prop · G50340 · 1981-12-31 00:00:00 — Vissa typer avavtal är så gott som alltid avhängiga av bedömningar som ombudet själv inte kanutföra, t.ex. riskbedömningar och hälsoprövningar i samband med tecknandet avförsäkringar. 1981/82:40 147 avtal torde därför det normala förhållandet även ifortsättningen bli att Bilaga 3 ombudet endast förmedlar ett anbud frånkonsumenten till näringsidkaren. Förslaget i denna del syftar till att ge ombuden vad somkallas avslutsfullmakt. Motivet för reformen är huvudsakligen att ombud somsysslar med hemförsäljning bör i behörighetsavseende jämställas medbutiksbiträden. Detta motiv har inte större bärkraft på försäkringsområdet, dären prövning av ansökningen oftast måste ske på försäkringsbolaget innanförsäkringen-kan beviljas. Ombudets insats begränsas vanligen till informafionoch rådgivning så att försäkringsskyddet på lämpligt sätt anpassas till kundensönskemål och behov. Det finns alltså starka skäl att när det gällerförsäkringsförsäljning bibehålla nuvarande ordning innebärande att ombudetnormalt endast har uppdragsfullmakt. författningsförslag när det gällernäringsidkarens ansvar för ombud syftar till att ge ombud samma ställninggentemot konsumenten som butiksbiträden har . Med några ytterst få undantag är försäkringstjänster ennyttighet som konsumenten erbjuds efter det att - behovetkartlagts på sätt som bestäms av den försäkringsprodukt som kan vara aktuell - ansökan omförsäkring kommit fill huvudkontor - riskbedömninggjorts och i förekommande fall hälsodeklaration gåtts igenom - bonusutredning(bilförsäkring) och i vissa fall särskild hälsoundersökning (personförsäkring)verkställts. Ombudets uppgift är således att genom information ochrådgivning medverka till att konsumenten erbjuds ett väl avpassatförsäkringsskydd och att förmedla försäkringsansökan till . I enlighet med anvisningar från ärdet inte tillåtet för ombud att ta emot av försäkringstagaren.Kommitténs liknelse med butikssituationen är således inte alls relevant förförsäkringsområdet. De flesta remissinstanserna delar kommitténs uppfattningatt det inte finns något behov av näringsförbud eller straffrättsligasanktioner mot företag som åsidosätter hemförsäljningslagens regler. NO,och är däremot positiva till tanken att införanäringsförbud vid hemförsäljning. anser att det f. n. intefinns behov av regler om näringsförbud men att det kan visa sigerforderligt med sådana regler. Prop.1981/82:40 148 8.1 : Bilaga 3 Betänkandets kapitel 11 behandlar påföljdsfrågor ochinleds med en diskussion, huruvida införande av möjlighet till näringsförbudför hemförsäljande näringsidkare som i stor utsträckning åsidosätter hemförsäljningslagensbestämmelser kan anses vara påkallat. önskar i sammanhangettill en början framhålla att domstolen har sig nogsamt bekant att överträdelserav lagens regler äger rum i viss utsträckning. Såsom också framgår av betänkandethar domstolen i en rad ärenden haft att ta ställning till hemförsäljandenäringsidkares underlåtenhet att erinra köparen om deras rättigheter enligt hemförsäljningslagen.Även vid hemförsäljning begagnade avtalsvillkor av skilda slag har i ett flertalärenden kommit under domstolens bedömning. Klart är således att hemförsäljningslagens regler intealltid efterföljts av näringsidkarna och att vissa missförhållanden påhemförsäljningsområdet kunnat förmärkas. framhåller har emellertidmarknadsföringslagen och avtalsvillkorslagen visat sig vara kraftfulla ochändamålsenliga instrument för att komma till rätta med överträdelser av hemförsäljningslagen.Marknadsdomstolen har på grundval av de båda nämnda lagarna i en rad beslut utfärdatvitessanktionerade förbud mot sådana överträdelser, och förbuden synes i storutsträckning ha fått avsedd effekt; endast i något undantagsfall har utdömandeav förelagt vite aktualiserats. Med hänsyn till att redan tillgängliga medelsåledes visat sig vara tämligen effektiva för att åstadkomma rättelse påhemförsäljningsområdet och då frågan om näringsförbud är förknippad