prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — menar att administrativa och medicinskaföreskrifter/ beslut i praktiken är oskiljaktigt invävda i varandra. Det ärdärför orimligt att i enlighet med utredningens förslag avstå från att angeföreskrifter för det administrativa ansvaret på kliniknivå. Läkarförbundetanser att en överläkare, som , skall vara kUnikchef. föreslår så betydelsefulla förändringar borde det enligt förbundetha varit dess skyldighet att ingående belysa följderna härav, vilkakonstruktioner som kan bli möjliga samt konsekvenserna för de vårdsökande, förverksamheten, för det allmänna och för de anställda. Detta har inte 15 1981182. 1981/82:97 226 gjorts,utan utredningen förutsätter - på enligt läkarförbundets mening alltför svagagrunder - att dessa bedömningar av ändamålsenlighet och lämplighet skall kunnaföras av arbetsgivaren i överläggningar med arbetstagarorganisationerna. Utredningenhar utgått ifrån att det medicinska ledningsansvaret liksom skall varaålagt läkare enligt lag men begränsas till medicinska verksamheter. Samtidigtinförs i lagtexten en bestämmelse med innebörden att detta ansvar bör delegerastilliannan hälso- och sjukvårdspersonal, när den ansvarige läkaren bedömer detmöjligt och lämpligt. Följanderemissinstanser instämmer i utredningens förslag: ,, direktionen för sjukhuset, landstingsförbundet, ett15-tal landstingskommuner, kommun, och SKAF. Socialstyrelsenanser att den nuvarande regleringen av det medicinska ledningsansvaret harfungerat väl och instämmer därför i utredningens bedömning att det börbehållas. understryker starkt det nödvändiga i att klarhetskapas om vad som i ansvarshänseende gäller för de inom hälso- och sjukvårdenverksamma. Styrelsens ordförande har skiljaktig mening beträffande frågan omdet medicinska ledningsansvaret. Enligt ordförandens mening är en begränsningav det medicinska ledningsansvaret till undersökning och behandling i det enskildavårdfallet alltför snävt. I detta ansvar måste också inrymmas in- ochutskrivning av patienter, ansvar för att journaler förs, ansvar för att medicinsk-tekniskutrustning ur sjukvårdssynvinkel används på adekvat sätt samt ansvar för säkraoch effektiva läkemedelsrutiner. Landstingsförbundetser positivt på att utredningen sökt slå fast en skillnad mellan detadministrativa och det medicinska ledningsansvaret. Man anser inte att deföreslagna lagbestämmelserna behöver ändras eller förtydligas. Däremot bör mani en kommande proposition utveckla och ge exempel på vad som har avsetts. Detär utan tvekan riktigt att gränsdragningarna kan bli svåra i enskildasituationer och att den praktiska tillämpningen också på andra sätt kan blibesvärlig. Inte minst gäller detta när man skall göra skillnad mellan vad somär förhandlingsbart enUgt medbestämmandelagen och vad som inte är det. Det äralltså viktigt att det finns tillgång fill annan vägledning, som kompletterarde grundläggande bestämmelser som kan beredas plats i en ramlag. Östergötlandsläns landstingskommun finner det väsentligt att utredningen för en diskussionom det är nödvändigt att lagfästa det medicinska ledningsansvaret. Det är intehelt självklart att det alltid är just en läkare som är den enda som är lämpadatt ha det medicinska ledningsansvaret. Prop.1981/82:97 227 verketförekommer inom organisationen i praktiken säkerligen avsteg från denna principinom områden där psykologer, sjukgymnaster, sjuksköterskor m.fl. intar en självständigställning i organisationen. Det vikfigaste är att det inte råder någon oklarhetom vem som har ansvaret. Förnärvarande är organisafionen förmodligen inte mogen att ta steget ut till ettavskaffande av det lagfästa ledningsansvaret för läkare, men det finns skäl attså småningom ånyo ta upp diskussion i denna fråga. Ett införande av en dispensvore en möjlighet att tills vidare lösa frågan i det fåtal fall det kan blifråga om att överföra det medicinska ledningsansvaret på annan än läkare. Ettantal remissinstanser menar att om det medicinska ledningsansvaret