prop · G503168 · 1981-12-31 00:00:00 — Den kompetens som därvid byggs upp börnaturligtvis också i största möjliga mån utnyttjas. Del torde inte råda någottvivel om all detta måste bli fallet om målen överförs till de allmännadomstolarna. Dessa har redan viss erfarenhet av att handlägga frågor därsociala aspekter gör sig gällande - t. ex. frågor om god man.omyndigförklaring, underhållsfrågor, adoption och påföljdsfrågor i brottmål. Stark - om ån delvis orättvis - kritik har också riktatsmot förvaltnings-domarnas lämplighet som domare i mål med sociala aspekter. Denhelt övervägande majoriteten mål hos länsrätter, kammarrätter och regeringsrättenär skalle-och avgiftsmål. Det ligger inget omöjligt i tanken att alla mål medstark social anknytning överförs till de allmänna domstolarna på Prop.1981/82:168 270 liknande sätt som de nu aktuella målen. Det har t. ex.riktats krav på att vissa Bilaga 3 körkorlsfrågor skulle överföras lill dennadomstolsorganisation, då de brottmål om trafikförseelse som ofta föregår demavdöms där. På liknande sått kanske vissa skallebroltmål borde överföras tillförvaltningsråtlsorgani-salionen. Styrelsen finner del angelägel att framhållaall sådana beslut inte får slyras av den begreppsapparat som användsinom juridiken, ulan att avgörande i första hand får träffas med. "utgångspunkt från andra argument. Inte heller torde processformerna vid de allmännadomstolarna lägga hinder för en sådan överföring. Som utredningen ocksåföreslagits kan man alllid genom särregler lösa olika problem som möter. Helaprocessen vid de allmänna domstolarna är föremål för översyn avrättegångsutredningen - Ju 1977:06. En problemalik som liknar den som berörts beträffandedomarna år partombudens kompetens. Det är nämligen inle osannolikt all del vorelättare att fä fram ett antal advokater som är intresserade av mål med socialainslag om verksamheten förlades lill tingsrätterna. Del förekommer inte sällanuttalanden från på fältet aktiva socialarbetare av innebörd all advokatervanligen kan såväl förvaltningsprocessen som den sociala lagstiftningen dåligtoch då naturligtvis än mindre har förmåga att förslå den djupare problemalikeni målen, vilket trots allt borde vare utgångspunkten för deras handlande. Delhävdas till och med att advokä'ter inle ens förstått att de, precis som när detgäller arbetet som offentlig försvarare, bör verka all sakförhållandenaklarläggs. Se även avsnitt 4.15 - Överflyttning av barn för utövandeav umgänge. instämmer i förslaget om att polishämtning skall fåske endast under förutsättning all barnet riskerar att lida skada i den miljödär det vistas. Likaså instämmer i att barnpsykolog, barnpsykialer ellerbarnläkare skall medverka. Om del inte är möjligt att finna en sådan med sammaetniska ursprung som barnet, bör i varje fall en språk- och kullurkompetenlperson med lämplig bakgrund medverka. Utgångspunkten skall enligt förslaget fortfarande vara allett domstolsavgörande om föräldraansvar och umgängesrätt skall efterlevas.Utredningen framhåller emellertid att verkställigheten av sådana avgörandeninle helt kan jämföras med annan verkställighet utan all hänsynen till barnelsbästa påkallar åtskilliga särbestämmelser. Utredningen slår fast all del finnssituationer når barnet mår bäst av all överlämnande inte sker samt attnuvarande ordning bör ändras så att den bättre tjänar barnets behov ochintresse (8.4.1). Prop.1981/82:168 271 Vi delar utredningens värderingar och finner dess förslagväl ägnade att Bilaga 3 tillgodose barnels bästa. Vi tillstyrker såledesförslaget att fråga om överlämnande av barn skall i fortsättningen prövas avallmän domstol. Också vad utredningen förordar när det gäller handläggningenvid domstol -åtgärder för