medalldeles särskilda komplikationer - såsom näringsfrihetsaspekter och krav påspeciella rättssäkerhetsgarantier - är domstolen benägen att inta sammaståndpunkt till spörsmålet om näringsförbud som kommittén, nämligen attförslag om sådant förbud på hemförsäljningsområdet inte nu bör framläggas.Skäl finns emellertid att vaksamt följa utvecklingen inom hemförsäljningsverksamheten.Otänkbart är inte att ett införande av näringsförbud mot notorisktförsumliga hemförsäljare kan visa sig vara erforderligt. Vad i övrigt anförs i påföljdskapitlet beträffandecivilrättsliga påföljder (ogiltighetssanktioner) och eventuellastraffbestämmelser föranleder inte några erinringar från marknadsdomstolenssida. 8.2 (): Som alternativ till reglering av hela branscher ellerverksamhetsformer har NO i andra sammanhang pekat på möjligheten att inriktasamhällets saneringssträvanden direkt mot de företag som inte uppfyller vissakrav. Hemförsäljningsföretag eller hos dem anställda säljare som exempelvisinte följer rekommendationer eller på annat sättbryter mot rimliga konsumentskyddskrav skulle enligt denna metod kunnatilldelas varning av eller reklamationsnämnden. I sista handskulle näringsförbud kunna meddelas för företaget eller i vart fall för denenskilde säljare som inte låter sig rättas. Särskilt som det av utredningen attdöma skulle beröra ytterst få fall anser NO att den inskränkning inäringsfriheten som det här skulle bli fråga om borde kunna godtas. Prop.1981/82:40 149 8.3 /KO: Bilaga 3 Inom många branscher finns en mindre grupp näringsidkaresom använder för konsumenterna helt oacceptabla försäljningsmetoder.Erfarenheten har visat att det särskilt är svaga konsumentgrupper som ärutsatta för dessa oseriösa företagare, som ofta har "kontoret påfickan". Med anlednirig härav har i olika sammanhang framförts krav påmöjligheter att kunna särskilt ingripa mot dessa näringsidkare. Därvid har bl.a. etableringskontrollerande åtgärder diskuterats. För att klarlägga olikaformer av etableringskontroll och auktorisation på konsumentområdet harkonsumentverket framlagt rapporten och konsumentskydd (KOV1978:8-01). Med hänsyn särskilt till de starka konkurrensbegränsande effekternaav auktorisation fastslås i rapporten att denna form bör reserveras förbranscher där sådana åtgärder kan behövas för att säkerställa liv, hälsa,säkerhet och personlig integritet och - i vissa fall - större ekonomiska värdenför den enskilde. En annan metod än auktorisation är att förbjuda oseriösanäringsidkare att tills vidare eller bedriva viss verksamhet(näringsförbud). har utarbetat ett detaljerat förslag om hurnäringsförbud skulle kunna fungera mot den som driver en fordonsverkstad på ettfrån konsumentsynpunkt uppenbart otillbörligt sätt. (KOV:s rapport 1977:5,Konsumentskydd vid bilreparationer.) Enligt detta förslag skulle marknadsdomstolenpå begäran av KO kunna förbjuda näringsidkare att eller tillsvidare driva fordonsverkstad. har i en proposition (/80:83)föreslagits att näringsförbud skall införas som sanktion mot näringsidkare, somgått i konkurs och som grovt åsidosatt vad som ålegat honom som näringsidkare.Enligt propositionen skall allmän domstol, på talan av allmän åklagare, kunnaförbjuda näringsidkaren att under högst driva näringsverksamhet, s.k.konkurskarantän. har också diskuterat näringsförbudsom en möjlighet att ingripa mot uppenbart oseriös näringsverksamhet. Enligtdirektiven fick också hemförsäljningskommittén i uppdrag att övervägamöjligheterna till näringsförbud i vissa fall. Enligt mening har näringsförbud flerafördelar framför andra åtgärder. Marknadsföringslagen ger endast möjlighet attingripa mot vissa konkreta förfaringssätt som bedöms vara otillbörliga. Den hari praktiken visat sig vara otillräcklig mot de hemförsäljare som systematisktanvänder pressande eller på annat sätt otillbörliga metoder mot konsumenterna.Med näringsförbud skulle det vara möjligt att mer effektivt säkerställa attsådana metoder inte används. Vetskap om möjligheten att näringsförbud