prop · G50371 · 1981-12-31 00:00:00 — Det kan dock bli aktuellt att meddela interimistiskt beslut utan attdelge motparten frågan, när arbetsgivaren eller arbetstagaren inte låter sigdelge inom rimlig tid. däremot menar att slutsatsen att 15 kap.5 § tredje stycket utan vidare skall kunna tillämpas vidavgörande av interimistiska frågor enligt LAS förefaller tvivelaktig. Anfingenbör enligt tingsrätten i LAS införas en direkt hänvisning till rättegångsbalkeneller också bör den nuvarande regeln bibehållas, eventuellt kompletterad medett tiUägg att kommunikation kan underlåtas vid "fara i dröjsmål". 7.9 Denstatligt lönereglerade sektorn Ettantal remissinstanser tar upp förslaget att ur 2§ LAS utmönstra regeln attsärbestämmelser på det statligt lönereglerade området får göras även i annanförfattning än lag. Iflera av regeringen utfärdade författningar, bl.a. kungörelsen (1974:1007) omtidsbegränsning av statligt lönereglerad anställning, m.m., finns regler omrätt att i vissa särskilda fall tidsbegränsa anställning även när detta intefår ske enligt 5§ LAS. Det är angeläget att den rätt till tidsbegränsning avanställning som sålunda gäller kan bestå även i fortsättningen. Ispecialmotiveringen till den föreslagna nya lydelsen av 2 § uttalas att fråganom den särreglering som nämnts bör avgöras genom bestämmelser i lagen omoffentlig anställning () och därtill knutna författningar. Den nyssnämndaav regeringen utfärdade regleringen avser sä speciella faU och är tekniskt av sädanomfattning (se t.ex. förordningarna 1975:386 och 387 om tidsbegränsning ochturordning inom universitetsområdet) att den inte kan tas in i utanlämpligen bör meddelas av regeringen med stöd av . På grund av det anfördavill verket ifrågasätta om inte 2 § LAS bör ges följande lydelse: Finns det iannan lag eller i författning som meddelats med stöd av lag särskildaföreskrifter som avviker från denna lag, gäller de föreskrifterna. Landstingsförbundetanför liknande synpunkter. ifrågasätter mot bakgrund avbestämmelsen i 11 kap. 10 § regeringsformen om att gmndläggande bestämmelser omstatsQänste- Prop.1981/82:71 254 männensrättsställning i vissa hänseenden skall meddelas i lag, om inte nuvaranderegler i tidsbegränsningskungörelsen bör tas in i lag, då närmast LAS.Överbefälhavaren anser att erforderliga ändringar bör göras i . Liknandesynpunkter förs fram av bl.a. statens järnvågar och överstyrelsen förekonomiskt försvar. tar upp frågan om samordningen mellan LAS, MBL och och anför. Isammanhanget vill förbundet även påtala behovet att undanröja det undantag frånförhandlingsrätten som följer av lagen om offentlig anställning 2 kap. 4§andra stycket . Det är angeläget att offenfiigt anställda jämställs medprivat anställda i detta avseende. Frågor om avskedande, avstängning och andradisciplinära åtgärder på det offentliga området vidtas vanligen på liknande gmndersom motsvarande åtgärder på det privata området. En tidig partskontakt i dessafrågor är angelägen med hänsyn till de omständigheter som bidragit till attförseelser inträffat -omständigheter som i många fall omgående bör åtgärdas.Det kan t.ex. röra sig om alkoholproblem, sjukdom, andra personligaförhållanden, bristfälliga handläggningsrutiner eller dylikt. Möjligheten attkomma tillrätta med faktorer som bidragit till inträffade förseelser bör ocksåuppmärksammas tidigt och tas med i en samlad bedömning av vilka åtgärder - iform av behandling och/eller straff - som bör vidtas. Avstängning är exempelvisett mycket olämpligt instrument när det gäller åtgärder mot förseelser som harsamband med alkoholmissbmk. I sådana fall kan en tillfäUig omplaceringkombinerad med andra stödjande åtgärder vara en lämplig lösning om man vill setill såväl verksamhetens som individens berättigade intressen. Denna avvägningmellan nämnda intressen kan lämpligen ske i anslutning fill förhandlingarmellan parterna enligt reglerna i 11 14 §§ MBL. Förbundet föreslär mot bakgmndav vad som sagts ovan att 2 kap. 4§ andra stycket utgår. Arbetsdomstolenanser