prop · G503122 · 1981-12-31 00:00:00 — 1981/82; 122 omorganisation och finansiering av djurens hälso- och sjukvård, m.m.; Regeringenföreslår att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag avregeringsprolokoll. Ipropositionen föreslås vissa ändringar i organisationen och finansieringen avdjurens hälso- och sjukvård samt en omorganisation av statens veterinärmedicinskaanstalt. I propositionen tas också upp vissa frågor angående velerinärutbildningenm. 1981/82:122 2 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , , ,, Åsling, Söder, , , , , , ,, Elmstedt, Tilländer, Ahrland, Propositionom organisation och finansiering av djurens hälso- och sjukvård, m.m. Medstöd av regeringens bemyndigande fillkallade chefen för jordbruksdepartementeti en kommitté' med uppdrag att se över organisationen ochfinansieringen av djurens hälso- och sjukvård. Kommittén,som antog namnet djurhälsoutredningen, överlämnade promemorian"Finansiering av djursjukhus m.m.". Promemorian har behandlats iregeringens proposition (1979/80:151) om ändring i förordningen (1923:116)angående skatt för hundar. Djurhälsoulredningen avlämnade i september 1981betänkandet (SOU 1981:57) Djurens hälso- och sjukvård. Betänkandet har remissbehandlats.Tillprotokollet i detta ärende bör fogas dels djurhälsoulredningens sammanfattningav betänkandet som bilaga 1, dels en förteckning över remissinstanserna och ensammanställning av remissyttrandena som bilaga 2. Beträffande nuvarandeförhållanden m. m. samt utredningens närmare överväganden hänvisas tillbetänkandet. Medstöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för jordbruksdepartementeti en särskild utredare med uppdrag att utreda vissa frågor rörandestatens veterinärmedicinska anstalts och statens lanlbrukskemiskalaboratoriums uppgifter och organisation m.m. Utredaren har i december 1981avlämnat betänkandet (Ds Jo 1981:9) Översyn av statens veterinärmedicinskaanstalt. Belänkandel har remissbehandlats. 'Överdirektören , ordförande, riksdagsledamöterna . , lantbrukarna och samt riksdagsledamotenHåkan . 1981/82:122 3 Tillprotokollet i detta ärende bör fogas dels en sammanfattning av betänkandet sombilaga 3, dels en förteckning över remissinstanserna och en sammanställning avremissyttrandena som bilaga 4. Beträffande nuvarande förhållanden m. m. samtutredningens närmare överväganden hänvisas till betänkandet. Förfullständighetens skull kommer jag vid min genomgång också att beröra ett antaldetaljfrågor i vilka det inle ankommer på att besluta. Föratt ge en bakgrund till statens och näringens insatser för djurens hälso- ochsjukvård vill jag inledningsvis något beröra verksamhetens syfte samt vissautvecklingstendenser. Djurenshälso- och sjukvård skall primärt syfta till alt främja och upprätthålla ettgott hälsotillstånd och därigenom skapa möjligheter till en god funktion/produktion.Hälsovården omfattar härvid aktiviteter inom elt mycket vitt fält. Det är t.ex. fråga om åtgärder inom sådana områden som stallmiljö, betesmiljö och miljöi vidare bemärkelse, förekomst av sjukdomsframkallande smittämnen hos djurensjälva och i miljön, i foder och dricksvatten, överlevnads- ochspridningsmöjligheterna i miljön för sådana smittämnen osv. I begreppet rymsockså djurägarens och den djurskötande personalens kunnande. Vidare börinräknas avelsarbetel som måste inriktas så att ärftligt betingade svagheteroch missbildningar som direkt eller indirekt kan påverka djurhälsan inte försvidare. Hälsovårdensyftar till att minska riskerna för sjukdom. Den gör inte sjukvård överflödigmen sjukvårdsbehovet bör kunna minskas i betydande grad genom ökade insatser påhälsovårdens område. En sådan förskjutning av tyngdpunkten i arbetet förveterinärer m.fl. mot förebyggande hälsovård innebär emellertid inte attutbildningen för djursjukvård eller verksamheten inom delta område fåreftersättas. Just genom den sjukvårdande verksamheten erhålls ofta impulsertill hälsovårdande insatser. Djurhälsoutredningenoch flertalet remissinstanser