prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — Reglerna föreslås gällaalla intagna vid sådana vårdinstitutioner som har huvudansvaret för LVM-vård,också om de intagna inle vårdas med stöd av LVM. För sådana vårdtagare som behöver stå under särskiltnoggrann tillsyn skall det enligt förslagel finnas institutioner som äranpassade för sådan lillsyn. Den som vårdas i ett hem som är klassificerat somett hem för särskill noggrann tillsyn skall få hindras all lämna institutionenoch i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är nödvändigför all vården skall kunna genomföras. 1 sådana hem får den intagnes rörelsefrihetockså inskränkas när del är påkallat med hänsyn till andra intagnas eller tillpersonalens säkerhet. Hans brev och andra försändelser får underkastas visskontroll. Regeringen eller, pä regeringens uppdrag, föreslåsbestämma vilka hem som skall anses som hem för särskild tillsyn. För samlliga som är iniagna i någon vårdinstitution somansvarar för LVM-vård föreslås gälla att polismyndigheten är skyldig atl påbegäran av Prop.1981/82:8 58 eller föreståndaren vid en vårdinstitutionlämna biträde för att 1. genomföra beslut om vård eller omhändertagande 2.efterforska och återhämta personer som har avvikit från institutionen och 3.ombesörja andra förflyttningar av personer som vårdas där. Beredningen anför bl. a. att det inle alltid är nödvändigtatt la lill långtgående tvångsåtgärder eller sträng övervakning för all förmåen missbrukare alt stanna i institutionen. Var och en bör placeras så att hanåtnjuter så stor personlig frihet som möjligl utan att vårdens genomförande riskeras.Många missbrukare som omhändertas enligt LVM kan vårdas på institutioner därman inte behöver andra tvångsbefogenheter än atl kunna ta hand om sprit ochandra berusningsmedel. För en del fall måste dock finnas hem där det är möjligtatl anordna kontinuerlig övervakning och att ingripa mot ett våldsamtuppträdande som riktar sig mot de andra iniagna eller mot personalen.Beredningen tar som exempel att missbrukaren försöker avvika eller medvetetstör vården för sig och andra. Beredningen preciserar inte närmare vilkatvångsmedel som får användas i dessa fall men anger att sådana tvångsmedel sombältesläggning och Ivångsmedicinering inte bör få användas. Beredningen utgårifrån atl missbrukare som är i egentlig mening farliga för andras säkerhet företrädesviskommer att få vård enligl LSPV eller i förekommande fall inom kriminalvården. Förslaget kommenteras i dessa delar endast av ett mindreantal remissinstanser. Några av dem gör invändningar mot förslaget alt hainstitutioner med olika långt gående befogenheter. t. ex. hyserbetänkligheter mol en sådan kategoriindelning och menar all det föreliggerrisk atl de som vårdas vid hem för särskild tillsyn stämplas som specielltsvåra och vårdkrävande. Föreningen menar att de hem somutnyttjas för tvångsvård bör förses med sådana resurser att alla uppkommandevårdproblem kan lösas. En länsrätt förordar att alla institutioner utrustas medkvarhållningsrätt och framhåller att della givelvis inle behöver innebära alten sådan befogenhet också utnyttjas. Någon instans menar att beslut omplacering i hem för särskilt noggrann tillsyn borde fattas av länsrätten.Avsaknaden av kvarhållningsrätt på sjukhus uppmärksammas av några instanser. ex. anför all denna brist ofta måsle "utesluta möjlighelen lillinledande sjukhusvård. Beslämmelserna om kroppsvisitation och brevgranskningkommenteras av ell fätal inslanser. Några bland dessa menar atl förutomkroppsvisitation också kroppsbesiktning borde få användas. 