skall vara lagbundetbör det omfatta fler yrkeskategorier än läkare. TCO, , , , och biträder yttrande i denna fråga. TCOmenar att det är oriktigt att i lag fastslå endast en yrkeskategoris medicinskaledningsansvar. Läkaren är t.ex. inte expert på omvårdnad men förutsätts trotsdetta vara den mest kompetente att ha ledningsansvaret för denna verksamhet.Sjuksköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter och psykologer är exempel påspecialister söm genom förslaget inte skulle få det ledningsansvar som borde fillkommadem. Det finns dock enUgt TCO anledning att peka på att ledningsansvar kan dokumenteraspå annat sätt än genom lagstiftning t.ex. genom medicinalförfattningar,befattningsbeskrivningar och behörighetsbestämmelser. En dyUk dokumentationskulle ge den trygghet och säkerhet som patienten har rätt att kräva. Denföreslagna utformningen av lagtexten beträffande det medicinskaledningsansvaret är sådan att den - om den antas - i vart fall kräverkompletterande föreskrifter om delegation samt klarläggande av de ansvarsmässigakonsekvenserna för övrig personal. anser att ledningsansvaret bör utmönstras ursjukvårdslagstiftningen. Det viktigaste skälet är det förändrade synsätt somunder senare år vuxit fram inom hälso- och sjukvården. Sociala och psykiskafaktorer har fått allt större tyngd som sjukdomsorsak. SSR menar atthelhetssynen förutsätter att ledningsansvaret får en mer tidsenlig reglering.Om man skaU kunna ta hänsyn även till psykologiska och sociala förhållandenmåste olika kunskapsområden kunna hävda sig jämbördigt. SSR anser således attdet medicinska ledningsansvaret inte behöver lagbindas. Ledningsansvaret är jubara en del i en lång sammanfogad ansvarskedja. Det kan dokumenteras på annatsätt, t.ex. genom instruktioner, organisationsplaner ellerbefattningsbeskrivningar. Ledningsansvaret måste åvila den som besitter debästa kunskaperna för aktuell verksamhet och att detta ansvar bör ligga så närapatienten och arbetsgruppen spm möjligt. Att mot denna bakgrund reglera enspecifik yrkesgrupps ledningsansvar är både onödigt och otidsenligt. 1981/82:97 228 Några remissinstanser anser - liksom flera av deremissinstanser som i princip har sagt sig vara positiva tillutredningsförslaget - att frågan bör utredas ytterligare. Det gällerstatskontoret, och . Konsumentverketkonstaterar att det i lagförslaget kortfattat anges att det medicinskaledningsansvaret skall åvila läkare och att detta ansvar så långt det ärmöjligt bör lämnas över till annan hälso- och sjukvårdspersonal. I gällandesjukvårdslag och sjukvårdskungörelse regleras oUka läkarkategori-ers åliggandeningående. Såväl från patientens som sjukvårdspersonalens synpunkt är detväsentligt att lagförslaget klart anger vilket ansvarsområde som varje kategorihar. Landstingskommunernas totalansvar liksom det medicinska ledningsansvarethar i lagförslaget knappast någon konkret innebörd. Konsumentverketifrågasätter därför om utredningens långtgående förslag till förändringar avansvaret för hälso- och sjukvården bör genomföras. Följande remissinstanser motsätter sig förslaget:kammarrätten i , läkarförbundet, läkaresällskapet och FörbundetSveriges Arbetsterapeuter. Kammarrätten i menar att utredningens förslag,om det genomförs, skulle få till följd att ansvarsförhållandena bUr oklara ochsvåröverskådliga. Detta skulle i sin tur innebära svårigheter när det gälleratt lägga fast vem som faktiskt bär ansvaret för den ena eller andra åtgärden.Förslaget medför därmed rättsosäkerhet för såväl den enskilde som sjukvårdspersonalen.Kammarrätten, på vilken rättstillämpningen på området ankommer, anser att ensådan ändring inte kan godtas. menar att förslaget innebär en väsentligförändring av det medicinska ledningsansvaret bl.a. genom att ansvaret inte längreskall åvila överläkare utan en ospecificerad läkare. Gällande lag stadgar attdet alltid skall finnas en bestämd läkare som ytterst är ansvarig försjukvården i varje enskilt fall. Detta s.k. medicinska ledningsansvar åvilaröverläkare/ distriktsläkare. Utredningens lagförslag ger emellerfid enligtläkarförbundet landsfingskommunen möjlighet att dela upp sjukvården i olikaansvarsområden där läkarna endast skall ansvara för medicinsk verksamhet iinskränkt bemärkelse. Sjukvård och medicinsk verksamhet är uppenbarligen intesynonyma begrepp, vilket bekräftas av specialmotiveringarna i kapitel 11. Därsägs nämligen - dock utan exemplifiering - att det vid sidan av den medicinskaverksamheten kan finnas verksamheter som andra yrkesgrupper har ledningsansvaretför. Detta innebär enligt läkarförbundets mening att man skaparförutsättningar för en mycket olycklig uppdelning av sjukvården i flera olikaansvarsområden. Läkarförbundetfinner det högst anmärkningsvärt att utredningen inte ens gjort ett försök attanalysera konsekvenserna av sitt förslag beträffande det medicinskaledningsansvaret utan försökt ge sken av att de föreslagna reglerna ommedicinskt ledningsansvar överensstämmer med nu gällande regler. framför likartade synpunkter. Prop.1981/82:97 229 Förslagetom att behörighetsbestämmelser och tillsättningsregler bör ses över i särskildordning fillstyrks av ett flertal remissinstanser. Det understryks från flerahåll att denna översyn bör ske skyndsamt så att nya bestämmelser kan träda ikraft i anslutning till att hälso- och sjukvårdslagen blir tillämpUg. Någraremissinstanser är dock kritiska mot att de nuvarande bestämmelserna om fillsättningav läkartjänster m.m. inte förs över från nuvarande sjukvårdslagstiftning. påpekar att det i behörighetsförordningens 5 § stadfästslegitimationskrav för psykolog inom hälso- och sjukvården, med undantag för vidförordningens ikraftträdande anställda icke-legitimerade psykologer. Med hänsynfill psykologyrkets utveckling och psykologernas ställning i vården i dagfinner psykologförbundet detta vara ett logiskt ställningstagande, somförbundet välkomnar. Beklagligtvis har utredningsgruppen förbisett attlegitimationsförordningen för psykologer föreskriver 12 månaders prakfisktjänstgöring som psykolog på s.k. PTP-tjänst som villkor för erhållande avlegitimation. Delar av sådan tjänstgöring fullgörs inomsjukvården. Med den föreslagna skrivningen omöjliggörs fortsatttjänstgöring inom sjukvården för att erhålla legitimation. Förbundetförutsätter att det undantag från legitimationskrav som utredningen finner"självklar" för läkare under allmäntjänstgöring är lika självklartför psykologer under praktisk tjänstgöring och att skrivningen kan rättas tillgenom en motsvarande skrivning för psykologer som den för läkare i3§. EnligtHSU:s förslag om det medicinska ledningsansvaret skaU detta ansvar så långt somdet är möjUgt och lämpligt lämnas över till annan hälso-och sjukvårdspersonal. Sveahovrätt kan i stora delar ansluta sig till vad som sägs i betänkandetbeträffande delegation. Enligthovrättens mening är det uteslutet att t.ex. klinikchef skulle kunna delegerasitt ansvar för ledningen av verksamheten på kUniken, helt eUer delvis, tillannan personal där. Över huvud taget förefaller det inte kunna vara så, att densom på grund av sin befattning har visst ansvar kan delegera detta; han kandelegera viss uppgift men ej sitt ansvar. Attdelegering endast får ske till behörig personal torde enligt följaredan av det medicinska ledningsansvaret och befintliga kompetensregler. Dendelegerande läkaren ansvarar inom ramen härför för sin bedömning av när delegeringkan ske. Uttrycket i den föreslagna lagtexten att delegering skaU ske när detär "möjligt" torde därför vara obehövligt. Därutöver gerformuleringen intryck av en mer långtgående möjUghet eller skyldighet attdelegera uppgifter än vad som enligt betänkandet varit 1981/82:97 230 avsikten med stadgandet, nämligen att ge direkt stöd förläkarens rätt att delegera - som man får antaga - konkreta vård- ochbehandlingsuppgifter. anser att det är ett välkänt faktum attdelegationsmöjligheterna i sjukvården utnyttjats till den grad attlämpligheten ibland har ifrågasatts. En internafionell jämförelse visar ocksåatt