har särskilt betonat all djurens hälso- ochsjukvård i ökad utsträckning bör inriktas mol åtgärder som syftar till attförebygga hälsoslörningar. Jag delar denna uppfattning. Jag vill i dettasammanhang erinra om att utvecklingen inom den moderna djurhållningen intevarit problemfri sedd från djurhälsosynpunkt. Effeklivitetssträvandena inom animalieproduklionenhar hiltills i slor utsträckning inriktats på teknisk utveckling för att sparaarbetskraft samt på att genom avel och utfodring höja djurensavkastningsförmåga. Ett flertal negativa utvecklingstendenser beträffandedjurens hållbarhet och motståndskraft mot sjukdomar har i samband härmedkommit att minska del 1981/82:122 4 ekonomiskautbyte som den nya tekniken i och för sig har skapat förutsättningar för. Detär därför viktigt också av ekonomiska skäl att produktionstekniken inomdjurhållningen i högre grad än inriktas på att minska sjukdomsfrekvensen. Enligtmin mening har man i första hand lagt tyngdpunkten i det praktiska hälso- ochsjukvårdsarbetet på botande i stället för på förebyggande verksamhet. Detförebyggande momentet har emellertid utgjort en väsentlig del vid bekämpningenav de klassiska smittsamma sjukdomarna såsom tuberkulos, smittsam kastning, mul-och klövsjuka, rabies m. fl. För dessa sjukdomar har målsättningen varit attutrota ett specifikt smittämne. Bekämpningsåtgärderna har legat inom dettraditionella veterinärmedicinska kompetensområdet. De metoder man tillgripithar främst syftat lill alt förhindra spridning av smittämnen mellan enstakadjur eller grupper av djur. Åtgärderna har l.ex. varit hälsokontroller, förbudatt förflytta djur mellan besättningar eller regioner, isolering av smittadebesättningar och utslaktning av sjuka eller misstänkt sjuka djur. Resultatet avinsatta åtgärder har ofta varit goda med som regel beslående resultat. Intressetoch insatserna har kommit att inriktas mot nedsatt hälsa och sjukdomar somorsakas av flera faktorer. En kombination av smittämnen, arv, utfodring ochskötsel leder lill dessa problem som därigenom griper över mångakompetensområden. Omsorgen om djurens hälsa och välbefinnande har övergåttfrån att vara ett exklusivt veterinärt kompetensområde till ett lagarbete därspecialister inom många områden måste samverka. Denmoderna djurhållningen har inneburit en ökad koncentration till färre och alllstörre enheter. Kraven på hälsovårdsprogram för förebyggande av sjukdomar och produklionsstörningarblir därmed större. Besättningsproblemen blir allt mer komplexa och detpraktiska fältarbetet ute i besättningarna kräver engagemang och samverkan frånalll fler specialister. Detta utesluter givetvis inle att det även i framtidenkommer att finnas ett stort behov av insatser för alt bota djur. Sammanfattningsvisvill jag således framhålla att såväl statens som näringens insatser för attförbättra djurhälsan fortlöpande måste anpassas till förändringarna isjukdomsbilden. Detta gäller såväl den veterinärmedicinska utbildningen ochforskningen som arbetet i djurbesättningarna. Deekonomiska föriuslerna på grund av djursjukdomar är betydande. Styrelsen förSveriges hänvisar i sitt remissvar till uppgifter frånOECD, och där man beräknar alt föriuslerna genom sjukdomar hosdjuren uppgår lill äv värdet i producentledet av den samlade animalieproduklionen.Denna siffra - vilken överförd till svenska förhållanden skulle motsvaraförluster . - är sannolikt något för hög förSverige. Det är dock troligt att förlusterna överstiger . Djurenshälsa har förutom stora ekonomiska effekter för den enskilde djurägaren enmycket väsentlig samhällsekonomisk betydelse för försörj- Prop.1981/82:122 5 ningenmed animaliska livsmedel. Statsmakterna har i olika sammanhang slagit fast attlivsmedelsproduktionen är av största betydelse för folkhushållet. Jag vill idetta sammanhang erinra om att jordbrukspolitiska beslut anger attjordbrukspolitiken skall ha som mål att bl. a. tillgodose konsumenternasberättigade krav på fillgång till livsmedel med hög kvalitet till