prop · G503186 · 1981-12-31 00:00:00 — erinrar om attpromemorian tar upp spörsmålet om hälso- och sjukvårdspersonalen bör få lämnauppgifter till polisen inte bara när det gäller mycket allvarliga brott utanäven i andra fall, t, ex, vid grov misshandel och rån. Förutsättningen för ett uppgiftslämnande Prop.1981/82:186 189 härvidlag skulle enligt promemorian vara att uppgifternainte erhållits i en förtroendesituation. - Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämndfinner den framförda synpunkten beaktansvärd. Emellertid torde det ställa sigsvårt eller omöjligt att låta förtroendesituationen bli avgörande för omuppgiften skall få lämnas eller ej, enär förtroendesekretessen till skillnadmot tidigare inte längre gäller inom hälso- och sjukvården. mening talar mycket för att personalen bör ges möjlighet attlämna uppgifter vid polisförhör också vid annan allvarlig brottslighet än då frågaär om ett lägsta straff om två års fängelse. Innan det går att ta slutlig stäUningtill denna fråga måste dock närmare utredning göras angående förutsättningarnaför ett sådant uppgiftslämnande, omfattning härav och vilken brottslighet somavses. kan det ibland förekomma att en patient som är intagen påett sjukhus vidtar olika föranstaltningar som utgör en fara för den personligasäkerheten för någon som vistas utanför sjukhuset. Det kan vara fråga omangrepp mot t. ex. en anhörig, förutvarande fästmö eller vedersakare.Bestämmelserna i om skyldighet att anmäla brott som är å färde ärendast i begränsad omfattning tillämpliga i dessa fall. Som exempel kan nämnasatt vid slämpling till grov misshandel föreligger anmälningsskyldighet men intevid slämpling till misshandel. Sekretesslagen bör inte lägga hinder i vägen föratt sjukhuspersonalen till myndigheter och enskilda personer lämnar utuppgifter som är ägnade att skydda den hotade personen. Som jämförelse kanerinras om den uppgiftsskyldighet som åvilar överläkaren enUgt 31 § förstastycket 7 sjukvårdskungörelsen (1972:676), när någon som är farlig för annanperson lämnar eller avser att lämna sjukhuset. Det är dock att märka att dennaskyldighet inte gäller i stämplingsfallet, dvs. när patienten under vistelsenpå sjukhuset söker få annan att utföra angreppet på personen i fråga. Isituationer av detta slag bör sjukvårdspersonalen kunna få göra sådan intresseawägningsom anges i 14 kap. 3 § första stycket SekrL. Eftersom det här kan vara frågaom att lämna uppgifter till annan än myndighet bör en sådan bestämmelse införasi 7 kap. SekrL. i anser förslaget omsocialtjänstpersonalens möjligheter att lämna uppgifter vara angeläget. - Denföreslagna gränsdragningen fängelse innebär att brott som t,ex, grov misshandel och narkotikabrott inte innefattas. De farhågor promemoriananger om minskad benägenhet att ta kontakt med om manytterligare begränsar socialtjänstsekretessen i dessa fall anser länsstyrelsenvara överdrivna. - Undre gränsen för uppgiftslämnande bör sänkas eller utformaspå ett sådant sätt att även de nämnda grova våldsbrotten och narkotikabrottenomfattas. i anser att gränsen attlämna uppgifter till åklagarmyndighet eller polismyndighet, för att göra detmöjligt att lämna uppgifter om brotten grov misshandel och rån, skall sänkastill fängelse . Prop.1981/82:186 190 Den föreslagna gränsdragningen fängelseinnebär enligt sociala centralnämnden i att brott som t, ex. grovmisshandel inte innefattas. De farhågor promemorian uppställer såsom minskadbenägenhet att ta kontakt med om man ytterligare begränsarsocialtjänstsekretessen i dessa fall anser nämnden vara överdrivna. -Straffgränsen för vilka brott som skall bryta sekretessen bör sänkaseller utformas på ett sådant sätt att även de grova våldsbrotten omfattas. Föreningen och FöreningenSveriges polischefer påpekar att problemen med sprit- ochnarkotikalangning till underåriga alltmer accentuerats. För samhällets delgäller det att på olika sätt bekämpa denna brottslighet. Ett verksamt sätt voreatt ett tiUägg gjordes i 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL beträffande möjlighettill uppgiftslämnande i vad avser vissa brott som riktar sig mot den som intefyllt . Föreningarna föreslår, att samma möjlighet till uppgiftslämnandeäven skall finnas beträffande narkotikabrott och brott mot lagen om handel meddrycker. framhåller att vissa typer av brottär särskilt angeläget att beivra. Att polisens arbete med sådana brottunderlättas stöds säkerligen av allmänheten. Det torde t.o.m. kunnaifrågasättas om inte allmänhetens rättsmedvetande kränks om sekretessen endastskall kunna undantas beträffande brott med lägst två års minimislraff. a. uppgifter beträffande barnadråp, misshandel, grov misshandel (t. ex.kvinnomisshandel), olaga tvång och olaga hot, våldförande, frihets-kränkandeotukt, otukt med barn, koppleri, rån, narkotikabrott. Att det i målsägandegruppenkring dessa brott finns de allra svagaste i samhället gör att det är svårt attförstå vilket intresse rättsstaten vill skydda. - Det torde vara en sanning attom kraven på att en verksamhet ska fungera är tillräckligt stort så skaffar mansig också på något sätt möjlighet att arbeta. PoUsen måste kunna fungera ibrottsbekämpningen. När möjligheten att få fram uppgifter försvåras tvingaspolisen ta till tvångsåtgärder-och exklusiva spaningsmetoder. Några remissinstanser menar att promemorians förslag gerpolis och åklagare för stora möjligheter att få uppgifter. Arbetsgruppenvid juridiska fakultetsnämnden vid och professor inte tillstyrka förslaget att befattningshavare inom sjukvården skall kunnautan den enskildes samtycke lämna uppgifter som angår misstanke om grövre brotttill polisen. I promemorian anges som exempel iakttagelser som hälso- ochsjukvårdspersonalen har gjort beträffande en patient, som polisen misstänkerför brott, eller vid undersökning av personer som har utsatts för brott,iakttagelser som personalen gjort i andra sammanhang, t. ex, vem som har besökten viss patient eller vad som har avhandlats vid samtal med patienter ellermellan patienter och besökare, -Med hänsyn till att någon förtroendesekretessinte längre gäller inom sjukvården innebär promemorieförslaget i denna del attsekretesskyddet försvagas även i förhållande till rättslaget föresekretesslagens ikraftträdan- Prop.1981/82:186 191 Att öppna en sådan informationskanal från sjukvårdentill polisen skulle motverka det förtroende som sjukvård, tillgänglig för allakategorier vårdbehövande, är beroende av. Den föreslagna uppmjukningen av sekretessenkan leda till att vissa personer drar sig för att söka den vård de är i störstabehov av. Beträffande personer med kriminellt förflutet som kommer under behandlingkan i vissa fall den föreslagna lagändringen motverka sådan öppenhet ochkontakt som ger läkare m. fl. möjlighet till iakttagelser som kan varaavgörande för att ställa rätt diagnos och ändamålsenliga behandlingsförslag. -Förslaget har utformats så att man från sjukvårdens sida skall ha frihet attbedöma lämpligheten att lämna uppgifter av aktuellt slag. Skall en sådaninskränkning av sjukvårdssekretessen genomföras, kan det ifrågasättas om varjebefattningshavare på ett sjukhus skall ha rätt att bestämma om utlämnande avdylika allvarliga uppgifter. Eftersom det rör sig om ytterst känsligaomdömesfrågor bör endast befattningshavare med självständigt ansvar förpatienternas vård kunna fatta beslut om att lämna uppgifter. Att begränsakretsen av uppgiftslämnare innebär vissa praktiska olägenheter. Detta bör dockgodtagas mot bakgrund av att det i varje enskilt fall rör sig om en svåravvägning där i behandlingssituationen behovet för polisen av uppgifter skallställas mot den enskildes intresse av skydd. -Nuvarande bestämmelser isekretesslagen, socialtjänstlagen, och ger demöjligheter att lämna uppgifter om brott som kan accepteras vid en awägninggentemot föreliggande sekretess- och behandlingsintressen. Därför avstyrks ävenförslaget om vidgad rätt för befattningshavare inom att tillpolisen lämna uppgifter angående misstanke om allvarligare brottslighet. Sammasynpunkter