1 något fall förespråkasockså rätt alt föranstalta om obligatoriska urinprov av de intagna. /SRföreslår i fråga om brevgranskningen att försändelser bör få kontrolleras meninte läsas. De bestämmelser för vilka jag här har redogjort utgör deegentliga tvångsbestämmelserna och är med andra ord de som motiverar helasärlagstiftningen om vård utan samtycke och del rättssäkerhetssystem som harbyggts upp kring denna. Del finns därför anledning att vara särskilt Prop.1981/82:8 59 noggrann vid utformningen av dessa regler. Beslämmelsen om institutioner för särskild tillsyn iberedningens förslag har sin förebild i 12 § LVU. Den bestämmelsen har ihuvudsak tänkts omfalla de nuvarande ungdomsvårdsskolorna men också vissabarnavårdsanstalter med kvarhållningsrätt (prop. 1979/80:1 sid. 597). Denuvarande allmänna vårdanstalterna för alkoholmissbrukare är alla utrustade medde befogenheter beredningen föreslår ål hemmen för särskild lillsyn.Befogenheterna har använts utomordentligt sparsamt . Delinstrument som i någon mån har utnyttjats är rätten att hämta en intagen tillinstitutionen med polishjälp. Mot denna bakgrund och med beaktande av vadsocialstyrelsen har anfört mol en kategorisering av missbrukarna utgår jagifrån all flerlalel av de institutioner som har dessa befogenheter börutrustas med motsvarande befogenheter även för framtiden. 1 vart fall utgår jagifrån att varje län måste ha tillgång till minst en sådan institution. Vad jagnu har sagt avser alltså främst vårdinstitutioner för alkoholmissbrukare.Huruvida dessa institutioner bör användas även för LVM-vård avnarkotikamissbrukare eller om det är lämpligare att utrusta vissa avbehandlingshemmen för narkotikamissbrukare med särskilda befogenheter, är jaginte beredd att nu ha någon slutlig mening om. Del får bestämmas avsocialstyrelsen och vårdhuvudmännen som ett led i den pågåendeinstilulionsplaneringen. De påpekanden som har gjorts om avsaknad av särskildabefogenheter under sjukhusvård är i huvudsak riktiga. Detta gäller också t. ex,vård i familjehem eller privata vårdinrättningar. Beredningens förslag i dennadel står i god samklang med sjukvårdslagens regler. Sjukhusvården förenas intemed några egna tvångsmedel. Jag finner detta vara elt sympatiskt sätl all ävenunder en i övrigt Ivångsmässig vård ge möjlighet att hålla kvar huvudprincipenom att sjukvärden skall respektera den enskildes rätt att själv bestämma översin kroppsliga integritet. Det innebär bl. a., som JK och andra har antytt, ibland måste avslå från att placera missbrukaren på sjukhus i början avvården eftersom det fortsatta genomförandet därigenom skulle kunna äventyras.Dessa svårigheter bör dock inte överdrivas. Som jag har framhållit i annatsammanhang bör regeln om 4nledande sjukhusvård främsi ses som en erinran om måste sträva efter att ge den intagne missbrukaren denlämpligaste vården i anseende lill del önskade vårdresultatet. Vid valet avvårdform får därvid självfallel vägas in vilka risker som finns atlvårdresultatet spolieras genom alt den intagne avviker och avbryter vården. Jaghänvisar här också till vad jag anför i specialmotiveringen till 26 §lagförslaget. Jag delar beredningens uppfattning att tvångsmedel avtypen bältesläggning och Ivångsmedicinering inle bör få förekomma inomLVM-vården. Inle heller är jag beredd att nu vid sidan om rällen tillkroppsvisitation föreslå regler som tillåter kroppsbesiktning - dvs.befogenheter atl tvångsvis undersöka exempelvis kroppens håligheler - ochurinprovslagning. Prop.1981/82:8 60 befogenheter skulle ha ett värde främst inomnarkomanvården. De nackdelar sådana åtgärder kan föra med sig i form avbristande förtroende i behandlingen torde våga över de fördelar som deeventuellt kan ha. Jag erinrar om alt de intagna självfallel kan tillfrågas omde är beredda att frivilligt gå med på kontrollåtgärder av den här typen. Omerfarenheten av tvångsvis meddelad narkomanvård skulle visa på atl delföreligger etl behov av att kunna genomföra sådana åtgärder även mot den enskildesvilja bör socialberedningen kunna återkomma med förslag i annat sammanhang. Jaginstämmer i /SR:s förslag om vad brevgranskningen skall innefatta. Enligl 10 § första slycket nykterhetsvårdslagen (NvL)skall polismyndigheten ofördröjhgen göra anmälan hos nykterhetsnämnden närnågon på grund av alkoholberusning har omhändertagits enligt lagen (1976:511)om omhändertagande av berusade personer m. m. (LOB). Samma skyldighet att göraanmälan föreligger för den polismyndighel som i annal fall får kännedom om altnågon har använt alkoholhaltiga drycker till uppenbar skada för sig ellerannan. 