medicinskt ansvar delegeras från läkare till övrig personal i långt störreutsträckning i än utomlands. Det medicinska ledningsansvaret bör enligt förslagetdelegeras "så långt det är möjligt och lämpligt". Medmöjlighetskriteriet avser utredningen kompetensen hos den som skall övertaansvaret. I specialmotiveringen glider man från uttrycket "så långt detär" till "när det är (möjligt)". Sistnämnda uttryck ärnaturligtvis det rimliga om ett stadgande med denna innebörd över huvud tagetskall förekomma i lagen. Utredningen är oklar i fråga om innebörden av lämpUghetskriteriet.Av specialmotiveringen får man intrycket - som förstärks av utredningensöverväganden - att lämpligheten skall bedömas så att medicinskt ledningsansvarbör lämnas över till annan hälso- och sjukvårdspersonal även när läkaren skullekunna behålla och utöva det själv, obehindrad av andra arbetsuppgifter etc.Endast när det "i övrigt föreligger särskilda skäl" skaU läkarenenligt specialmotiveringen behålla ansvaret. Läkarförbundetutgår dock - trots den olyckliga formuleringen i förslaget till lagtext - ifrånatt HSU inte menar att delegeringen av rena principskäl skall drivas så långtsom möjligt utan hänsyn fill om det skulle medföra risker för försämringar avkvalitet och säkerhet i vården. Utredningen utgår ifrån att det inom hälso- och sjukvårdeni princip bör finnas samma förutsättningar för samverkan i arbetet ochmedbestämmande för alla anställda, som man eftersträvar i övrigt i arbetslivet.Samfidigt måste man beakta de särskilda krav som patientvården ställer. SKAFframhåller att med den föreslagna hälso- och sjukvårdslagens uppläggning kanmedbestämmande i personalfrågor, arbetslednings- och prganisationsfrågor,arbetsmiljö, rationalisering, personalinformation, etc. inom hälso- ochsjukvården utvecklas på samma sätt som inom den kommunala verksamheten iövrigt. Restriktipnerna gäller endast det medicinska lednings- Pchyrkesansvaret. Förbundetmenar dock att förutom de formella inflytandeformerna måste vissa villkor iövrigt uppfyllas för att medbestämmandet skall bU ett naturligt inslag ivårdorganisationen. Den utveckUng som pågår för att ersätta en splittradarbetsfördelning med olika former av lagarbete måste främjas ytterligare. Detdirekta ansvaret ligger visserligen på sjukvårdshuvudmännen, men statsmakternahar för sin del ansvar för att ekonomiskt stimulera 1981/82:97 231 försöksverksamhet,främja forskning kring formerna för lagarbete och skilda personalgruppersmedverkan samt inte minst initiera den omfattande utbildningsverksamhet somkrävs för att nå eftersträvad kompetens hos hälso- och sjukvårdspersonalen överlag. Utredningen om sjukvårdens inre organisation (SIO) berörde allt detta idet betänkande som lades fram . Något regeringsförslag i frågan harännu inte lagts fram men har vad förbundet erfar aviserats till våren 1981.Förbundet ser det som mycket angeläget att en kommande proposition tar fasta påSlO-utredningens ambitioner. I annat fall riskerar demokratiseringsarbetet inomhälso- och sjukvården att kraftigt urholkas. TCO menar att denföreslagna ramlagen bör ge ytterligare utrymme för personalen och de lokala fackUgaorganen att delta i verksamhetsplanering m.m. TCO vill särskilt framhålla attockså patientens trygghet och säkerhet bör bU bättre tillgodosedd genom personalensmedbestämmande. Enligt läkarförbundetsbedömning finns det skäl att mer ingående än utredningen gjort granska hur ettvidgat inflytande för hälso- och sjukvårdspersonalens organisationer påverkarpatientens intressen. Arbetstagarnas organisationer företräder intressen sominte utan vidare kan förutsättas sammanfalla med verksamhetens eller denvårdsökandes. Utredningenföreslår att i avvaktan på särskild utredning av behörighetsfrågorna inom hälso-och sjukvården att nuvarande bestämmelse bibehålls. 