljölagen(prop. 1976/77:149 s. 314) konstaterades att landets arbetstagare till heltövervägande del har fem dagars arbetsvecka och att allmänna arbetsfidslagensnormer för veckoarbetstiden motsvarar en ledighet om normalt tvä hela dygn iveckan. Ett lagstad-gat grundskydd för regelbunden veckovila ansågs dock intekunna undvaras. Utgångspunkten angavs vara att de anställda borde garanterasen fridag jämte ledighet av tillfredsställande längd under nätternaföre och efter fridagen. De komplikationer, som en bestämmelse om 36 timmarsveckovila kunde vålla inom vissa verksamhetsområden, förut-3 Riksdagen1981/82. 1981/82:154 34 satteskunna bemästras genom överenskommelser i kollektivavtal eller dispensvägen. Ipropositionen underströks vidare att det måste ses till att möjlighet finns atttillgodose viktiga samhällsintressen och angelägna servicebehov. Vidriksdagsbehandlingen anförde socialutskottet (SoU 1977/78:1 s. 48) medanledning av vissa motionsyrkanden, att erfarenheterna av den nya regeln omveckovila fick bli avgörande för frågan om man skulle kunna införa enbestämmelse om ännu längre veckovila utan att tvingas vidga möjligheterna tillundantag från huvudregeln. Vissa avvikelser från veckovilebestämmelsen gällerenligt kollekfivavtal på den offentliga och den privata sektorn. Jag får i dendelen hänvisa till betänkandet (s. 110-113). Utredningen konstaterar i fråga omveckovilebestämmelsen att den nya regleringen inte tycks ha medfört någradirekta svårigheter när det gäller de grupper av arbetstagare som haroregelbunden tjänstgöring eller jourtjänstgöring. I fråga om den förstnämndagruppen antas förklaringen ligga däri, att arbetstagarna har varit benägna attutan speciella villkor teckna avvikelseavtal, eftersom någon bättrearbetstidsförläggning inte har kunnat erhållas inom ramen för 40-timmarsveckanoch med beaktande av behovet att sprida arbetet över veckans . Närjourtid är utlagd tycks man enligt utredningen väsentligen ha kunnat anpassasig efter 36-timmarsregeln utan att detta har medfört några problem. Det är häri stor utsträckning fråga om aktiv tjänstgöring i verksamheter som pågår allaveckans dagar och det har därför i regel framstått som naturligt och relativtkomplikationsfritt att lägga in ledigheter som möter kravet på 36 timmarsveckovila. Vissa svårigheter har 36-timmarsregeln enligtutredningen däremot orsakat i samband med beredskap under veckoslut. Dethänger samman med att beredskap sedan läng tid anses bryta veckovila.Utredningen har pä denna punkt utgått frän nuvarande rättsläge och har inteansett sig böra gå in på frågan hur beredskapstjänstgöring skall betraktas frånarbetstidssynpunkt. Däremot har utredningen tagit upp frågeställningen om detär möjligt att införa en bestämmelse om längre veckovila utan att samtidigtvidga möjligheterna till undantag från huvudregeln. I betänkandet framhålls attdet möjligen skulle kunna övervägas att införa nya regler om veckovila som intebara är minimiregler utan också ger uttryck för vad som enligt allmänuppfattning bör vara förhärskande i fråga om veckoledighet. En bestämmelse omminst 48 timmars veckovila vore enligt utredningen då närliggande. För att maninte skulle tvingas att vidga möjligheterna till undantag från huvudregeln fickman överväga att ge möjlighet till en genomsnittsberäkning under enlängre period. En sådan lösning skulle kunna ge utrymme förberedskapstjänstgöring över ett veckoslut utan att det påverkadeden ordinarie arbetsfidsförläggningen. Syftet med veckovilebestämmelsen skulleemellertid lätt kunna gå förlorat 1981/82:154 35 meden sådan reglering. Kompletterande regler skulle därför bli nödvändiga och manskulle då få ett mera komplicerat regelsystem än det nuvarande. Mot den bakgrunden har utredningen beslutat attinte föreslå någon saklig ändring i den nuvarande lagregleringen angåendeveckovila. Däremot har utredningen av lagtekniska skäl föreslagit attnuvarande praxis i fråga om veckovila vid beredskapstjänstgöring läggs fast ilag. Ettsärskilt yttrande