110 § andra stycket NvL föreskrivs anmälningsskyldighetlill läkare, som i sin verksamhet får kännedom om att någonmissbrukar alkoholhaltiga drycker. Anmälningsskyldigheten inskränks dock i tvåfall. Del första är del att missbrukaren genom läkarens försorg får enbehandling ägnad att undanröja missbrukets skadeverkningar. Del andra fallel ärdet atl en nära anhörig till missbrukaren uttryckligen begär att anmälan inleskall göras och läkaren finner sig böra underlåta del i det enskilda fallet. I 71 S andra slycket socialtjänsflagen har föreskrivitsskyldighel för myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdorn samt de somär anslällda hos sådana myndigheter atl genast anmäla till socialnämnden om dei sin verksamhel får kännedom om något som kan innebära att socialnämndenbehöver ingripa till en underårigs skydd. Samma skyldighel föreskrivs också förprivat verksamma läkare, lärare, sjuksköterskor och barnmorskor. För dem som ärverksamma inom familjerådgivning har tagits in en särskild regel isyfte att undanröja tvivel om atl även den verksamhels-grenens specielltlångtgående sekretesskydd bryts i de fall där utövarna fär reda pä atl ett bammisshandlas i hemmet. Beredningen föreslår en regel om vissaanmälningsskyldigheter även i LVM. Statliga eller kommunala myndigheter som isin verksamhet kommer i kontakt med missbrukare skall vara skyldiga att anmälaom de får kännedom om atl någon kan antas vara i behov av vård enligt LVM.Anmälan skall i konsekvens med beredningens förslag i övrigt göras tilllänsstyrelsen. Samma myndigheler åläggs också att bistå länsslyrelsen meduppgifter lill utredning. Anmälningsplikt föreslås gälla också för läkare som kommeri konlakl med Prop.1981/82:8 61 en missbrukare om missbrukaren inle kan beredastillfredsställande vård inom sjukvården. Beredningen anför att beslämmelsen delvis har utformatsefler mönster av 71 § socialtjänstlagen men att regeln om läkaresanmälningsplikt närmast motsvarar den mindre långtgående regeln i 10 S andrastycket nykterhetsvårdslagen. Myndigheler som endasi tillfälligt kommer ikontakt med missbrukare utan att ha den "inriktningen" påverksamheten omfattas enligt beredningen inte av anmälningsplikten. Del ärvidare myndigheten och inte de enskilda befattningshavarna hos denna somprimärt är anmälningsskyldig. Den föreslagna uppgiflsskyldigheien lilllänsstyrelsen för dess uiredning syftar främst till alt undanröja eventuellahinder i sekretesslagen. Remissinstanserna har endast i begränsad omfattninguppmärksammat den här regeln. Ett inte obetydligt antal har dock framhållil allanmälan borde ställas till socialnämnden och inle lill länsslyrelsen även omlänsstyrelsen skulle svara för ansökan och utredning i vårdärendet. Någrainslanser har begärt elt förtydligande av vilka myndigheter som skall ansesvara anmälningsskyldiga. En instans har anfört all en anmälningsskyldighel avden här omfattningen när det gäller vuxna är principiellt tveksam och kräverytterligare överväganden. Beredningen har inle närmare utvecklat bakgrunden tillförslaget att utvidga den nuvarande anmälningsskyldighelen som gäller förpolismyndighelen enligt 10 § första slycket NvL lill att gälla alla slalligaoch kommunala myndigheler som kommer i kontakt med missbrukare. Beredningennämner dock som jämförelse beslämmelsen om skyldighet atl anmäla barnmisshandelm. m. i socialtjänstlagen. Jag har antagit att beredningen med förslagel har velatsäkerställa möjlighet att på ett realistiskt sätt ulföra deutrednings- och ansökningsuppgifter som lagförslaget också innehåller och somär en nyhet jämfört med nykterhetsvårdslagen. Jag har i det föregående förordalatt beredningens förslag i den delen tills vidare frångås och föreslagit attsocialnämnden skall ulreda behovet av och ansöka om vård enligt LVM. Vid sådantförhållande bör självfallel en eventuell