rimligapriser. Djurens hälsa och därmed djurhälsovården har således elt betydandesamhällsintresse. Det statliga ansvaret kan i väsentlig grad anses omfattafrågor som rör de olika verksamheternas inriktning och omfattning samttillsyns- och kontrollfunktioner. Mot denna bakgrund finner jag del naturligtatt staten också i fortsättningen lar ansvar för djurens hälso- och sjukvård.Jag vill också framhålla betydelsen av de resurser staten bidrar med fill engod beredskap mot smittsamma sjukdomar. Detta bör enligt min mening komma tilluttryck genom att staten även framgent tar på sig vissa såväl organisatoriskasom ekonomiska förpliktelser. Förutom att staten, i enlighet medbestämmelserna i epizootilagslifl-ningen, ersätter den som fått vidkännaskostnader fill följd av myndighetsingripande, bör de myndigheter, som svararför bekämpandet av smittsamma sjukdomar, ha tillgång fill expert- ochserviceorgan. Statens insatser bör härvid liksom f n. i första hand knytas fillstatens veterinärmedicinska anstalt och de statliga distriktsveterinärernasfältverksamhet. I1977 års jordbmkspoliliska beslut fastslogs också jordbrukets roll från regionalpolitisksynpunkt. Samfidigt framhölls även behovet av speciella stafiiga stödinsatser lilljordbruket i framför allt norra för all en tillräckligt omfattandejordbruksproduktion skall kunna upprätthållas i dessa delar av landet. Dettamedför bl.a. att djurägarna i dessa delar av landet måste få tillgång tillveterinär service fill rimliga kostnader. För dessa mindre djurtäla områdenbehövs därför särskilda statliga insatser. Detta kan ske genom att stateninrättar ett större antal distriktsveterinärtjänster i förhållande fill djurantaleti dessa områden än i mer djurtäta områden och genom att avlägset boendedjurägare erhåller vissl ekonomiskt slöd för att kostnaderna förveterinärförrättningar inle skall bli för betungande. Jag återkommer till dennafråga i samband med mina förslag om dimensionering avdistriktsveterinärorganisationen och i samband med vissa anslagsfrågor. Någraremissinstanser har tagit upp frågan om statens ansvar för djursjukhusen ochvården av sällskapsdjur. Jag delar djurhälsoulredningens uppfattning att animalieproduktionensdjur endast i sällsynta fall behöver utnyttja djursjukhusen. Där behandlashuvudsakligen sällskapsdjur och sporthäslar. Jagär medveteti om att djursjukhusen i många fall har en svår ekonomisksituation. har emellertid tidigare uttalat att sluten djursjukvårdinte är en statlig angelägenhet. Jag har inte funnit anledning att föreslå någonändring på denna punkt. I de fall staten anlitar djursjukhusen i utbildningenbör dock som hiltills kompensation för handledning och in- trångersättas av de insfitutioner och myndigheter som svarar för utbildningen. Kravetpå veterinärvård av sällskapsdjur och sporthäsitar har ökatkraftigt. Det är enligl min mening inte rimligt att staten lar på sig ansvaretför alt tillmötesgå denna efterfrågan annat än i vissa undantagsfall, l.ex. Jag återkommer lill denna fråga i det följande vid behandlingen avden framtida distriktsvelerir ärorganisalio-nens uppgifter. Jag vill i dettasammanhang dock erinra om att staten gör betydande insatser även försällskapsdjurens hälso- och sjukvård. Utbildningen av veterinärer och denveterinärmedicinska forskningen kommer även dessa djurgrupper lill del. Dettaär enligt min mening väl mofiverat av djurskyddsskäl och med hänsyn fill dessadjurs sociala betydelse. 