har avgetts beträffande veckovilabestämmelsen. Remissinstansernakritiserar förslaget från skilda utgångspunkter och flera av dem kräver attbestämmelsen om veckovila förändras i den ena eller andra riktningen. LO ochTCO anser liksom vid arbetsmiljölagens tillkomst att veckovilan bör vara 48timmar. På arbetsgivarsidan framhåller SAV att veckovilan borde vara 30 timmarmen yrkar inte någon sänkning. I stället föreslår SAV att beredskap ivissa fall skall inräknas i tiden för veckovilan. De båda kommunförbundenbeklagar att utredningen inte har föreslagit en sänkning av tiden förveckovila. Nuvarande ordning har enligt dem lett til! icke avsedda ökadekostnader. SAF ifrågasätter om inte principen att beredskap bryter veckovilabör omprövas bl.a. i de fall då arbetstagarna tack vare nya tekniska hjälpmedelkan disponera ledigheten för fritidsaktiviteter. Det krav som förs fram avarbetstagarorganisationerna om att veckovilan enligt lag bör vara ärenligt min mening i och för sig förståeligt. I praktiken torde det storaflertalet arbetstagare också ha en veckoledighet av minst den omfattningen. Iarbetarskyddslagen och i arbetsmiljölagen har bestämmelsen om veckovila haftformen av minimireg-lering. Det finns enligt min bedömning ingen anledning attändra på detta förhållande i en ny arbetstidslag. Något stöd för en utökning avveckovilan ger inte heller de erfarenheter som har redovisats i samband medförlängningen av veckovilan från 24 . Jag avser då främst dekostnadsökningar som har påtalats av flera remissinstanser. Vissa grupper medskiftgång och annat oregelbundet arbete har av vad som har framkommit inteheller kunnat nä en förbättrad förläggning av arbetstiden med stöd av reglernaom veckovila. De synpunkter som har förts fram till stöd för en sänkning avveckovilan måste därför också tillmätas ett visst berättigande. Jag vill i detta sammanhang fästa uppmärksamhetenpå att nuvarande lagstiftning inte tar ställning fill hur veckovilan skallläggas ut efter ett veckoslut med beredskapstjänstgöring. Den utbreddauppfattningen att ledighet som kompensation för mistad veckovila måsteförläggas i anslutning till nästintilliggande veckoslut saknar stöd i lagen.Det vore enligt min mening i stället naturligt att förlägga ledigheten sä näraberedskapstjänstgöringen som möjligt. Efter att ha tagit del av parternas sinsemellanoförenliga synpunkter på veckovilaregleringen finner jag det lämpligast attinte göra någon förändring av minimigränsen för veckovila. Jag delar ocksåutredningens uppfatt- 1981/82:154 36 ningatt den praxis som har vuxit fram att beredskapstjänst inte kan förenas med veckovilaskrivs in i lagen. Arbetarskyddsstyrelsen är central myndighet förarbetarskydds- och arbetstidsfrågor. Vid arbetarskyddsstyrelsen finns enligtinstruktionen en särskild arbetstidsnämnd som handlägger viktigare ärenden omtillämpningen av allmänna arbetstidslagen, arbetstidsbestämmelserna iarbetsmiljölagen, lagen om arbetsfid m.m. i husligt arbete samt lagen omföriängd semester för vissa arbetstagare med radiologiskt arbete. Arbetstidsnämndenbeslutar i arbetarskyddsstyrelsens namn. Nämnden består av generaldirektören,chefen för arbetstidsbyrän, en tjänsteman inom styrelsen som generaldirektörenbestämmer och sex av regeringen särskilt utsedda ledamöter(partsrepresentanter). Som arbetstidsnämndens kansli fungerar arbetstidsbyrån,som ingår i arbetarskyddsstyrelsens administrativa avdelning. Arbetarskyddsstyrelsen är chefsmyndighet föryrkesinspektionen som består av 19 distrikt. Varje distrikt har enyrkesinspektionsnämnd med beslutsbefogenheter. I nämnden ingår chefen fördistriktet och åtta andra personer som utses av arbetarskyddsstyrelsen efterförslag av parterna på arbetsmarknaden. Yrkesinspektionsnämnderna har attavgöra olika slag av ärenden som närmare anges i instruktionen föryrkesinspektionen. Arbetstidsfrägor handläggs sedan gammalt i storutsträckning centralt, dvs. Genom arbetsmiljölagenhar emellertid yrkesinspektionen fått befogenhet att