anmälningsskyldighet även ifortsättningen fullgöras till nämnden. L»el förefaller då varken behövligteiier önskvärt atl i märkbar mån utvidga anmälningsskyldigheten jämfört mednuläget. Det är emellertid inle heller nödvändigt atl begränsa den på precissamma sätt som lidigare. Sjukvårdens ansvar i det här hänseendet får anseslämpligt avgränsat och tillgodosett genom den föreslagna regeln om läkaresskyldighet att anmäla vårdbehov. Några andra kommunala myndigheler som vidsidan av har en fortlöpande verksamhet som berör missbrukarna finnsknappast. Delta kan däremol anses gälla för en del statliga myndigheter,förutom polisen t. ex. skyddskonsulenlerna och de allmänna försäkringskassorna.Jag föreslår därför all regeln ulformas som en skyldighet för de statligamyndigheter, vilka som ett led i sin verksamhet regelbundet kommer i kontaktmed missbrukare, atl anmäla behov av vård Prop.1981/82:8 62 enligt lagen till socialnämnden. De av beredningenföreslagna reglerna om läkares anmälningsplikt liksom skyldighelen alt lämnauppgifter lill ulredningen bör godtas. 2.9 Överklagande av beslut Länsrättens beslut i fråga om beredande av vård och andrafrågor enligl lagen kan överklagas till kammarrätten och, i förekommande fall,regeringsrätten. Detta framgår av 33 § förvaltningsprocesslagen. Beredningenföreslår alltså ingen regel härom i LVM. Beredningen föreslår däremol en regeli lagen som anger i vilka fall missbrukaren kan överklaga institutionens beslutunder vårdtiden. Ett beslut som har fattats av styrelsen eller någon annansom förestår vården vid en LVM-inslitution skall enligl beredningens förslagkunna överklagas lill länsrätten i följande fall: 1. om del gälleröverflyttning till en annan motsvarande institution; 2. om det gällerförlängning av vårdtiden; 3. om det innebär avslag på en begäran omutskrivning. Den sislnämnda besvärsrätten har beredningen dock föreslagit eftertvekan med hänvisning till den korta vårdtiden. Andra beslut skall inte kunna överklagas.Del vore enligt beredningen inle lämpligt om varje detaljfråga rörande vårdenskulle kunna göras till en domstolssak. Rällens medverkan bör, sägerberedningen, begränsas till sådana frågor där rättssäkerhelsaspekten gör siggällande och där det är möjligt all göra en juridisk legalitetsprövning. Remissinstanserna har endast i begränsad omfattning lämnatsynpunkter på besvärsreglerna. Några har ifrågasatt om inte ett beslut omöverflyttning till en annan institution bör överprövas av tillsynsmyndighetenoch inte av domslol, eftersom det rör sig om en fråga om vårdinnehållet. Detkan i detta sammanhang också nämnas att några remissinstanser har pekat påbehovet av en ulanförstående instans, som kan slita en eventuell tvist mellantvå institutionsledningar om vem av dem som är lämpligast att bereda vård åt enviss intagpri Några instanser har också satt ifråga om ett beslut omöverflyttning resp. vägrad utskrivning alls bör få överklagas med tanke på denkorta vårdtiden, Etl par inslanser understryker atl överprövningen av eltbeslut om förlängd vårdtid måste ske särskilt skyndsamt. Någon har begärtklargöranden i frågan om någon annan än den intagne missbrukaren skall kunnaföra talan mot de angivna besluten. Slutligen har ansett att beslut ominskränkningar i den enskilde vårdtagarens rörelsefrihet ur allmänrättssäkerhetssynpunkt bör kunna överklagas, såsom förhållandet är inomkriminalvården. Jag inslämmer i beredningens förslag att beslut omförlängning av vårdtiden skall kunna överklagas av den enskilde tilllänsrätten. Liksom några remissinslanser finner jag del angeläget atlsäkerställa all sådana 1981/82:8 63 besvärsmål prövas med särskild skyndsamhel av rätten. Jagföreslår därför en särskild regel om skyldighel för länsrätten att överprövaförlängningsbeslul inom från det besvärsskriften kom in. Även omsocialnämnden intar en uttalad ställning av part i det ursprungliga målet omberedande av vård enligt lagen anser jag det av flera skäl mindre lämpligt attförutsätta samma roll för nämnden i ett mål om