8Samspelet mellan landstingskommunerna och staten Utredningenkonstaterar att det är de landstingskommunala huvudmännen som har det direktaansvaret för utformning, finansiering och drift av hälso- och sjukvården.Statsmakterna har det övergripande ansvaret för hälso- och sjukvården inomramen för den allmänna välfärdspoUfiken. Utredningenmenar att stafiiga kontrollåtgärder i stor utsträckning kan elimineras ellerinskränkas och ersättas med andra samverkansformer. Denstarka expansionen av hälso- och sjukvården i kombination med krav påförändringar i organisationsformer och verksamhetsinriktning förstärker enligt HSUbehovet av en utbyggd och fördjupad hälso- och sjukvårdsplanering. Hälsp-pch sjukvårdens planeringsuppgifter kan enligt utredningen indelas i två delar:planering av verksamheter inom hälso- och sjukvårdssektorn resp. medverkan iannan samhällsplanering. HSU förutsätter att staten har fill uppgift attsamordna de oUka delarna av samhällsverksamheten och göra de avvägningar som ärnödvändiga för att utnyttja tillgängliga resurser med hänsyn till delssamhällsekonomin och arbetskraftssituationen, dels hälso- Prop.1981/82:97 232 Socialstyrelsenstöder generellt de riktlinjer och principer för planering av hälso- ochsjukvården och samverkan mellan landstingskommunerna och olika samhällsorgan eUerenskilda vårdgivare som anges av HSU. Planeringsverksamheten inom landstingenhar utvecklats starkt och fått kraftigt ökad betydelse. Enligtsocialstyrelsens uppfattning är det viktigt att denna utveckUng fortsätter. Socialstyrelseninstämmer i uppfattningen att någon detaljreglering av landstingensplaneringsskyldighet inte bör tas in i själva lagtexten. Enligt förslaget skalllandstingskommuners planering och utveckling av hälso- och sjukvården bedrivasi samarbete med samhällsorgan, organisationer och enskilda. Detplaneringsansvar som skall åvila måste enligt () innefatta såväl resursmässiga som kvalitetsmässiga faktorer.Socialstyrelsen bör således i planeringen även behandla ekonomiskakonsekvenser av oUka alternativ. Lika viktigt är det emellerfid också med enöverblick på riksnivå över de reala resurserna t.ex. högt utbildad personalsamt sjukhusanläggningar, utrustning och dylikt. Särskilduppmärksamhet bör enligt RRV också ägnas planeringen av sådana delområden därflera huvudmän är ansvariga, t.ex. äldrevård och missbrukarvård inom vilka landsfingenhar ansvaret för sjukvårdsdelen och kommunerna har ansvaret försocialvårdsdelen. RRV har i skrivelse till styrelsen i anslutning till studienSamhället och de äldre (dnr. 1975:1248) bl.a. visat på de betydande brister somfinns i fråga om samordning av olika åtgärder eller åtgärdsprogram. Socialstyrelsenges i lagförslaget rätt att fill ledning för vården utfärda allmänna råd. RRVvill dock framhålla att styrelsen skall följa utvecklingen inom hälso- ochsjukvården, och att styrelsen även fortsättningsvis bör ha skyldighet att tainitiativ fill att rätta fill eventuella brister, även om man ej givits rättatt utfärda föreskrifter. Enligt statskontoretsuppfattning får planeringssystemet avgörande betydelse för såväl statensagerande som den landstingskommunala vårdproduktionens organisation . Det är därför riktigt att särskild vikt fästs vidplaneringssystemets fortsatta uppbyggnad och att staten genom socialstyrelsenaktivt kan medverka i detta arbete. Ansvaret för att utveckla uppföljningssystemsom fångar upp och sammanställer vårddata bör också klart definieras.Planeringens styrka blir i hög utsträckning beroende av en snabb och adekvatuppföljning. Direktionen för akademiskasjukhuset i stöder utredningens tankegångar och vill särskilt betonavikten av en central medverkan i arbeten med att ta fram underlag fördimensioneringstal, vårdprogram etc. för att på så sätt underlättamöjligheterna att ge vård på lika viUkor i landet. TCO konstaterar att ipropositionen 1979/80:6 om uppgifter och prganisatipn m.m.utvecklades frågan om roll Prop.1981/82:97 233 påett sätt som i flera avseenden Ugger nära TCO:s uppfattning. Bl.a. framhöllsatt det ur statsmakternas synpunkt är väsentligt att ha ett sådant inflytandepå vårdsektorns planering att vården får en Ukartad utveckling och standardöver landet. Vidare framhölls