framförs i huvudsak också av . Några remis.sinstanser tar upp frågan om den berördapersonalen b ö r h a en uppgiftsplikt. Det kanenligt polisstyrelsen i polisdistrikt ifrågasättas om inte skyddet för denenskildes personUga förhållanden har överbetonats på sådant sätt att hinderuppkommit för den brottsutredande verksamheten. Det mycket starka skydd somkommit till uttryck i sekretesslagen torde inte i denna del ha stöd hosallmänheten. Fastmer anser man det snarare som stötande om samhället ställerupp med vård åt en brottsling vare sig det rör sig om kropps- eller socialvård,och det sedan är upp till den handläggande tjänstemannen om brottet kommer tillpolisens kännedom. utbredde sig missuppfattningen att man intekunde ge adekvat vård om det inte förelåg ett absolut förtroende mellanvårdaren och den vårdade. Promemorian ger till viss del uttryck för denuppfattningen. Beklagligtvis finns uppfattningen kvar hos viss vårdpersonal.När det gäller läkare finns det ett starkt motstånd mot attfullgöra den legala anmälningsskyldigheten, som föreligger (jfr promemorian s.25). Det förhållandet inte för att läkarna frivilligt skulle lämnauppgifter om inträffade grova brott. Enligt polisstyrelsens uppfattning tordeallmänintresset i dessa fall vara så 1981/82:186 192 starkt att det inte skulle föreligga någon betänklighetmot att införa anmälningsskyldighet. tillstyrker förslaget,varigenom medges ett vidgat uppgiftslämnande till polisen vid särskiltallvarlig brottslighet. Emellertid anser att det på goda grunderkan ifrågasättas om inte beträffande sådan brottslighet därutöver bör finnasbestämmelser, utformade som ett åläggande för personalen att tiU polis ochåklagare lämna de uppgifter som begärs i förekommande fall. En förutsättningbör dock vara att detta sker vid förhör. En sådan skyldighet torde kunnamotiveras med att det här gäller utredning av mycket allvarliga brott, där ettframträdande samhällsintresse mäste äga företräde framför intresset att skyddapatienterna. Att uppgifter i förevarande fall lämnas vid polisförhör av hälso-och sjukvårdspersonalen torde också överensstämma med vad som tidigare iallmänhet gällt enligt äldre rättsordning. Att så sker torde dessutom varaförankrat i det allmänna rättsmedvetandet. Hovrätten för avråder från att berördafunktionärer får en rätt och inte en skyldighet att lämna begärda uppgifter (seavsnitt 2.1.3). i anser inte att förslaget omändring av 15 kap. 5 § SekrL bör genomföras. Paragrafens nuvarande innehållinnebär skyldighet att på begäran lämna uppgift som inte är sekretessbelagdtill annan myndighet. Paragrafens lydelse, jämförd med 14 kap. 2 § tredjestycket SekrL, kan tolkas så att myndighet är skyldig att informera åklagar-och polismyndighet om vissa allvarliga brott som anges i sistnämnda paragraf.En sådan tolkning har dock tydligen inte varit avsedd. vill man genom ett tillägg till 15 kap. 5 § klargöraatt paragrafen inte ger upphov till någon sådan skyldighet. Genom den nuföreslagna ändringen i form av ett andra stycke skulle myndigheten få avgöra omuppgift skall lämnas ut eller inte. Dessa ställningstaganden innebär enligt länsstyrelsensmening risk för en icke enhetlig behandling av ärendena, vilket måste ansesotillfredsställande ur olika synpunkter. Dessutom finns det risk attsocialmyndighet indirekt kan komma att skydda person som misstänks för denallvarliga brottslighet som det här är fråga om. Den föreslagna regeln gynnar inte förtroendet för socialamyndigheter. Det är bättre med uppgiftsskyldighet vilket bör framgå avlagtexten. Av uttalanden i promemorian framgår enhgt JO att avsiktenär att envar som på ett eller annat sätt är verksam inom hälso- och sjukvårdeneller skall efter egen bedömning få lämna uppgifter avförevarande slag till åklagarmyndighet eller polismyndighet. Om detta äravsikten framstår det som redaktionellt felaktigt att bestämmelsen knutits tillbestämmelserna om anmälan om misstanke mot brott mot underåriga. Av uttalandeni förarbetena till sekretesslagen (jfr prop. 