frivilligt överlämnande, strävan efter ensamförståndslösning vid förberedelsen och möjligheten till särskilt sammanträdeför medling - finner vi väl förtjänt av att genomföras. Stark återhållsamhet visar utredningen när del gällertvångsmedlen. Ett avgörande om umgängesräll skall sålunda aldrig kunna ledatill alt barnet hämtas; endast vitesföreläggande skall komma i fråga. Tänkbartär att denna ordning kan komma alt medföra en viss ökning av antalet fall dåden ansvarige föräldern vägrar att medverka, eftersom förhållandevis mångafriviliga överlämnanden tycks äga rum sedan del väl förordnats om hämtning.Detta anser vi dock vara en nackdel som får tas. I stället får vitespåföljdenanpassas så all den kan väntas leda till målet. Skulle den ansvarige föräldernändå vägra sin medverkan kan delta vara ett skäl att ompröva frågan varföräldraansvaret skall ligga, något som domstolen enligt utredningens förslagsjälvmant skall kunna göra. Tveksammare är del om hämtningsmöjlighelen helt kanundvaras när det gäller att återföra ett barn till den föräldraansvarige.Utredningen vill inte gå så långt men önskar begränsa ullämningsmöjlighetentill vissa undantagssi-luationer, nämligen när barnet riskerar att lida skadadär del vistas och del är den föräldraansvarige som begär åtgärden. I och försig skulle hämtning därigenom förekomma bara i sådana speciella fall som liggernära dem BvL behandlar och det kan, som föreslås i ett särskilt yttrande avIvan (s. 186 f), ifrågasättas om inle hämlningsinslitutet helt kundeundvaras i balken om BvL:s bestämmelser om omhändertagande för samhällsvård istället gjordes tillämpliga på fallen. I sak instämmer vi i utredningens synpunkter pä deförutsättningar som bör gälla för ett ingripande genom hämtning. I fråga ombestämmelsernas formella hemortsrätt finner vi det vara en onödig omväg attbegagna de sociala myndigheternas rätt att ingripa enligt BvL när del i deberörda fallen ändock finns en föräldraansvarig som handlar i barnets intresse.Att i enlighet med vad som anförts i del särskilda yttrandet omhänderta barnetför samhällsvård och sedan förklara vården avslutad när barnet överlämnats lillden föräldraansvarige innebär inga fördelar i förhållande till utredningensförslag. Vi tillstyrker därför förslaget om en till vissa undanlagssitualioner begränsadmöjlighet till hämtning av barn. När man i betänkandet föreslår att ärenden om överiämnandeav barn skall handläggas av aUmän domstol - ell förslag som vi intehar någon erinran mot - så anser man sig därmed (s. 120) ha "slutligtfrikopplal" överlämnandefrågan från det exekutiva förfarandet. Detta ärenligt vår mening en fördel endast så länge del är fråga om fall där enomprövning av tidigare fattat beslut är aktuell. Men i de trols allt praktiskt förekommandesituationer, där det framstår som uppenbart att någon omprövning inte bör ske,är ju överlämnandefrågan inle annat än just en verkställighetsfråga. Och försådana fall måste det vara en nackdel att man inle har tillgång lill ettförfarande som är direkt inriktat på verkställighet, lål vara med lilländamålet särskilt anpassade tvångsmedel. Vi anser att förfarandet inför Prop.1981/82:168 272 tingsrätt måsle utformas så att det passar för båda dekategorier av ärenden Bilaga 3 som nämnts . Hur detta bör ske utvecklas idel följande. Processuellt sett framstår det som egendomligt attförfarandereglerna för tvistemål skall vara tillämpliga i en fråga som formelltmåste anses gälla verkställighet av tidigare beslut av domstol. Från dennasynpunkt vore det bättre att låta överlämnandefrågor handläggas somdomstolsärenden. Med nuvarande regler blir det då emellertid inte möjligt attavgöra ärende vid muntligt sammanträde inför ensamdomare, något som måste