att handläggningsreglerna i med avseende på avskedande ochdisciplinansvar inte till alla delar är lämpligt utformade men avstår från attnärmare utveckla sina kritiska synpunkter med hänvisning till att berördaregler ses över av (Ju 1979:141). Domstolen tar vidareupp en fråga om samordningen med lagen om rättegången i arbetstvister ochanför. Samordningenmellan reglema i om bl.a. disciplinansvar och reglerna om förhandling i 4kap. 7 § arbetstvistlagen är f.n. otillfredsställande. Som framgår avarbetsdomstolens dom 1981 nr 68 är nämligen bl.a. jusUtiekanslern skyldig attförhandla innan talan får väckas vid arbetsdomstolen med anledning av ettbeslut som fattats av . Å andra sidan måste JK väcka talan från beslut, vilket medför att förhandlingarnamänga gånger inte kan fylla sitt syfte. Reglerna bör ändras så att talefristeninte böljar löpa innan tvisteförhandlingar slutförts, vilket är den normalaordningen pä arbetsmarknaden. Statensjärnvägar efterlyser mot bakgrund av de föreslagna reglerna om en samordningmellan LAS och MBL ett klarläggande av hur förvaltnings- Prop.1981/82:71 255 lagensregler om kommunikation förhäller sig lill reglerna om förhandling inför l.ex.en uppsägning. Överbefälhavaren,universitets- och högskoleämbetet och SACOISR anser att bestämmelsen i 16 kap.6§ om tid för talans väckande vid ifrågasatta avsteg från reglerna omanställningsform bör ersättas av den föreslagna preskriptionsregeln i 37 §andra stycket LAS. 7.10Lagtekniska och språkliga synpunkter Deremissinstanser som har särskilt kommenterat den språkliga och lagtekniskaöversynen i departementspromemorian är lill den klart övervägande delenpositiva i sina uttalanden. Inte minst gäller det arbetsmarknadensorganisationer. säger sig t.ex. se särskilt positivt på överarbetningen,och Statsföretagens förhandlingsorganisation talar om en lovvärd början som börföljas upp vid genomförande av annan lagsfiftning. arbetsledareförbundmenar att bearbetningen har medfört klargöranden och förbättringar på en radpunkter. Andra remissinstanser som har på motsvarande sätt uttalat sigpositivt är . Blanddomstolarna är uppfattningarna delade. Medan menar attmoderniseringen bör göra författningarna mera lättillgängliga och hovrättför sin del förklarar sig inte avstyrka översynen, är ochframför allt Kammarrätten i emot. Båda dessa senare domstolar menar bl.a.att den föreslagna fylligare lagtexten inte är lättare att förstå än den som nugäller. Kammarrätten, som menar att den arbetsrättsliga lagstiftningen iallmänhet är invecklad, oöverskådlig och svårbegriplig, anför vidare: Densom skall tillämpa en lagstiftning har anspråk på att texten är på en gång lättatt förstå och rimligt kortfattad. I det senare hänseendet brister detremitterade förslaget betänkligt. Det är också en tveksam teknik att utankoppling sinsemellan upprepa idenfiska bestämmelser pä olika häll i lagen, se t.ex.8, 16 och 19 §§ eller 10 och 20 §§. Åvenmed avseende på den rent språkliga utformningen finner kammarrätten anledningtill kritik. Denna hänför sig dock mera fill en del av de allmänna anvisningari aktuellt hänseende som har meddelats i äntill det aktuella förslaget, låt vara att en del oformligheter i detta intekan återföras till anvisningarna. Strävanefter lättförståelighet har kommit att på ett betänkligt sätt gå ut över denstringens som först och främst måste utmärka författningstext. Prop, 1981/82:71 256 8 De deltidsarbetandes förhållanden Ipromemorian har inte förts fram några förslag till förbättring av anställningsskyddetför de deltidsanställda, eftersom denna fråga inte blev föremål för någonbehandling i anställningsskyddskommittén. Förslagfill hur de delfidsarbetandes ställning pä arbetsmarknaden skall kunna stärkasefterlyses av några, t.ex. jämställdhetsombudsmannen som framhåller att detövervägande antalet deltidsanställda är kvinnor och att företagnaundersökningar visar att deras ställning är svag. Liknande synpunkter förs framav jämställdhetskommittén. Båda dessa remissorgan utgår från att fråganskyndsamt utreds i annat sammanhang. LOkonstaterar att denna fråga inte berörs i promemorian trots att den ingick ianställningsskyddskommitténs uppdrag. 