kanmeddelas leder med all sannolikhet även till självsanering. Mot denna bakgrund anser att det hadevarit naturligt att utredningen närmare prövat förutsättningarna förnäringsförbud i vissa fall vid hemförsäljning. Verket ansluter sig sålunda tillexperten särskilda yttrande om näringsförbud. För den händelse utredningens förslag om aviseringspliktinte skulle genomföras framstår behovet av att kunna meddela näringsförbud vidhemförsäljning som än mer angeläget. Prop.1981/82:40 150 Reservation av : Bilaga 3 Jag anser att aviseringsplikten kan ersättas med enlagbestämmelse som förbjuder näringsidkare som systematiskt åsidosätter hemförsäljningslagenatt i fortsättningen bedriva hemförsäljning. I kommitténs uppdrag ingick även att överväga förslag frånKO att införa möjlighet att förbjuda näringsidkare, som mer systematisktmissbrukat hemförsäljningen, att i fortsättningen bedriva sin verksamhet i denformen. Kommittén har ställt sig något tveksam fill effekten avett näringsförbud och inte ansett sig böra lägga fram något sådant förslag.Frågan bör enligt kommitténs mening utredas med ett bredare perspektiv än vadsom kan bli fallet om frågan ställs i relation till förhållandena inom enenstaka bransch eller sektor av marknaden. I ett särskilt yttrande framhåller experten attbehovet av att effektivt kunna ingripa mot näringsidkare, som medvetetåsidosätter reglerna för hemförsäljning, är angeläget. Hon anser därför och medhänsyn till de speciella förhållanden som gäller för hemförsäljning attkommittén borde närmare ha övervägt näringsförbud som påföljd. Jag instämmer iFreivalds synpunkter eftersom detta är ett mycket allvarligt problem. 8.5 (): TCO anser att aviseringsplikten kan ersättas med enlagbestämmelse som förbjuder näringsidkare som systematiskt åsidosätter hemförsäljningslagenatt i fortsättningen bedriva hemförsäljning. KO:s ursprungliga tanke med en översyn av lagen var att fåtill stånd ett näringsförbud för sådana näringsidkare som inte rätta sig efterlagens bestämmelser. Kommittén konstaterar att frågan om näringsförbud åtminstonepå det konsumenträttsliga området berör ett flertal problem av rättslig art.Enligt kommittén bör frågan om näringsförbud ses i ett bredare perspektiv änvad som blir fallet om frågan ställs i relafion fill förhållandena inom enenstaka bransch eller sektor av marknaden. Med tanke på det ringa antalöverträdelser mot hemförsäljningslagen som påvisats finnsemellertid inte anledning ta hemförsäljningslagen som utgångspunkt för ettsådant resonemang. Utöver området för missbruk av konkursinsfitu-tet föreliggerenligt organisationerna inget behov av regler om näringsförbud. Vi vill i detta sammanhang också erinra om att detföreslagits att man som en yttersta sankfion skulle kunna införa regler omnäringsförbud. 1981/82:40 151 proposition, som behandlas i ,skall näringsförbud Bilaga 3 kunna fillgripas mot den näringsidkare som vidkonkurs förfarit grovt otillbörligt mot sina borgenärer eller på annat sättgrovt åsidosatt vad som ålegat honom i hans näringsverksamhet. Det är möjligtatt näringsförbud skulle kunna vara en lämplig sanktion även ikonsumentpolitiska sammanhang, t.ex. när ett direktförsäljningsföretagbedriver sin verksamhet i uppenbar strid med konsumentintresset. Denna frågamåste dock ytterligare utredas innan den är mogen för beslut. Som inledningsvis anförts har Föreningen en positivinställning till befogade åtgärder på konsumentskyddets område. I den månskärpta regler är påkallade mot den lilla skara näringsidkare som systematisktåsidosätter gällande lagar och förordningar, vill Föreningen söka lösningar ide synpunkter ledamoten anför i sin reservation samt experternaFreivalds och i sina särskilda yttranden. Förslagen innebär att mani lag skapar möjlighet att meddela förbud för ifrågavarande näringsidkare attfortsättningsvis bedriva viss typ av verksamhet. Föreningen anser i likhet med vad anför i ennyligen publicerad arfikel (Konsumenträtt och ekonomi 1/80) att ett selektivtnäringsförbud