ansesvärdefullt i dessa frågor. Vi accepterar därför att överlämnandefrågor, med dereservationer som anges nedan, tills vidare får handläggas enligt de förtvistemål gällande reglerna. Kanske kan våra kommande förslag,göra del möjligtatt sedermera övergå till en mer adekvat handläggningsform. I betänkandet har man tänkt sig all en bestämmelse omtvistemålsreglernas tillämplighet skall las upp endast itillämpningsförordningen till 8 kap. BFB (se 1 § s. 38). Enligt vår meningmåste en sådan bestämmelse tas in i lag. Tvistemålsreglernas tillämplighet medför att mål omöverlämnande skall initieras genom ansökan om stämning. Frånprocessudl-terminologisk synpunkt torde det vara mindre tillfredsställande altdetta begrepp används för en ansökan om verkställighet av domstols dom. Vianser alt tvistemåls-reglerna inle börvara tillämpliga i denna del. Förfarandetbör i stället inledas med vad som lämpligen kan kallas endast"ansökan". Vi ifrågasätter f. ö. om del alltid bör vara nödvändigtmed ett särskilt ansökningsförfarande för att få till stånd ell vitesföreläggandeför den som har barnet om hand. Del finns i praktiken fall där det redan närdomstolen fattar del ursprungliga beslutet om föräldraansvar eller umgängesrällframstår som klart alt särskild åtgärd för beslutets genomförande kommer attbehövas. Det gäller framför allt sådana fall där den icke föräldraansvarigebegär beslut om umgängesrätt. Del torde då förorsaka en heltonödig omgång om man inle redan i samband med del första beslutet omumgängesrätt e. d. kan få till stånd ett vitesföreläggande. Att överlämnandefrågorna skall handläggas som tvistemålinnebär också att förfarandet skall uppdelas i förberedelse ochhuvudförhandling. Av förslagels 3 § framgår all man tänkt sig all förberedelsenalltid skall vara muntlig. Munllighelen år uppenbarligen av värde främst medtanke på möjligheterna till frivillig överenskommelse. Del måsle emellertidfinnas fall där del med hänsyn till frågans tidigare handläggning framstår somhelt utsiktslöst att få lill stånd en överenskommelse och där andra skäl, t.ex. parternas bostadsorter, starkt talar mot att de skall behöva inställa sig.Vi menar att man med tanke på sådana fall bör ha möjlighet till skriftligförberedelse. Den föreslagna regleringen i 3 § kan då utgå, varvid RB:sreglering i 42 kap. 9 § träder in. För att slippa kalla parter till huvudförhandlingt. ex. i fall där part uppenbart Iredskas kan vidare ifrågasättas om man inle,i konsekvens med det sagda, borde öppna möjlighet alt avgöra mål omöverlämnande under förberedelsen även mot parts vilja (jfr 42 kap. 18 § RB),särskilt med tanke på de fall där omprövning inle är aktuell ulan där detendast är fråga om ren verkställighet. Våra kommande förslag kan måhända skapautrymme för tillräcklig flexibilitet i denna del, utan att någon särregleringbehöver ske. Den föreslagna bestämmelsen i 4 § första stycket, sombehandlar rättens skyldighet all söka förmå parterna lill en frivilliguppgörelse, förefaller också väl reservationslös. Vad det i praktiken tordevara fråga om är alt uppnå Prop.1981/82:168 273 enighet mellan föräldrarna. Det kan emellertid finnas falldär det inte ens är Bilaga 3 lämpligt att söka få föräldrarna ense. Dennämnda lagtexten bör därför förses med en inskränkning, t. ex. "om del ärlämpligt". I betänkandet föreslås all ett särskih medlingsförfarandeskall kunna sällas in efler förberedelsen, trots att sådan verksamhetdessförinnan bedrivits dels enligt 2 § i förslaget av företrädare försocialtjänsten och dels enligt 4 § andra stycket av domaren under förberedelsen.Vi ifrågasätter starkt om det - med hänsyn lill dessa tidigareförlikningsförsök - i praktiken kan framstå som meningsfullt att fortsättaförsöken