9 Anställningsskydd för äldre Flertaletremissinstanser fillstyrker äldrearbetskommitténs förslag till ändringar av 33§ LAS helt eller lämnar dem utan erinran eller kommentarer. Någraremissorgan avstyrker dock förslagen helt. Av dessa anser bl.a.äldreberedningen, LO, TCO och att det ärolämpligt med en deUösning av frågan om de äldres arbetsmarknadssituation. LO,TCO och ansluter sig därvid till det särskildayttrande som har avgetts av de sakkunniga , . Åldreberedningen anför bl.a. följande. Enligtberedningens uppfattning är det angeläget att fä fram en kartläggning av deäldres arbetsmarknadssituation och förslag till åtgärder som ökar och underlättarde äldres sysselsättningsmöjligheter. Det vore en fördel om det nu framlagdaförslaget kunde ses i ett sådant större sammanhang. Då skulle det kunna bli ennaturlig del i ett åtgärdspaket som syftar till att underlätta för de äldre påarbetsmarknaden. Lösryckt ur detta sammanhang finns det en risk att förslagetkan uppfattas som tecken på en inställning att de äldre efter uppnåddpensionsålder trots sina kunskaper och erfarenheter inte har i förvärvslivetatt göra. Någraav remissinstanserna som i och för sig har godtagit förslagen, bl.a.skolöverstyrelsen, anser att dessa inte kommer att medföra några förändringarav betydelse för de äldres situation på arbetsmarknaden. Mångastatliga myndigheter kommenterar förslaget endast genom att påpeka att den statligafidsbegränsningskungörelsen möjliggör vissfidsanställning inom detstatliga området. Advokatsamfundetanser att den slopade avgängsskyldigheten i förening med förslaget attmöjliggöra visstidsanställning inte innebär att något steg Prop,1981/82:71 257 lasgenom LAS i riktning mot en rörlig pensionsålder. Samfundet anser att sådanaökade möjligheter bör skapas, men anser att därav torde följa ändringar intebara i LAS utan även i regleringen av pensionsvillkoren s/iväl i lag som iavtal. Kammarrätteni vill inte motsätta sig att förslaget genomförs även om det enligtkammarrätten inte framstår som särskilt angeläget i då arbetslösheten ärett allt aUvarligare problem med avseende på grupper som ännu inte har uppnåttpensionsåldern och särskilt de unga. Den föreslagna ordningen med ett ordinärtuppsägningsförfarande vid pensionering kommer enligt domstolen att medföra enhel del administrativ omgång. Dessutom kan en uppsägning ha den nackdelen frånpsykologisk synpunkt att åtgärden ibland kommer att upplevas negativt av densom blir föremål för densamma. Blanddem som avstyrker förslaget att slopa avgångsskyldigheten vid en viss ålderanser att den föreslagna lydelsen av 33 §, som avser att göra detlättare för äldre att erhålla arbete, kan komma att motverka sitt syfte.Riksskatteverket anför vidare att det inte finns någon skyldighet förstatsanställda som ej har pensionsrält att avgå. Den som anställs efter den förQänsten gällande nedre pensioneringsgränsen, t.ex. , i entillsvidareanställning kan ej sägas upp utan saklig grund. Detta torde enligtverket medföra att arbetsgivaren inte anställer sådan arbetskraft. Nuvarandemöjlighet att avbryta en anställning för äldre arbetskraft utan saklig gmnd börbibehållas. Så är möjligt om avgångsskyldigheten kopplas till tidpunkten föruttag av ålderspension enligt lagen om allmän försäkring alternativt dä rätttill sådan ålderspension erhållits. Verket föreslår alt denna fråga övervägs. Dejuridiska fakulteterna anser det tveksamt om man heU bör ta bort regeln omavgångsskyldighet och påpekar att arbetsmarknadens parter i de olikapensionsplanerna har ansett att avgångsskyldighet bör föreligga dåpensionsåldern uppnås. De anser att något avgörande steg därför inte har tagitsför att förverkliga tanken att den anstäUde själv skall få bestämma hur längehan vill kvarstå i anställning. Förslaget torde därför få betydelse endast förden lilla