inte skall gälla endast i vissa branscher ellerdistributionsformer eftersom det rör sig om en fråga med generell räckvidd. Detkan även ifrågasättas om åtgärden bör begränsas till lagstiftningen påkonsumentområdet. Föreningen finner det vidare angeläget att förbudet iförekommande fall kan riktas mot den enskilde försäljaren. Det kan nämligeninte vara rimligt att en enda medarbetare genom sin försumlighet att iakttagällande bestämmelser skall kunna förorsaka näringsförbud för ett helt företag. Ett individuellt näringsförbud framstår som ett klart meraändamålsenligt alternafiv än det av kommittén föreslagna aviseringstvånget. 8.11 hemkonsulenters förening: Kommittén har inte tagit ställning till frågan omnäringsförbud. I särskilt yttrande av experten påpekas /KO:serfarenhet av företag som medvetet underlåter att tillämpa hemförsäljningslagensregler. Hemkonsulenterna har i sitt arbete kommit i kontakt med detta och villunderstryka att det är ett allvarligt problem, som i vissa fall har fått enomfattande spridning. En möjlighet att förbjuda sådana näringsidkare attfortsätta med hemförsäljning skulle vara ett effektivt medel för att komma fillrättamed sädana missförhållanden. 8.12 kommuns konsumentnämnd: Lagstiftning som möjliggör, att näringsidkare somuppenbart åsidosätter konsumentskyddets krav i samband med hemförsäljning kanmeddelas näringsförbud, borde införas. Prop.1981/82:40 . Särskilda bevisregler Bilaga 3 9.1 Hovrätten för : Enligt hovrättens mening blir bevisreglerna i dennaparagraf tydligare om det också föreskrivs att det är näringsidkaren som vidtvist skall styrka sina påståenden att omständigheterna vid avtalets ingåendevarit sådana att hemförsäljningslagen inte varit tillämplig, att avisering intevarit nödvändig och att en tillämpning av bestämmelsen om ångerfristens beräkningi 8 § 2 st. kommitténs lagförslag skulle bli uppenbart oskälig mot honom. Tingsrätten anser att reglerna, som ju uppenbarligen inteutsäger något utöver vad som även utan reglering skulle gälla, bör utgå. 9.3 (): Regeln i 15 § om bevisbördan torde, som kommittén påpekar (s.190), i och för sig inte leda till annat resultat än vad som skulle bli falletutan någon uttrycklig reglering. anser dock att den innebär ett klargörandesom är till gagn bl. a. vid tvistlösning, framför allt med den utvidgning avparagrafen som ovan har föreslagit. De särskilda reglerna i 15 § om bevisbördans placeringtorde, som kommittén själv påpekar (s. 190), i och för sig inte leda till annatresultat än vad som skulle bli fallet utan någon uttrycklig reglering. om Styrkan av den bevisning som fordras eller om tillåtnabevismedel ges inte. Särskilda föreskrifter om bevisbördan är inte vanliga isvensk lagstiftning, och vi ifrågasätter om det finns tillräcklig anledning attavvika från detta mönster här. Paragrafen behandlar för övrigt bara några av detyper av tvister som kan tänkas uppstå vid lagens tillämpning. Den föreslagnabestämmelsen torde inte vara avsedd att gälla vid talan enligt 2 §marknadsföringslagen. Detta skulle framgå klarare om inledningsordenformulerades "Uppstår tvist mellan näringsidkaren och konsumenten huruvidadenne ...". Författningsförslaget innehåller i 15 § bevisregler avinnebörd att näringsidkare har att styrka påståenden rörande samtycke fill säljförsök,rörande information enligt hemförsäljningslagen eller rörande tidpunkten förkonsumentens mottagande av gods. Konsumenten bär bevisbördan vid tvist omformen och tidpunkten för avtalets frånträdande. Samfundet delar kommitténsuppfattning att dessa i och för sig självklara bevisregler för tydlighetensskull kan inrymmas i lagtexten. I detta sammanhang vill samfundet emellertid peka på enbevisfråga som fått en alltför flyktig behandling. Om avtalet ingåtts vidtelefonsamtal börjar ångerfristen enligt förslaget löpa när avtalsbekräftelseoch informations- Prop.1981/82:40 153 handling om ångermöjligheten med tillhörande blankett för hävningav Bilaga 3 avtalet kommit konsumenten tillhanda. Detta