2.2Organisation och flnansiering av djurens hälso- och sjukvård m. m. Djurenshälso- och sjukvård är f n. organisatoriskt uppdelad på olika huvudmän. Djurhälsoutredningenhar därför i enlighet med sina direktiv övervägt vilka förbättringar som skullekunna åstadkommas genom en samordning av huvudmannaskap och resurser.Möjligheterna till integration mellan den statligadistriktsveterinärorganisationen och den av näringen organiserade hälsokonlrollverksamhelenhar bl.a. prövais. Utredningen har inte föreslagit någon ändring i fråga omhuvudmannaskap i första hand därför att näringen ställt sig avvisande både tillalt åta sig huvudmannaskapet för distriktsveterinärorganisationen och till attmed staten bilda ett bolag för en samordnad verksamhet. Ettfortsatt statligt huvudmannaskap tillstyrks eller lämnas utan erinran avflertalet remissinstanser. Statskontoret och riksrevisiorsverket anser dock attdet varit naturligt att jordbruksnäringen helt tagit över ansvaret förveterinärorganisationen. Riksrevisionsverkel framhåller all en samlad lösning inäringens eller med staten delad regi bör prövas ytterligare, t. ex. i form av ellstatligt bolag. Föregen del får jag anföra följande. I det föregående har jag understrukit djurhälsansstora betydelse för djurägarna och för samhÉillet. Elt gott hälsotillstånd hos animalieproduktionensdjur är nödvändigt för en tryggad försörjning med animalieprodukter av godkvalitet. Det har därmed också stor betydelse för människors hälsa. Dettamotiverar enligt rnin mening att staten även , för vården av iförsta hand animalieprodukfionens djur, lar på sig huvudmannaskapet för distriktsveterinäroirganisationen.Det finns emellertid enligt min mening inte tillräckligt starka motiv för att statendirekt eller via elt stafiigt bolag skulle vara huvudman för både distriktsvelerinärorganisationenoch den organiserade djurhälsokontrollen. Den senare verksamheten i näringensregi har fungerat väl och det finns därför ingen anledning att nu föreslå någonförändring i (luvudmanna-skapet. Prop.1981/82:122 7 Jagvill framhålla att den stafiiga distriklsveterinärorganisationen är envärdefull resurs som samhället inte bör avhända sig. Distriklsveieri-närorganisationenbör utgöra grunden för hälso- och sjukvården inom animaUeprodukfionen. Genomdenna garanteras djurägarna en tillfredsställande service i alla delar avlandet. Inte minst viktigt är att del syslem för beredskap som byggts upp inomdistriktsveterinärorganisationen bibehålls på nuvarande nivå. Slutligen villjag peka på den stafiiga distriklsve-terinärorganisalionens roll iövervakningen och bekämpningen av smittsamma sjukdomar. Utredningenhar föreslagit att lantbruksstyrelsens verksamhetsplanering ävenskall omfatta djurens hälso- och sjukvård. Även jag anser det nödvändigt att ensådan planering kommer till stånd. Syftet med planeringen skall vara att gelantbruksstyrelsen underiag dels för styrelsens anslagsframställning, dels förfördelningen av resurser mellan olika regioner och verksamhetsinriktningar. Medden stora betydelse som djurhälsan har för animalieproduklionen är det viktigtatt denna beaktas vid planeringen och vägs in i den samlade bedömningen när delgäller alt fördela och prioritera olika insatser inom lantbruksverkel. Enutgångspunkt för planeringen av djurens hälso- och sjukvård bör givetvis iförsta hand vara inriktningen och omfattningen av animalieprodukfionen inom olikadelar av landet. Med hänsyn till de starkt skiftande förhållandena inom olika landsdelaranser jag alt ett regionalt inflytande är viktigt vid planeringen avverksamheten. Härigenom kan också djurägare och andra berörda inom en regionberedas tillfälle till ett vidgat inflytande. Det övergripande ansvaret förplaneringen åvilar dock lantbruksstyrelsen. Jaghar tidigare berört de förändringar som skett inom vår djurhållning. Dessaförändringar gör det viktigt alt djurens hälso- och sjukvård anpassas till deolika krav som ställs och kommer att ställas på denna i fråga om inriktning ochorganisation. Enligt min mening kommer den föreslagna verksamhetsplaneringenatt öka lantbruksstyrelsens möjligheter att följa utvecklingen och vidtaåtgärder som på ett flexibelt sätt kan anpassas fill denna. Somjag tidigare framhållitbör den nuvarande statliga distriktsveterinär-organisationen bibehållas. Jagutgår också från att det i fortsättningen kommer att finnas privatpraktiserandeveterinärer, främst för sport- och sällskapsdjurens behov, och attjordbruksnäringen även i fortsättningen kommer att bedriva organiserad hälsokonlrollverksamhetför olika djurslag och