grupp som faUer utanför kollektivavtal om avgångsskyldighet. Juridiskafakulteten vid menar att ett sakligt skäl för att genomföraden föreslagna ändringen skulle kunna vara att den grupp som faller utanförkollektivavtal har så mycket sämre pensionsförmåner att det av det skälet inteär rimligt med en pätvungen avgång vid pensionsålderns inträde men anser attdel inte framgår av utredningen hur pensionsförmånerna för denna gmpp ser utjämfört med andra anställda. Fakulteten fillägger att om nuvarande regel skallbibehållas bör gränsen sänkas till 65 är. Denanställdes intresse av valfrihet måste vägas mot t.ex. arbetsgivarens intresseav en lämplig ålderstruktur i företaget och arbetsmarknadspolitis-17 1981/82. 1981/82:71 258 kahänsyn anser de juridiska fakulteterna vid universiteten i ochStockholm. Fakulteten i anför vidare bl.a. följande. Huruvidaett personligt avtal om avgångsskyldighet mellan arbetsgivaren och denanställde är tillräckligt eller om avgångsskyldigheten måste följa av särskildapensionsregler klarläggs inte i promemorian. med hänsyn till den enskildes valfrihet införa principen om rörligpensionsålder i det arbetsrättsliga regelsystemet, vore det mest följdriktigtatt införa ett tvingande förbud mot alla former av avgångsskyldighet föreuppnåendet av den högsta pensionsgränsen enligt socialförsäkringssystemet,dvs. Det är emellertid tveksamt om det är rimligt, att låta denanställdes intresse av valfrihet beträffande pensionstidpunkt stå över allaandra intressen. Enintresseavvägning kan komma till stånd genom att arbetsmarknadens parterträffar avtal. Skulle av olika skäl sådant avtal inte finnas bör LAStillhandahälla en rimlig regel att falla tillbaka på. Utformningen av LAS börinte tvinga arbetsmarknadens parter att träffa avtal om avgångsskyldighet. Detär därför tveksamt om man helt bör ta bort regeln i LAS om avgångsskyldighet.Den lösning som valts i promemorian innebär att alla överenskommelser mellanarbetsmarknadens parter om avgångsskyldighet lämnas orörda, medan den anställdesom inte omfattas av pensionsplan kan tvinga sig kvar så länge arbetsgivareninte kan visa att skälig gmnd för uppsägning föreligger. Företagets intresse avlämplig åldersfördelning m.m. kommer i sistnämnda fall inte att beaktas, vilketär betänkligt, eftersom LAS' regel om avgångsskyldighet främst har betydelseför sädana mindre företag där åldersfördelning m.m. har särskild betydelse. Detfinns sålunda goda skäl att behålla en dispositiv regel om avgångsskyldighet iLAS, som den nuvarande gränsen sänks till , dvs. En regel med denna innebörd avvisas i promemorianeftersom en sådan regel skulle kunna uppfattas som ett uttryck för en åsikt omvilken pensionstidpunkt som skall anses som den normala. Argumentet kan inteanses avgörande. En civilrätlslig regel bör inte bedömas enbart efter hur denkan antas påverka atfityder utan målet måste vara att skapa en så rimligavvägning som möjligt mellan de intressen som gör sig gällande. Detkan ifrågasättas om det överhuvudtaget är lämpligt att ge den anställdemöjlighet att med rättsliga medel tvinga sig kvar i anställningen sedan hanuppnått den allmänna pensionsåldern. Arbetsmarknadens parter har i de olika pensionsplanernafunnit, att avgångsskyldighet bör föreligga då pensionsåldern uppnås. Omarbetsgivaren bedömer, att det inte är lämpligt alt behålla en anställd somuppnått pensionsåldern, bör de arbetsrättsliga reglerna inte tvingaarbetsgivaren att inför domstol bevisa senilitet eller annan olämplighet föratt få anställningen att upphöra. Frågor av denna art bör överhuvudtaget intekunna tas upp vid domstol, såvida det inte är nödvändigt som exempelvis vidtalan om omyndighet. Respekten för äldre arbetstagare, och åldrandetöverhuvudtaget, gagnas bäst om uppslitande tvister av detta slag inteförekommer. Detkan tilläggas att begreppet saklig gmnd, som det utformats i praxis i anställningsskyddsmäl,passar Ula som utgångspunkt för en bedömning av om en anställd som uppnåttpensionsåldern bör kvarstå i