innebär, anförkommittén på sid. 183, att en näringsidkare som efter en telefonförsäljning"vill veta" när konsumentens ångerfrist har gått ut, måste se tillatt han får en bekräftelse genom att exempelvis skicka handlingarna per postmed mottagningsbevis. På detta ställe har kommittén föreslagit enbevissäkringsmetod, som kräver sådan pappersexercis som i övrigt torde anseserforderlig endast i sällsynta fall. På sid. 158 anför kommittén uttryckligenatt dess förslag innebär att säljaren inte skall kunna göra ett träffat avtalgällande mot köparen med mindre han kan visa att han verkligen har skickatavtalsbekräftelse, informationshandling och ångerblankett. Härtill kommer attkonsumentens ångerfrist vid telefonförsäljning regelmässigt börjar löpa närgodset tages emot, varom ytterligare bevis erfordras. Det är enligt samfundetsuppfattning tveksamt om konsumentintresset verkligen kräver att säljaren vidtelefonförsäljning tvingas överbrygga de nämnda svårigheterna, därtill i tvåled, först vad gäller bevisning om att avtalet kan göras gällande över huvudtaget och sedan tidpunkten när ångerfristen löper ur. 9.6 och Samhälle: För att båda parter skall vara skyddade är det viktigt attavisering m. m. sker med rekommenderade brev eller med brev försedda medmottagningsbevis. Kommitténs ställningstagande torde vara mycket negativtför alla dem som är sysselsatta med hemförsäljning. Hemförsäljning är mycketdyrt för konsumenten och det är oftast "svaga konsumenter" somdrabbas av hemförsäljning. 10.1 Hovrätten för : framhållit har det tagit innanden gamla hemförsäljningslagen nått ut till allmänheten. Särskilt i börjantorde en hel del missuppfattningar om lagens närmare innebörd ha förelegat.Svårigheterna att sprida kunskap om den nu föreslagna, mer detaljregleradelagen kommer säkerligen att bli än större. Det är därför viktigt att lagen ärså entydig som möjligt och att den kan läsas och förstås av envar. Man skallinte som näringsidkare eller konsument behöva gå till förarbeten, kommentarereller andra lagar för att få reda pä sina rättigheter och skyldigheter. De ordsom används i lagtexten bör ha samma innebörd här som i gängse språkbruk.Givetvis bör lagen vara lättöverskådlig och logiskt uppbyggd. Vissa bristerföreligger här enligt hovrättens mening och hovrätten vill peka på några avdem. 11 1981/82. Prop.1981/82:40 154 4 § Bilaga 3 Det förefaller som om det skulle vara lämpligt att låtaordet "avisering" utgå ur lagtexten. Det kan knappast varaerforderligt med avisering, om konsumenten har tagit initiativet till besöket. Paragrafen är inte fullt tydlig. Den anger attinformationsplikten föreligger vid ett sådant sammanträffande som avses i 5 §;det sammanträffande, som det talas om i 5 §, är sammanträffande i konsumentensbostad, på hans arbetsplats eller på någon annan plats, där näringsidkaren harsökt upp konsumenten. § 6 synes därför enligt sin ordalydelse avse avtal omalla olika slag av varor, tjänster, nyttigheter etc. Med hänsyn till innehålleti den efterföljande paragrafen är det viktigt att ingen tvekan råder ominnebörden av ifrågavarande paragraf. För att en viljeförklaring skall betraktas som ett anbudeller en accept fordras i princip att viljeförklaringen är bindande. Har densom avgivit en viljeförklaring, vilken eljest skulle vara att anse som anbud,givit tillkänna att han inte vill vara bunden av den, är den avgivnaviljeförklaringen inte att betrakta som ett verkligt anbud utan endast som enuppfordran att avge anbud. Detta framgår av 9 § avtalslagen. Vid den vanliga typen av hemförsäljning är läget detangivna. Säljaren förbehåller sig att pröva köparens svar på det anbud somordersedeln formellt innehåller; detta svar blir därvid ett anbud som säljarenantar eller avslår (se lagrådets yttrande över förslaget till sidolöparbestämmelsei 2 § hemförsäljningslagen, NJA II 1971s. Bestämmelserna i gällande hemförsäljningslag är utformade utifråndenna avtalskonstruktion. Sålunda betecknas i 1 § de rättshandlingar medavseende å vilka