att nå frivillig överenskommelse. Snarare torde ett medlingsförfarandeoftast få ses som en onödig omgång. All, såsom man föreställer sig ibelänkandet (s. 124), medlingen skulle kunna ske i , , ., omedelbaranslutning lill den muntliga förberedelsen, torde av bl. a. personella skälvara orealistiskt. I stället får man tänka sig ett särskilt sammanträde medtidsutdräkt och merkostnader som följd. Uppenbarligen har förslaget om särskild medlare sittmönster i stadgandet i 42 kap. 17 § RB om medling i dispositiva tvister. Det äremellertid att märka att utrymmet för en uppgörelse genom medlarens försorg börvara större i den sorts tvister, som del där är fråga om, nämligenförmögenhelsrältsliga, av domstol ännu icke avgjorda tvister som ofta är avsakligt mycket komplicerad beskaffenhet. Meningen med medlarens verksamhet äratt man skall söka åstadkomma en frivillig uppgörelse utan all la hänsyn tillstrikt juridiska överväganden och ulan att utreda målet i detalj, i sammautsträckning som domaren, när denne söker åstadkomma en förlikning inom ramenför rättegången. Del är alltså medlingsförsök med olika utgångspunkter, som ivissa fall kan komplettera varandra. Frågor om överlämnande av barn äremellertid enligt vår uppfattning inte av sådan beskaffenhet alt det är befogalmed medling med andra utgångspunkter än dem som redan domaren kan anlägga. Vi ifrågasätter alltså behovet av ett särskiltmedlingsinslitut i mål om överlämnande. Skulle del emellertid anses att ettmedlingsförfarande skulle vara praktiskt användbart, kan vi inte finna någrasakliga skäl lill varför möjlighet till medling inte bör öppnas även för frågorenligt 6 kap. BFB, dvs. frågor om föräldraansvar eller umgängesrätt. I betänkandet "förutsätts" (s. 125) attmedlingssammanlrädet ingår som ett led i rättens handläggning av målet och attsålunda rättshjälpslagens bestämmelser skall gälla. Det bör i anslutning lilldelta påpekas att så inle anses vara fallet när det gäller medling enligt 42kap. 17 § RB, utan att därvidlag ansetts nödvändigt med en särskild bestämmelse(se 9 § 2 st 8 p rättshjälpslagen i dess lydelse enligt SFS 1979:240). problem i överlämnandemålen som inte berörs ibelänkandet är hur bevisningen skaUförebringas. Man måste bl. a. ta ställningtill om de vittnen som hörts i den ursprungliga processen om föräldraansvar ochvilkas berättelser åberopas i målet om överlämnande måste höras om.Alternalivel är alt stadga ett undanlag från RB:s princip om bevisomedelbarhetoch alltså göra det möjligt att förebringa upptagningar av vittnesförhör införtingsrätten i det förra målet (jfr även 50 kap. 23 § RB). När del sedan gäller frågan om rättegångskostnadernasfördelning i mål om överlämnande, bör man enligt vår mening se till vilkenkaraktär målet har. Om begäran om verkställighet leder lill en omprövning avtidigare beslut, synes det naturligt att samma regler får gälla som för målenligt 6 kap. BFB, dvs. att kostnaderna i regel kvittas. Men i mål därverkställighet begärs på grund av ren tredska hos den som har barnet hos sig,bör den tappande som 18 1981/82. 1 saml Nr 168 Prop.1981/82:168 274 regel stå för kostnaderna, dvs. huvudregeln i 18 kap. 1 §RB bör gälla. Den i Bilaga 3 betänkandet föreslagna regeln (14 § 1 st)täcker visserligen dessa riktlinjer, men framstår som alltför oprecis. Hänvisningen till 15 § förvallningsprocesslagen (14 § 3 sti förslaget) framstår, eftersom målen skall handläggas av allmän domstol enligtRB:s regler, som mindre lämplig. Om det anses alt en analog tolkning av RB:sregler, t. ex. i 18 kap. 8 § om kostnadens skälighet, blir för komplicerad, ärdet enligt vår mening bättre att direkt i BFB skriva in vad som avses gälla ifråga om skälighet, rätt till förskott m. m. Förvaltningen