1979/80:2 s. 123) framgår attavsikten är att det är myndigheten eller den som med stöd av delegation frånmyndigheten får besluta härom, som skall kunna göra 1981/82:186 193 anmälan och inte den enskilde befattningshavaren. Hur detän förhåller sig härmed anser JO att det inte bör komma i fråga att envar somär verksam inom eller hälso- och sjukvården på eget ansvar skaUavgöra om uppgiften skall få lämnas ut eller inte. I så fall blir uppgiftslämnandetberoende på vederbörandes egna värderingar om man vill hjälpa polisen ellerinte. Vidare torde det i allmänhet vara svårt eller i flesta faU omöjligt förden enskilde att avgöra om det rör sig om brott som är av den svårighetsgradatt det inte kan följa lindrigare straff än fängelse . JO anser istället att bestämmelsen bör utformas så att envar är skyldig att efter begäranfrån polis eller åklagare lämna uppgift av förevarande slag. tordedet vara svårt att bedöma om det finns misstanke om brott av den svårighetsgradsom här avses. Beslut att infordra uppgifter enligt den föreslagna bestämmelsenbör därför fattas av förundersökningsledare. En bestämmelse av sådant slag hör docknärmast hemma bland bestämmelserna om förundersökning och kan tas in där somen uppgiftsskyldighet, som enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen brytersekretessen. - I konsekvens med vad JO har föreslagit avstyrker JO det ipromemorian föreslagna tillägget till 15 kap. 5 § SekrL. i anser att förslagettill ändring av 15 kap. 5 § SekrL har förfelat sitt syfte. Paragrafens förstastycke innebär skyldighet att efter begäran lämna uppgift som ej är sekretessbelagd,alltså ej något initiativtagande i form av anmälan. Denna skyldighet tas bortgenom andra stycket samma paragraf, vilket innebär att myndigheten avgör omuppgift skall lämnas ut eller inte. - Dessa ställningstaganden kan innebärahinder mot en enhetUg behandling av ärenden, vilket måste anses otillfredsställande,speciellt som följderna kan bli mycket ingripande för den enskilde. - Regelngynnar inte förtroendet för sociala myndigheter. Det är bättre för alla parteratt uppgiftsskyldigheten lagfästs än att den enskilde socialarbetaren skallbedöma om uppgift skall lämnas ut. Det är också tveksamt om ett eventuelltavslag kan överklagas, då myndigheter enligt lag får befogenhet att avgöra omuppgift skall lämnas ut. Centralorganisationen /SR finner förslaget tveksamt.Eftersom det här är fråga om grova brott bör det övervägas om en sådaninformation inte bör grundas på uppgiftsskyldighet. I vart fall kräver dennafråga närmare utredning. Ändringen i 14 kap. 2 § SekrL lägger enligt ett stort ansvar på enskilda befattningshavare inom hälso- ochsjukvården. När ska man agera i ett uppenbart fall av hustrumisshandel? Första,andra eller tredje gången hon kommer till sjukhus med skador? Även i 14 kap. 2§ borde lagregeln ha utformats som en skyldighet att lämna uppgift. -Sekretesslagstiftningens huvudsakliga syfte torde vara att skydda medborgarnamot att uppgifter som är till men för honom utlämnas. Förbundet anser detostridigt att olika demokratiska intressen står emot varandra i detta avseende,men hävdar att det aldrig kan vara till men för den enskilde att olikamyndigheter i 13 1981/82. 1 saml Nr 186 Prop.1981/82:186 194 samhällets rättsarbete lämnar uppgifter till varandra. JKförordar att möjligheterna att lämna uppgifter skall gälla också vidförberedelse och slämpling till brott för vilket inte är föreskrivet lindrigarestraff än fängelse . Samma synpunkt framförs i princip avsocialstyrelsen. Någraremissinstanser tar upp förhållandet mellan promemorians förslag till möjligt uppgiftslämnandeoch vittnesplikten. Enligt RÅär det välbetänkt att förslaget även innefattar försöksbrott. Det är emellertidinte lätt att se hur förslaget i sistnämnda del förhåller sig tillvittnesreglerna i 36 kap. 5 § . Visserligen är det tydligt attförsöksbrotten inte kommer att medföra någon längre gående skyldighet attvittna. Men kommer t. ex. en läkare att få avgöra efter fritt skön huruvida