produktionsgrenar. För att statens och näringensinsatser skall kunna utnyttjas på bästa sätt krävs en samordning av resurserna.Samordningens syfte bör vara att ge djurägarna en samlad service såväl vadgäller sjukvård som hälsovård. Samordningen bör ske såväl centralt som regionalt.Den centrala samordningen mellan staten och näringen bör ledas av Prop.1981/82:122 8 lantbruksstyrelseni nära samarbete med representanter för berörda produktionsinriktningar inomjordbruksnäringen. Det är enligt min mening också viktigt att man isamordningsarbetet häller nära kontakter med ochstatens veterinärmedicinska anstalt. Det är sålunda angeläget att de storasatsningar som gjorts vid dessa myndigheter utnyttjas förpraktiskt vetenskapligt utvecklingsarbete med utgångspunkt i vad den samordnadeverksamheten ute i fältet kräver. Härigenom garanteras alt insatserna fårvetenskaplig förankring och att utvecklingens framsteg kommer arbetet ute påfältet till godo. Del ankommer på lantbruksstyrelsen att ta ställning fill deorganisatoriska formerna för samarbetet. och remissinstanserna vill jag också starkt understryka betydelsenav en regional samordning för att hälsoslörningar skall kunna förebyggas på elteffektivt sätt. Denna samordning kan ske på olika sätt l.ex. i form avregelbundet återkommande samordningskonferenser och i form av direkt samarbetei enskilda besättningar. Syftet med de regionala samordningskonferenserna skallvara att skapa kontakt mellan såväl olika veterinärkategorier som med andraspecialister på husdjursområdet. Konferenserna bör i första hand inriktas påömsesidig information och fortbildning och bör i allmänhet anordnas medutgångspunkt i olika djurslag och produktionsinriktningar. Med denmålsättningen torde samordningen få ske över länsgränserna. Det ankommer pålantbruksstyrelsen att efter samråd med jordbruksnäringen planera dessakonferenser och göra en lämplig regionindelning för dessa. En annan form avsamordning berör del konkreta djurhälsoarbetel på fältet. Särskilt vid hälsoslörningarsom berör hela djurbesättningar är det nödvändigt med ett lagarbete där olikaveterinärkategorier och andra specialister på husdjursområdel samverkar föratt djurägaren skall kunna erbjudas en samlad och varaktig lösning på uppkomnasjukdomsproblem. Samverkan på fältet bör i första hand ske genom direktakontakter mellan främst dislriklsveterinärer och de veterinärer som arbetarinom den av jordbruksnäringen anordnade hälsokontrollverksamheten. Därjämte börvid behov och på initiativ av förste distriktsveterinären en genomgång ske av s.k.problembesättningar inom resp. stordistrikt. Detta bör lämpligen ske genom attberörda veterinärkategorier, utfodringsrådgivare, lantbruksnämndensspecialister på husdjurs- och byggnadsfrågor etc. saml djurägare samlas ochöverlägger om lämpliga åtgärder. Som underlag för dessa överläggningar börtillgänglig information om besättningarna tas fram. Härigenom bör enligt minmening bättre förutsättningar skapas för en ändamålsenlig besällningsdiagnostikoch därav följande rådgivning. Somjag tidigare framhållit bör staten vara huvudman för dislriktsvete-rinärorganisationen.Jag övergår nu till att redogöra för denna organisations uppgifter,dimensionering och arbetsformer. Prop.1981/82:122 9 Iförordningen (1971:810) med allmän veterinärinstruklion anges att det åliggerdistriktsveterinärerna att tillhandagå med hälso- och sjukvård i fråga omhusdjur. Detta bör även i fortsättningen vara deras huvuduppgift. Med hänsyn tillvad jag tidigare framfört om samverkan mellan distriklsve-terinärorganisationenoch främst den organiserade hälsokontrollverksamheten bör enligt min meningveterinärinstruktionen kompletteras med en föreskrift innebärande skyldighetför distriktsveterinär att delta i sådan samordnad djurhälsovård. Det ankommerpå regeringen att besluta i dessa frågor. I övrigt bör de allmänna uppgifternaför distriktsveterinären i fråga om smittsamma husdjurssjukdomar, djurskydd m. m.vara oförändrade. Det åligger sålunda distriktsveterinär