tillstyrker i huvudsak utredningens förslagangående överlämnande av barn. Förslaget om begränsning av tvångsmedel är välmotiverat. Vissa möjligheter lill verkställighet av beslut är dock nödvändiga,då övriga bestämmelser i lagen annars skulle vara av ringa värde. Möjlighetenatt hämta barn från den umgängesberättigade föräldern lill den som harföräldraansvaret kan antas ha en allmänpreventiv och förebyggande effekt ochbör finnas med i den form huvudförslaget tar upp. Beslutande myndighet i frågor om överlämnande föreslås blide allmänna domstolarna. Ett av skälen till denna förändring är attlänsrätterna efter sin omorganisation skulle ha sämre tillgång lill barnkunskapoch att de skulle ha färre möjligheter all följa den barnavårdandeverksamheten. Länsrätterna kommer visserligen att få än mer omfattandeerfarenhet av barnavårdsmål om förslaget till ny sociallagstiflning, främst LVU(), genomförs. Med hänsyn lillatt överlämnande av barn så intimt hör samman med mål rörande föräldraansvaroch umgängesrätt ansluter sig dock förvaltningen till utredningens förslag. När förordnande om överlämnande av barn begärts, fårrätten uppdra åt företrädare för eller annan lämplig person attverka för ett frivilligt överlämnande. Rätten skall ange tid för sådantuppdrag. Någon generellt angiven tid för utförande av uppdraget återfinns inlei lagtexten, vilket förefaller rimligt med tanke på att uppdragen kan varieraavsevärt. Det finns dock risk för alt tidsutdräklen blir så lång alt barnethinner rota sig i den miljö där det vistas. Man bör därför övervägarapportskyldighel till domstol efler viss fastställd lid. I fråga om överlämnande av barn kan vidare anföras attreglerna i barnavårdslagen och kommande lagstiftning (LVU) borde varatillämpliga på så sätt att lagen skulle kunna användas lill skydd för de barnsom far illa till följd av allvarliga konflikter mellan separerade föräldrar omumgängesrätlen. En förutsättning för att så skall kunna ske är en utvidgningav lagen till att omfatta även dessa situationer. Förvaltningen har nämligenerfarenhet av fall, där barnet ryckts hit och dit mellan föräldrarna, gömtsundan etc. utan alt förhållanden som avses i § 25 a barnavårdslagen varit förhanden i någon av föräldrarnas hem. Utredningen föreslår att begreppet verkställighet utbytsmot överlämnande. Den föreslagna lagstiftningen innehåller stora förändringar.Handlägg- Prop.1981/82:168 275 ningen av dessa ärenden flyttas från länsrätten lillallmän domstol. Vid Bilaga 3 bedömningen av umgängesrätlsfrågorna skallledstjärnan uteslutande vara vad som är förenligt med barnets bästa. Delhuvudsakliga tvångsmedlet skall vara vite. Hämtning av polis får endastförekomma i undanlagsfall och inte för umgängesräll. Domstolen skall i förstahand verka för frivilligt överlämnande av barnet. Detta kan ske dels genom allen därtill lämplig person får i uppdrag att under begränsad lid verka fördelta, dels genom muntlig förhandling i rätten, där medling av för ändamåletlämpad person skall kunna ingå. Samtliga dessa bestämmelser måste på ell avsevärt myckelbättre sätt kunna tillgodose barnels rätt och behov än nuvarande lagstiftning.Att barnets bästa skall vara enda ledstjärnan vid handläggningen ger domstolenskyldighet all tillgodose barnets behov av umgänge med sina föräldrar, menockså möjlighet att låta barnet slippa ett umgänge som det upplever som mycketsvårt. Att samma domstol skall handlägga ärenden omföräldraan-svar-umgängesräll och överlämnande måsle innebära större möjligheterför enhetliga och framsynta bedömningar. Domstolens möjlighet att själv ta uppfrågan om föräldraansvaret och umgängesrätten bör förhindra de ständigtåterkommande framställningarna om överlämnande av samma