förlängningsbesvär. Denutredning som länsrätten behöver kan skaffas bättre på annat sätl än genom ellförfarande som bygger på partsroller. Någon föreskrift om rätt för andra, somanser sig berörda av beslutet, att föra talan bör inte ges. Vad därefter gäller förslagel om rätt all överklaga envägrad utskrivning även i andra fall än i förlängningssituationen delar jagberedningens tveksamhet om det alls är lämpligl och behövligt att medge ensärskild sådan rätt under den begränsade vårdtid det rör sig om här. Jag hardock liksom beredningen stannat för att föreslå en sådan möjlighel. Jag utgårifrån att besvärsmöjligheten kommer att användas i begränsad omfallning ochall, om så ändå sker, rättens prövning icke sällan kan göras relativtöversiktlig. Beslut att flytta en intagen till en annan institution medbefogenhet att ge vård enligt LVM kan vara nödvändiga redan genom lagenskonstruktion all kunna utrusta olika institutioner med olika långtgåendebefogenheter atl hålla den enskilde kvar i den beslutade vården. Ett beslut attflytta den intagne frän en institution med begränsade befogenheter till enanpassad för särskild tillsyn bör av den anledningen kunna överklagas. Någraremissinstanser har i annat sammanhang framfört åsiklen att placeringar i särskild tillsyn borde fattas av länsrätten och inte avinstitutionsledningen. Jag har inte funnit anledning atl närmare uppehålla migvid denna fråga, eftersom jag anser att länsrättens beslut om vård i sig medförbefogenhel att vid behov ge vården på en tillsyn. Jagfinner emellertid att det angivna synsättet kan vara vägledande för avgörandetav vilken instans beslut om överflyttning skall överklagas till. Liksomberedningen föreslår jag mot den angivna bakgrunden att överklagande prövas avlänsrätten. förslag om rätt att klaga påbeslut om särskilda frihetsinskränkande åtgärder under institulionstidenhänvisar till motsvarande reglering i lagen (1974:203) om kriminalvård ianstalt. 1 motsats till den men i likhet med LVU upptar den nu föreslagna lageninga närmare bestämmelser om vilka former den begränsning av rörelsefrihetensom lagen lalar om kan och får ta sig. Jag anser att sådana regler kan ges iform av verkställighetsföreskrifter, t. ex. vad gäller längden av och formernaför en eventuellt nödvändig isolering av den intagne. Jag kan liksomberedningen inte se att det skulle behövas en rätt att överklaga olikabehandlingsbeslut i den här typen av vård lill skillnad från vad som ibland kananlas vara fallel inom kriminalvården. Slufligen skall jag heh kort kommentera det tidigarenämnda önskemålet från några om en utomstående beslutande instans som kundeålägga en 1981/82:8 64 institutionatt ta emot en intagen från en annan institution. Med den uppläggninghuvudmannaskapet för institutionsvården får ser jag detsom särskik angeläget att de blivande huvudmännen tar upp också den frågan ochförsöker anvisa lämpliga procedurer för att lösa sådana tvister under defortsatta förhandlingarna och planeringen inför övertagandet. 2.10Ändringar i annan lagstiftning 2.10.1Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) Enligt11 § första stycket LVU är det socialnämnden som bestämmer hur vården av denunge skall ordnas och var han skall vistas , när elt beslut harfattats om omhändertagande eller om vård enligt LVU. Enligt 47 § första stycketsocialtjänsflagen får uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar, dvs.delegation, inte avse vad som ankommer på nämnden enligt bl. 11 § förstastycket LVU. Boråskommun har i en skrivelse frågat om bestämmelsernainnebär att nämnden in pleno måste besluta om t. ex. omplacering av den unge ien plötsligt uppkommen krissituation. Detta skulle, menar kommunen, kunnamedföra situationer, där barnet lämnas utan skydd ochhjälp i avvaktan på nämndens sammanträde. Socialstyrelsenoch har beretts tillfälle att yttra sig. Socialstyrelsenhar anfört att de berörda bestämmelserna i och LVU tar sikte på beslut omvaraktiga placeringar av barn. Däremot bör tillfälliga placeringar