anställningen. Omplaceringsskyldighet ochskyldighet att lära upp den anställde till nya Prop.1981/82:71 259 arbetsuppgifterär en viktig del i anställningsskyddet och arbetsgivarens skyldigheter därvidlagmäste vara mycket begränsade i fräga om anställda som är berättigade tillpension. Överhuvudtaget är den framtidsinriktade bedömningen, en prognos om huranställningen kan komma att fungera som är ett typiskt drag iarbetsdomstolens sätt att se på anställningsskyddsfrågor, olämplig atttillämpa på anställda . Det finns naturligtvis inget som hindrar utformar särskilda principer för att avgöra om saklig gmnd föreligger för pensionsberättigadearbetstagare, men en sådan lösning skulle, som tidigare påpekats, lätt ledatill mänga olustiga processer rörande senilitet och liknande omständigheter. Åvenom det i och för sig vore önskvärt att den anställde själv fick avgöratidpunkten för sin pensionsavgång, är det inte lämpligt att genomdriva dettamed rättsliga medel. En fömtsättning för att den rörliga pensionsåldern skallbli nägot reellt för den som vill kvarstå i anställningen sedan han uppnåttpensionsåldern är i stället att samhällets attityder ändras i dessa hänseenden.Målsättningen bör vara att i största möjliga utsträckning tillgodogörasamhället den äldre generationens erfarenhet i stället för att se de äldrearbetstagarnas sysselsättning som en terapeutisk fråga. Juridiskafakulteten vid anför följande. 1ett läge där tillgängen på arbete är knapp, särskilt för ungdomar men även förandra mindre gynnade grupper pä arbetsmarknaden, framstår det som myckettveksamt om de redan anställdas situation skall ytteriigare förbättras. Lägettorde i det avseendet ha förändrats avsevärt sedan lade fram sinmotion. vill ställa frågan om inte den nu berörda avvägningenlämpligen borde göras av regering och riksdag, nägot som också förefallernaturligt mot bakgrund av de åtgärder som statsmakterna inomsocialförsäkringslagstiftningen vidtagit för att ge den enskilde arbetstagarenmöjlighet att själv avgöra när och i vilken takt övergången till pensioneringskall ske. BeträffandeförhåUandena vid de företag, där någon i kollektivavtal eller annat uttryckligtavtal intagen reglering av avgångsskyldigheten vid inträde i pensionsålderninte finns, innebär det framlagda förslaget, att en rätt skapas för denanställde at kvarstå i anställningen (som denne har rätt att uppbärafolkpension och allmän tilläggspension). Rätten att kvarstå begränsas endast avreglerna i 7 § LAS om saklig grund för uppsägning. Som kommittén självframhåller får dessa regler förstås så, att saklig grund för uppsägning ianledning av den.begränsning av arbetsförmågan, som åldern kan medföra, endastföreligger om arbetstagarens arbetsförmåga gått ned så långt att han på ettavgörande sätt inte förmår att fullgöra sina arbetsuppgifter (s. 16). Vid deföreträdesvis mindre företag, som det här är fräga om, torde de anställdaoftast endast ha rätt till folkpension och allmän tilläggspension (ej ITP ellerSTP), varför benägenheten att av försörjningskäl stanna kvar i anställningenkan förmodas vara särskilt stor. torde det vara karaktäristiskt viddessa företag, alt anpassningsgrupper och facklig representation påarbetsplatsen ofta saknas. Förslaget synes sålunda om det genomförs, kunna fåeffekten, att de anställda ges goda möjligheter att efter pensionsåldernsinträde stanna kvar i anställningen just i företag, där möjligheterna attarrangera kvarståendet i välordnade former kan antagas vara sämre än pä andra håU.Detta framstår som 1981/82:71 260 otillfredsställandeoch hithörande frågor bör enligt nämndens mening bli föremål för fortsattaöverväganden. Redan med tanke på de iföregående stycket berörda fallen kan ifrågasättas, om det inte i LAS bordeinföras en särskild reglering av begreppet saklig grund då fråga är omuppsägning av arbetstagare som nåll pensionsåldern. Och behovet av en sådansärreglering torde öka, om i framfiden rätten vidgas för de enskildaarbetstagarna att bestämma om kvarstående i