platsen för deras företagande avgör lagens tillämpningsområdesåsom av konsumenten avgivet "anbud" respektive, då förbehåll ejgjorts, "svar på anbud". Med användande av samma terminologi meddelasi 3, 4 och 5 §§ bestämmelser avseende sidolöpare och ångerrätt för konsumenten. Kommittén har i sitt förslag frångått denna terminologioch använder i stället genomgående termen avtal. Motiveringen härför lämnas iavsnitt 2.5 (s. 58 ff). Uttalanden som har anknytning till denna motivering ochbelyser kommitténs tankegång återfinns vidare i avsnitt 7.2.5 de två sistastyckena (s. 125) samt i specialmotiveringen under 1 § sista stycket (s. 175). Av uttalandena kan utläsas följande. Näringsidkarens "säljerbjudande"fill konsumenten är i princip att anse som ett anbud (s. 175). Detta gälleräven "om erbjudandet innehåller ett eller flera förbehåll" (s. 59).Det spelar således härvidlag inte någon roll om näringsidkaren "villkoratsin viljeförklaring" (s. 175). Det har heller inte någon avgörandebetydelse om näringsidkarens erbjudande har sådan form att konsumentens acceptrubriceras "beställning", "order" eller liknande. Innebörden av dessa uttalanden uppfattar tingsrätten så,att kommittén utgår från ett annat anbuds- och avtalsbegrepp än som följer avavtalslagen. Varje säljerbjudande skall anses som ett anbud, oavsett om isamband med erbjudandetuttryckligen förklaras att näringsidkaren förbehåller sig rätten att prövakonsumentens "accept". Uttalandena i specialmotiveringen under 14 § 1st. (s. 189) ändrar inte detta. Där görs en distinktion mellan en"preliminär överenskommelse" och ett "för näringsidkarenbindande avtal". I båda fallen föreligger emellertid med kommitténssynsätt ett avtal; härom vidare nedan under rubriken . Det ärockså tydligt att denna konstruktion av anbuds- och avtalsbegreppen harförutsatts vid utformningen av 5 §:ns bestämmelse om ångerrätt för konsumenten.Sådana hemförsäljningsavtal som kommer till stånd efter "säljerbjudande"där försäljaren uttryckligen förbehållit näringsidkaren fri prövningsrättskulle eljest falla utanför 5 § och således ej omfattas av ångerrätten,eftersom avtalet ej ingåtts vid sammanträffandet. Enligt tingsrättens mening är det inte en godtagbarlagstiftningsteknik att på detta sätt lagstifta genom motiv. Det måsteifrågasättas om motivuttalandena kan binda domstolarna och om inte domstolarnaanser sig ha att även vid tillämpningen av den föreslagna lagen följa eljestgällande avtalsrättsliga regler. I själva lagtexten måste på något sättklargöras den avtalskonstruk-fion på vilken lagförslaget bygger. Enligt vad som uttryckligt stadgas i 2 § hemförsäljningslagenkrävs för att konsumenten skall bli bunden av träffat avtal inte bara att deangivna handlingarna tillställs honom utan också att han med sinnamnunderskrift på ett exemplar av informationshandlingen bekräftarmottagandet. Utan sådan skriftlig bekräftelse är konsumenten obunden avavtalet. Det framgår av motivuttalandena till motsvarande bestämmelser i 6 och7 §§ i förslaget att avsikten inte är att göra någon ändring i vad sålundagäller. 7 § är emellertid inte avfattad så att där framgår den angivnarättsföljden av att konsumenten ej skrivit under informationshandlingen.Paragrafen bör alltså förtydligas. Kommitténs förslag i vad det gäller allmännaavtalsrättsliga frågor och särskilt spörsmålet om sidolöpare berör, somkommittén själv uttrycker det, de mest komplicerade områdena inom den allmännaavtalsrätten. För tingsrätten har det erbjudit betydande svårigheter att i dessadelar bilda sig en säker uppfattning om förslagets innebörd. Som tingsrättenuppfattat förslaget bryter det med avtalsrättsliga grundsatser utan att dettakommer till uttryck i lagtexten. Regleringen i förslagets 14 § avnäringsidkarens ansvar för försäljarens handlande - således av sidolöparspörsmålet- innebär vidare en helt ny avtalsrättslig konstruktion. Tingsrättenifrågasätter om man inte på frågan om nämnda ansvar bör söka en lösning efternågon annan linje; se a.a. s. 760-765.