bl. a. att tillse attföreskrifter rörande hälso- och sjukvården bland husdjuren och inom djurskyddetefterlevs. Dessa allmänna åligganden gäller tillsyn av alla husdjur. I fråga om vården av olikahusdjur har tidigare uttalat att dislriktsveterinärorganisalionen iförsta hand skall tillgodose det behov av vård som föreligger för animalieproduktionensdjur. Jag finner ingen anledning att ändra denna huvudprincip. Som djurhälsoutredningenhar framhållit kan det emellertid av praktiska skäl och av djurskyddsskäl varalämpligt att distriktsveterinärerna även gör vissa insatser i vården avsällskapsdjur och sporthäslar. En stor del av häslhållningen i landet ärlokaliserad till jordbruksfastigheter och det är naturligt att dess behov avveterinär service delvis tillgodoses genom samma veterinärer som arbetar medlantbrukets djur i övrigt. När det gäller enklare poliklinisk vård avsällskapsdjur, framför alll hundar och katter, torde praktiskt tagel allaveterinärer kunna ge djurägarna viss service. För en specialiserad sjukvård förhästar och sällskapsdjur bör dock hänvisning ske till privatprakfiserandeveterinärer, specialpolikliniker och djursjukhus. Del finns alltså enligt minmening ingen anledning att genom särskilda bestämmelser hindra distriktsveterinäratt utöva enklare djursjukvård för sällskapsdjur och sporthäslar. Å andra sidankan skyldighet för distriktsveterinär att behandla sällskapsdjur ochsporthästar endast föreskrivas i glesbygd. Skulle nämligen en generell sådanskyldighet föreligga skulle detta leda till oacceptabelt stora krav pä distriklsvelerinärtjänsleri de större tätorterna. Vidfördelningen av tjänsterna inom distriktsveterinärorganisationen bör somhittills antalet djur inom animalieproduklionen vara vägledande. I utprägladglesbygd är del emellertid angelägel att sällskapsdjur och sporthästar medlasvid bedömningen av arbetsunderlaget eftersom arbetet med animalieproduktionensdjur i dessa bygder ofta inte ger full sysselsättning. Om fältorganisationendimensioneras enbart efter antalet djur inom animalieproduklionen skulleavstånden lill närmaste veterinär bli allt för stora i glesbygderna. I likhetmed utredningen anser jag dock att man vid fördelning av de personella resursernabör göra en avvägning så att alla kategorier djurägare får en rimlig servicesamtidigt som veterinärerna bereds full sysselsättning. Vid en sådan avvägningbör på motsvarande sätl hänsyn tas 1981/82:122 10 tillbehovet av veterinärmedverkan inom t. ex. kötlbesiktningsverksamhet, seminverksamhetm.m. Det ankommer på lantbruksslyrelsen all inom givna resursramar svara förfördelningen av distriktsveterinärtjänslerna. finns f n. 310 tjänster fördelade på 92distrikt. För att kunna tillgodose behovet av djursjukvård har lanlbmksstyrelsenansett det nödvändigt att därutöver arvodesanställa distriktsveterinärer. Föratt klara arbetskraftsbehovet vid semestrar och andra ledigheter anlitasvidare extra vikarier. Den sammanlagda arbetsvolymen som vikarierna svarar förmotsvarar ca 100 årsarbeten. har föreslagit enförstärkning av distriktsveterinärorganisationen så att antalet fasta distriklsveterinärtjänslerskulle uppgå till högst 390. Utredningenhar bedömt att organisationen är underbemannad med ca 30 tjänster. Härtillföreslås att nuvarande system med tillfälliga vikarier fill övervägande delersätts med 50 nya distriklsveterinärtjänster med fast placering i distrikten.Vidare föreslås alt den nuvarande uppdelningen av distriktsveterinärtjänsternai fasta tjänster, regionvikarietjänster, förfogan-detjänsler ochrekryteringstjänster upphör. Den föreslagna förstärkningen av distriktsveterinärorganisafionenbör enligt utredningen leda fill förbättrade arbetsförhållanden fördistriktsveterinärerna. Dessutom bör enligt utredningen det starkt minskadebehovet av tillfälliga vikarier få väsentliga besparingseffekter framför alltgenom minskade kostnader för resor och traktamenten. Det kan här nämnas attkostnaderna för tillfälliga vikarier uppgick till ca 13,5 milj.kr.