anställning efter den normalapensionsåldern. Som kommittén antyder kan man vänta sig att rätten så småningomvidgas, och förmodligen kommer detta att äga mm när det allmännaarbetsmarknadslägel förbättras. Man bör emeUertid observera, att vare sigrätten vidgas genom lag eller genom kollektivavtal kommer det bli svårt attavskaffa den eller ge den ett mindre omfång om hänsyn tUl arbelsmarknadsförhällandenaånyo skulle påkalla det. Både politiskt och fackligt kan det bli en känsligfråga att försämra rättigheter för pensionärer. Ett tänkbart sätt alt lösaproblemen kan emellertid vara, att från början konstruera reglerna sä atthänsyn kan tas till bl.a. arbetsmarknadsförhållandena. En förebild kan här varareglerna om föriängning av hyresavtal i 12 kap. jordabalken, särskilt denallmänna billighetsregeln i punkt 10 av 46§. Då fråga uppkom, om enarbetstagare som nått pensionsåldern skall få kvarstå i anstäUningen, bordealltså en helhetsbedömning kunna ske, där förutom arbetsförmågan bl.a. det allmännasysselsättningsläget kunde beaktas och kanske också vilka försörjningsmöjligheterpensionen skulle ge i det enskilda fallet. I anslutning till vad nu sagts kanockså ifrågasättas, om inte regleringen i 7§ LAS borde göras dispositiv på detsättet, att den kunde frångås genom kollektivavtal på förbundsnivå då fråga ärom uppsägning av arbetstagare som nått pensionsåldern. SHIO-Familjeföretagenmenar att om förslaget att slopa åldersgränsen i lagen genomförs skullebetydande tiUämpningssvårigheter uppstå om inte innebörden av sakliggrund för uppsägning ändrades så att ålder utgör saklig grund för personer somfyllt . Nuvarande 67-årsgräns bör ersättas med en 65-årsgräns. anser att en 65-årsgräns bör finnas. Samtligapensionsavtal inom SAF-området innehåUer regler om avgångsskyldighet viduppnådd pensionsålder, dvs. Motsvarande regler omavgångsskyldighet återfinns också i de offentliga pensionsavtalen. Förslagetatt avskaffa 67-årsgränsen utan att ersätta den med annan åldersgräns fårdärför betydelse för företag som inte omfattas av kollektivavtal eller avaktuella pensionsplaner. I vilken utsträckning dessa företag kan utnytQa detförenklade underrättelseförfarandet beror på om parterna i del enskildaanställningsavtalet överenskommit att anstäUning skall upphöra vid uppnåddpensionsålder. Har frågan om avgängsskyldighet inte reglerats på detta sättmåste arbetsgivaren i stället följa reglerna för ett ordinärtuppsägningsförfarande innebärande sakUg grund, omplaceringsskyldighet,iakttagande av uppsägningstid etc. Den föreslagna ändringen kan visserligensägas ha ett begränsat tillämpningsområde men har stor betydelse för deföretag som berörs. Mankan utgå från att den aktuella gruppen företag - i stor utsträckning Prop.1981/82:71 261 småföretag- inte särskilt har avtalat att arbetstagaren skall sluta när han erhållerålderspension. Detta beror på att det med lagens konstukfion framstått somnaturligt för parterna att den anställde som huvudregel slutar sin anställningnär han når den ålder som enligt lagen om allmän pensionering berättigar tillålderspension. Förslaget om krav på särskilt avtal som fömtsättning föravgångsskyldighet vid pensionering skulle komma att få ofömtseddarättsverkningar för berörda företag. Företagen kan inte ensidigt åstadkommaett avtal om avgångsskyldighet, och de blir alltså, om förslaget iifrågavarande hänseende skulle genomföras, retroaktivt bundna vid en effekt somde ej kunnat fömtse och som de ej kan göra någonting åt. Föreningen anser dennalagstiftningsteknik helt felaktig. Juridiskafakulteten vid anser att ett enklare sätt att uppnåundantag från förbudet mot visstidsanställningar enligt 5 § vore att heltundanta arbetstagare från anställningsskyddslagens fiUämp-ning. /SRanser att införandet av möjlighet till avtal om tidsbegränsad anställning efteruppnådd pensionsålder är till fördel för arbetstagaren. Av dem som motsätter sigförslaget i fråga om vissfidsanställning anför juridiska fakulteten vid Lundsuniversitet följande.