bl.a. meddelaförelägganden eller förbud även när det gäller bestämmelserna om arbetstidensförläggning. gäller vid tillämpning av arbetsmiljölagenatt dispens i arbets-fidsärenden meddelas av arbetarskyddsstyrelsen elleryrkesinspektionen. I allmänna arbetstidslagen gjordes vid arbetsmiljölagenstillkomst på motsvarande sätt den ändringen att dispensmyndighet och myndighetför ärenden om nödfallsövertid kan vara både arbetarskyddsstyrelsen ochyrkesinspektionen. tillämpas dock den centrala handläggningen avdispensärenden och liknande arbetstidsärenden. Före prövade arbetstidsnämnden hosarbetarskyddsstyrelsen arbetstidsärenden formellt utan någon begränsning tillvikfigare ärenden. I praktiken prövades emellertid ärenden, som ej ansågspåkalla egentlig sakprövning, pä arbetstidsbyrån. Sådana ärenden anmäldes sedanvid sammanträde med nämnden. Efter en ändring i instruktionen gäller numeraäven formellt att arbetstidsnämnden endast prövar viktigare arbetstidsärenden.I övrigt avgörs ärendet av en tjänsteman på arbetstidsbyrån. I fråga om dennärmare handläggningen av arbetstidsärenden m.m. får jag hänvisa tillbetänkandet (s. 119-132). Prop.1981/82:154 37 Utredningen föreslår i betänkandet omfattandeändringar av den nuvarande handläggningsordningen. Ändringarna syftar bl.a.till att åstadkomma att arbetstidsfrågor i betydande omfattning löses genomkollektivavtal mellan parterna och att myndighetshandläggningen i motsvarandemån upphör. Utredningenframhåller fill en böljan att antalet arbetstidsärenden som handläggs inomarbetarskyddsstyrelsen är mycket stort, ca 8000 ärenden , vilka de allraflesta avgörs inom arbetstidsbyrän. Flertalet ärenden enligt arbetstidslagenavser dispenser för extra övertid, ca 4000 ärenden ärligen. Dessa bifallsregelmässigt utan närmare sakprövning, om de har tillstyrkts av vederbörandearbetstagarorganisation. Av betänkandet framgår att det den 1 juli1978 - skedde någon egentlig sakprövning bara i 17 ärenden omextra övertid, en siffra som antas ungefärligen återspegla förhållandet ävenunder senare år. Den andra stora gruppen av ärenden enligt arbetstidslagenavser s.k. nödfallsövertid, dvs. övertid som behövs på grund av en inträffadoförutsebar natur- eller olyckshändelse eller annan jämförlig omständighet.Antalet ärenden av detta slag uppgår enligt utredningen numera till ca I 000 omåret, av vilka ca 900 avser godkända anmälningar om sådan övertid. Antaletarbetstidsärenden enligt arbetsmiljölagen anges vara omkring 3 000 , avvilka större delen - ca 2000 - avser dispens för nattarbete. Ävenhandläggningen av ärendena om nattvila är i allmänhet av närmast formellbeskaffenhet. Avarbetstidsärendena hänskjuts sammanlagt ca 100 viktigare eller tvis-tigaärenden till arbetstidsnämnden. Den myndighetshandläggning somförekommer av övriga arbetstidsärenden består till övervägande del endast avatt arbetstidsbyrån registrerar ärendena, inhämtar yttranden frånarbetstagarsidan och expedierar beslut. I minderärigärenden - ca 900 -sker dock sakprövning även när ärendena avgörs inom byrån. Vidare erinrarutredningen om att arbetstidslagsfiftningen är upplagd så, att avvikelse frånlagreglerna kan ske antingen genom kollekfivavtal eller eftermyndighetsdispens. Med en sådan uppläggning av lagstiftningen saknarmyndigheten anledning att i sak pröva en ansökan om dispens, om parterna äreniga. Samfidigt innebär lagstiftningen att myndigheten har att ta ställning iärendet även när parterna är eniga. mening talar främst resurssynpunkter mot den nuvarande ordningen.Det är enligt utredningen inte rimligt att en byrå pä arbetarskyddsstyrelsenhuvudsakligen sysslar med att besluta i ärenden där parterna är överens och därmöjlighet finns att sluta kollektivavtal. Vidare är det otillfredsställande atten myndighet står som beslutande i ärenden där myndighetens insats i självaverket är begränsad till en ren registrering av partsöverenskommelser. Ettsådant system ger en felaktig bild av vilka överväganden som har förekommit ochvar ansvaret ligger.