att även bör granskaoch yttra sig över de enskilda planerna innan de blir föremål för sjukvårdshuvudmännensslutliga ställningstagande. Detkan noteras att hälso- och sjukvårdsutredningen för sin del inte närmare berörhur och när roll i planeringen skall komma in, vilket är enklar brist och bör föranleda ytterUgare överväganden. Statenhar enUgt utredningen ett övergripande ansvar att bevaka de enskildamänniskornas trygghet och säkerhet i medicinskt avseende. Denna bevakning skergenom tillsyn. bör ges uppgiften att på statsmakternas vägnarutöva kontroll över verksamheten. bör ha tillsynen över hälso-och sjukvården i den mån annat inte är särskilt föreskrivet. Till ledning förvården bör styrelsen få utfärda allmänna råd. Socialstyrelsenstillsynsansvar bör enligt HSU ha karaktären av ett ömsesidigtinformationsutbyte snarare än kontroll. Tillsynen som föreslås starkare koppladtill planeringen, kommer att utgöra en bit av utvärderingen avplaneringsinsatserna. Socialstyrelseninstämmer alltså i de tankegångar som framförts av HSU och som också ingår isocialstyrelsepropositionen. Socialstyrelsenmenar dock att det är svårt att ställa upp någon allmängiltig princip förutformningen av statens tillsyns- och kontrollfunktioner. En awägning måste skemellan å ena sidan intresset av ett ökat lokalt inflytande och utveckling avden kommunala självstyrelsen samt å andra sidan kraven på rättssäkerhet ochlika fillgång på samhällsservice. Närdet gäller tillsynen blir en av styrelsens huvuduppgifter att tillgodosemedicinska, sociala och rättsliga kvalitets- och säkerhetskrav. De former, ivilka denna tillsyn utövas, måste sättas i relation till krav på ett smidigtoch konstruktivt samarbete mellan och sjukvårdshuvudmännen. Därutöverkan det emellertid vara nödvändigt att med stöd avregeringsdelegation utfärdar erforderliga föreskrifter till tryggande avenskilda människors säkerhet i vården och i förekommande fall utövarinspektionsverksamhet på sådant sätt att berättigade anspråk på tryggande avpatientens rättssäkerhet kan uppfyllas. Denföreslagna lagen medger också enligt att man får rikta sinaföreskrifter inte bara till personalen inom hälso- och sjukvården utan ocksåtill huvudmännen för att trygga enskilda människors säkerhet i vården. Tillsynsfunktionenssyfte kan sägas vara övervakning och uppföljning, vägledning och utveckUng. Denhar övergripande vägledande och kunskaps-förmedlande karaktär, men innefattarockså skyldighet att värna den Prop.1981/82:97 234 personligarätten i det enskilda fallet. I båda hänseenden ger den en möjlighet till insynav stor betydelse för planeringsuppgifter. En aktivtillsynsverksamhet innebär en kontinuerlig uppföljning av sjukvårdens läge ochen utvärdering av planeringen. Sammanfattningsvisdefinierar sina tillsynsuppgifter enligt HSU och prop.1979/80:6 som följer. Isocialstyrelsens uppgifter ingår att - företainspektioner i säkerhetssyfte och utreda ansvarsfrågor då incident inträffat, dåenskilda eller organisationer begär det, dåhuvudman begär det, dåbrister eller förhållanden som kan äventyra pafienternas säkerhet eller möjlighettill god vård eljest framkommer. - följa pågående utvecklingsarbete genomkontaktbesök o.d. - delta i överläggningar, konferenser och kurser ochdå ge vägledning - slå larm då lagar m.m. inte följs som statsmakternaavsett - avge yttrande tiU domstolar - meddela föreskrifter inom ramen försocialstyrelsens befogenheter - följa sjukvårdens resursutveckling ochvårdutnyttjandet - ge en vägledning genom allmänna råd och uttalanden - följa och utvärdera planeringen Deninspektionsverksamhet som bedrivs från styrelsens sida i vad avser medicinskvårdkvalitet, får främst karaktären av erfarenhetsåterföring från forskning ochförsöksverksamhet till fältet och ett utnyttjande av erfarenheterna från dettasom underlag för forskning, utbildning och försöksverksamhet. - informera om policy - förmedla erfarenheter beträffandebehandlingsmetoder, vårdorganisation, vårdideologi m.m. fill plikasjukvårdsinrättningar