hani ett mål rörande ansvar för försök till dråp skall vittna om vad som har anförtrottshonom på grund av hans ställning? Eller får han alls inte vittna i ett sådantfall? Det vore önskvärt med ett klargörande om vad den föreslagna regleringeninnebär på denna punkt. i ger förslagen möjlighet att,utan att behöva tillgripa vittnesförhör enligt 23 kap. 13 § ,kunna få vittnesuppgifter från bl. a. sjukvårdspersonal. Regeln har utformats ihuvudsak efter den i 36 kap. 5 § stadgade vittnesskyldigheten vid sådana brott.En olikhet föreligger dock så till vida att de föreslagna reglerna i 14 kap. 2§ tredje stycket SekrL och 66 § första stycket SoL även omfattar misstanke omförsöksbrott, vilket inte är fallet med 36 kap. 5 § . Förslagetinnebär att sjukvårdspersonal kan lämna vittnesuppgifter under förundersökningbeträffande även försök till grova brott medan det förefaller mera oklartvilken inverkan en lagstadgad rätt till uppgiftslämnande får påinskränkningarna i vittriesskyl-digheten enligt 36 kap. 5 § rättegångsbalken.Myndigheten anser i första hand att 36 kap. 5 § fjärde stycket rättegångsbalkenbör utvidgas att omfatta även försök tiU brott för vilket är stadgat fängelse ilägst . Det nuvarande rättsläget på denna punkt är otillfredsställandedels med hänsyn till den svåra awägning som ibland kan ligga i om ett brott ärfullbordat eller befinner sig på försöksstadiet, dels med hänsyn till attförsök till grovt brott kan vara väl så straffvärt som fullbordat brott. I andrahand bör övervägas att tills vidare avstå från att låta försöksbrotten omfattasav de föreslagna sekretessreglerna. Detta särskilt om de nya stadgandena isekretess- och socialtjänstlagen skulle anses få till följd att berördakategorier får vittnesplikt även vid försöksbrott. I 36 kap. 5 § (RB) föreskrivs vissabegränsningar i vittnesplikten. Enligt denna bestämmelse får vissa däruppräknade perso- 1981/82:186 195 a. hälso- och sjukvården samt inom inte höras somvittne om något som anförtrotts dem på grund av deras ställning eller som deerfarit i samband därmed. Detta förbud gäller emellertid inte när det är frågaom brott där lindrigaste straffet är fängelse . - Som framgår i prop.1979/80:2 del A sid. 398 kunde enligt äldre rätt den som var skyldig att röjaen uppgift vid vittnesförhör även straffritt lämna uppgifter underförundersökning. - I 23 kap. 13 § RB finns regler om möjligheter att redan underförundersökning som vittne vid domstol höra den som kan komma att bli vittnesedan åtal har väckts. Sådant förhör får inte äga rum, innan förundersökningenfortskridit så långt att någon skäUgen kan misstänkas för brottet. - När detgäller den nu i promemorian föreslagna ändringen i sekretesslagen ifrågasättersocialstyrelsen dessutom om den inte även bör kompletteras med en skyldighetatt till en poUsmyndighet lämna ut önskade uppgifter vid sådana förhör som ovannämnts. Detta med tanke på de allvarliga brott som det här är fråga om och därsamhällets intresse av att gripa in väger tyngre än intresset av att skyddapatienterna. Fråganom I ätt nad i sekretessen för andra än offentliga funktionärer tas upp av tvåremissinstanser. Hovrättenför påpekar att promemorian inte innehåller något förslag omlättnad i den enskilda sjukvårdens sekretess gentemot åklagar- ochpolismyndigheterna (s. 46 f). Man förlitar sig synbarligen på att de nuvarandereglerna, som innehåller ett "obehörighets"-rekvisit, skall tillämpasförnuftigt. Detta kan vara väl grundat, så länge den starka yrkesetiskaprincipen om sekretess inom sjukvården råder. I längden är det dock knappasttillfredsställande att frågan lämnas så gott som oreglerad. Hovrätten vill förordaatt man här väljer en lösning som i sak ansluter sig till vad som skall gällainom den aUmänna sjukvården. Hälso-och sjukvårdens ansvarsnämnd erinrar om att för personal i den privatasjukvården gäller jämlikt tillsynslagen tystnadsplikt med ett obehörighetsrekvisit.J promemorian framförs uppfattningen att denna tystnadsplikt inte hindrar attmisstankar om i vart