elleromplaceringar i nödsituationer kunna beslutas av tjänstemän. Sådana beslut börkunna falla in under 11 § tredje stycket LVU. Där anges bl. a, att nämndeneller den som nämnden har uppdragit vården åt får bestämma om den ungespersonliga förhållanden i den mån det behövs för att genomföra vården. Kommunförbundethar understrukit behovet av att beslut om tillfälliga omplaceringar kan fattasav någon på nämndens vägnar. Förbundet har pekat på att också 6 §LVU, som ger rätt för ordförande eller särskild ledamot, att fatta beslut omomedelbart omhändertagande, jämförd med 11 § första slycket kan ge tillresultat atl inte ordföranden ensam utan hela nämnden måste beslula var denunge skall vistas . Även här finns behov av snabbabeslut. Jagdelar uppfattningen att del finns fall där del inte går atl avvakta helasocialnämndens beslut om var den unge skall placeras eller omplaceras. Jagmenar dock att man bör värna om den tanke som har legat bakomförbudet att delegera beslut om placering enligl LVU i 47 § första stycketsocialtjänstlagen. Det måste ankomma på socialnämnden likaväl som på 1981/82:8 65 föräldrar att inte utan noggranna överväganden och beslutbestämma om att en ung person inte bör vara kvar i en miljö som han har vistatsi. Snabba förändringar av barns förhållanden bör om möjUgt undvikas eftersomförändringen i sig icke sällan anses kunna medföra skador hos barnet. För att säkerstäUa att besluten tillkommer under medverkanav åtminstone någon nämndledamot föreslår jag atl beslut om placering som intekan avvakta hela nämndens ställningstagande skall få fattas av ordföranden ellernågon särskilt utsedd ledamot av nämnden. Detta bör regleras genom etl tilläggtill 11 § LVU, 2.10.2 Överlämnande till särskild vård i brottmål Enligt 31 kap. 1 § gäller f. n. atl om någonsom har begått en brottslig gärning kan bli föremål för vård enligtbarnavårdslagen så får rätten överlämna åt barnavårdsnämnden eller, om dendömde är elev vid en ungdomsvårdsskola, åt skolans styrelse att föranstalta omerforderlig vård av denne. Härjämte kan dömas till dagsböter. Enligt 31 kap. 2 § kan en domstol påmoisvarande sätt överlämna åt nykterhetsnämnden eller, i förekommande fallstyrelsen för en allmän , att föranstalta omerforderlig vård som påföljd för brott. Den begränsningen gäller dock atl omdet är stadgat strängare straff än fängelse för brottet så fåröverlämnande ske endast om det föreUgger särskilda skäl. I 38 kap. 2 § ges regler om rätt fördomstolen att på framställning av åklagare undanröja förordnandet om vård ochdöma till annan påföljd för brottet om det senare visar sig, vid prövning idärför stadgad ordning, att fömtsättningarna i nykterhetsvårdslagen för vårdinte är uppfyllda. 38 kap. 2 § gäller på motsvarande sätt brister igenomförandet av påföljden vård enUgt barnavårdslagen enligt 31 kap. 1 §brottsbalken. Genom lagen (1981:29) om ändring i har bl. a.följande ändringar beslutats med verkan från som en följd avsodaltjänstreformen (prop, 1979/80:1, SoU 1980/81:15, rskr 130). 31 kap. 1 § , som f, n. avser överiamnanoetill vård enligt barnavårdslagen, skaU i stället gälla överlämnande till vårdinom . Bestämmelsen har anpassats till socialtjänsflagen ochLVU. Tillämpningsområdet fömtsätts få i stort sett samma omfattning somtidigare. 31 kap. 2 §, som alltså avser överlämnande tUl vård enUgtnykterhetsvårdslagen, upphävs. Orsaken är att nykterhetsvårdslagen upphör attgälla (övergångsbestämmelserna till socialtjänstlagen, punkten 1) och förstgenom det lagförslag jag nu lägger fram kan få en jämförbar motsvarighet på detsociala vårdområdet. 38 kap. 2 § har anpassats till att avse enbart den nyapåföljden vård inom . Socialberedningen föreslår att domstol skall kunnaöverlämna en lagöver- 5 1981/82. Prop.1981/82:8 66 trädaretill vård enligt LVM i stället för att döma till straff i vanlig ordning.Beredningen menar vidare att man bör öka möjligheterna att vid behov kunnaöverlämna rattfyUerister till vård enligt LVM i stället för att döma tillfängelsepåföljd.