fall allvarligare brott framförs till polisen. - Hälso-och sjukvårdens ansvarsnämnd instämmer i denna tolkning av tystnadsplikten.Enligt uppfattning är det emellertid angeläget att detta kommertill klart uttryck i lagtexten för att undanröja all tveksamhet. Detta blirgivetvis nödvändigt om personalen skulle åläggas en upplysningsplikt i enlighetmed förslag. Ensärskild fråga tas upp av hovrätten för . Hovrätten erinrar omatt promemorian tar (s. 42) avstånd från uttalandet i prop. 1979/80:2 s. 398att den som är skyldig att vittna blir straffri om han redan vidförundersökningen röjer något som omfattas av hans tystnadspUkt. Dettauttalande torde gå tillbaka på ett uttalande i prop. 1948:230 med förslag tillden nya tryckfrihetsförordningen (s. 144). Uttalandet syftade på dentystnadsplikt för tidningsmän m. fl. som följer av om rätt tillanonymitet men som viker för vittnesplikten. 1981/82:186 196 departementschefen:"Dessa regler torde väl innebära att, om utgivaren redan vid polisförhöroch alltså utan förhör inför domstolen upplyser om att den misstänkte lämnat deuppgifter utredningen avser, han icke kan anses ha brutit motanonymitetsreglerna." Skälen till att det sålunda beskrivna rättslägetskulle ha ändrats har inte redovisats i promemorian. Såvitt hovrätten kan förstå,kan den påstådda ändringen inte hänga samman med att uttrycket "obehörigen"har försvunnit; detta uttryck fanns inte i de regler i förslaget till TF tillvilka uttalande anknöt. TF är visserligen numera ändrad på dennapunkt; anonymitetsrätten kan genombrytas först efter en diskretionär prövningav rätten (se prop. 1975:76:204 s. 143). Något krav på en sådan prövning finnsemellertid inte i 36 kap. 5 § , och hovrätten är för sin delbenägen att tro att det i 1979/proposition återgivna uttalandet alltjämtbör ses som uttryck för gällande rätt. 4Uppgifter från sjukvård och socialtjänst till andra myndigheter än polis ochåklagare Stockholmstingsrätt tar upp frågan om uppgiftslämnande till domstolarna. Tingsrätten harstora svårigheter vid delgivning av kaUelser framför allt med tilltalade ibrottmål. Detta nedsätter tingsrättens effektivitet och har medfört atttingsrätten har börjat använda vissa okonventionella metoder för att få kontaktmed de personer, som skall delges. a. innebär detta, att tingsrätten ofta ibrådskande fall och i fråga om särskilt svårdelgivna personer måste bedrivaegen spaning, eftersom polisens delgivningscentral inte klarar av uppgiften. Iett mycket stort antal fall, där aktuella adresser till de sökta saknas, hardelgivning skett med hjälp av uppgifter från socialregistret och vederbörandesocialassistent. Detta tillvägagångssätt har varit synnerligen framgångsrikt.Liknande metod har även ibland använts vid delgivning med personer, som undergårläkarvård. Dessa möjligheter att nå personer har så gott som helt upphört genomsekretesslagens införande, bl. a. därför att tingsrätten numera inte fåruppgifter ur socialregistret för delgivningsändamål. Det innebär storaolägenheter och ökade kostnader för tingsrätten att inte kunna använda dessautvägar. Samma besvär har sannolikt uppkommit för andra domstolar, åklagare ochpolis. Detär därför med stor besvikelse som tingsrätten konstaterar, att promemorian tarupp uppgiftslämnande till polis och åklagare men underlåter att samtidigtberöra domstolarnas behov av uppgifter. Det är nämligen aUdeles nödvändigt snabbt kommer tillrätta med detta problem för domstolarna så attdomstolarna hos andra myndigheter kan få tillgång till behövligaadressuppgifter. 1981/82:186 197 Denåsikt som återgivits (s. 30) i promemorian att en enskilds adress aldrig skullekunna hemlighållas för andra myndigheter med stöd av 7 kap. 1 § SekrL. börenligt tingsrättens mening i första hand godtas. För klarhetens skull bör i såfall en bestämmelse i saken tas in i sekretesslagen. Som framgår av promemorian(s. 30) var avsikten i allt fall för hälso- och sjukvårdsområdet inte att detgenom sekretesslagen skulle åstadkommas mer omfattande sakliga ändringar.