barn. tillstyrker utredningens förslag. Enligt utredningens förslag skall möjligheten alt begärahämtning av barn för umgänge upphöra. De åtgärder som bör kunna vidtagas mot entredskande förälder bör i stället vara vitesföreläggande med kännbara beloppsamt att vid utredning om föräldraansvar stor hänsyn bör tagas till huruvidaförälder är "en god skilsmässoförälder". Utredningens förslag om en ny modell för handläggning avfrågor om överlämnande är intressant och bör ha förutsättningar att bidragatill att fler samförståndslösningar uppnås i dessa mål. Underrätten är dendomstol som har störst kompetens när del gäller separationskonflikler ochföräldraansvar. Det är därför motiverat att underrätterna i stället förlänsrätterna dömer i mål som rör överlämnande av barn. Ett intressant förslagär all domaren vid förberedelse i målet kan förordna om sammanträde införsärskild medlare. Det blir alltså här fråga om samarbetssamtal även i denna typav mål. En förutsättning är dock alt dessa medlare besitter storfamiljeterapeutisk kompetens. anser här attfamiljerådgivare är den personalkategori som är lämpligast för denna speciellauppgift. Utredningen blir inom del här kapitiel klarare i profiloch ställningstagande. Det är dessutom glädjande alt antalet ärenden, som 1977redovisas i verkställd enkät från landels samtliga länsrätter, inte är fler.Ändå måste målsättningen vara att dessa ärenden av utan tvingandeåtgärder mot endera parten. Utredningens förslag att överföra nuvarandeuppgifter enligt FB 21 kap. från länsrätterna till de allmänna domstolarnafinner vara väl underbyggt. Nuvarande bestämmelser i 21:2 omuppdrag Prop.1981/82:168 276 till särskild person att medverka lill att frivilligtöverlämnande sker, kvarstår i Bilaga 3 utredningens förslag. Drygt hälften av uppdragen sköttes i nämnda enkätundersökning avsocialvårdskonsulenter och återstoden fördelade sig jämt mellan företrädare förbarnavårdsnämnd och annan person. Utredningen föreslår följande i fall man inte kan kommaöverens om en lösning av tvisten. Man tänker sig en muntlig förhandling underledning av en domare, som i sin tur skall ha till sitt förfogande en möjlighettill särskild medling under medverkan av någon kompetent person. Manförutsätter att ell sådant sammanträde (medling) skall kunna komma lill stånddirekt efter muntlig förhandling, och därför bör rätten i tveksamma fall haförsäkrat sig om medverkan av särskUd medlare. Man har också förslag på vilkayrkeskategorier som kan vara aktuella. Kostnaderna för inställelse m. m. skallexempelvis vid långa resor kunna med hjälp av rätlshjälpslagen. Rättensmöjlighet att själv med stöd i vad som framkommer vid handläggningen la uppfrågan om förnyad prövning av föräldraansvar eller umgängesräll utgör ipraktiken ett visst påtryckningsmedel för föräldrarna. Kvar slår vad domstolengör när föräldrarna ändå inte kommer överens. Utdömande av vite föreslås som enväg, men man kan även i fortsättningen använda hämtning. Av enkätundersökningenfick man fram, att endast två fall av hämtning förekom 1977. I utredningenfinns en reservation som innehåller ett påpekande om del principiellt felaktigai all lösa en civilrättslig tvist mellan två parter genom alt en tredje personkan hämtas med tvång. stödjer reservantens motiveringar och kaninte heller se, med stöd i tillämpningen av gällande lag där man knappast allsutnyttjar möjligheten, varför den då skall vara kvar i en ny lagstiftning. Delär ju alltid barnet som tar skada vid en hämtning. Den för barnet ytterst påfrestande hämtningen med tvångbör användas endast i sådana undantagsfall, där risk föreligger att barnet tarskada där det vistas. I denna situation kan ju även socialtjänstlagen blitillämplig och en komptenskonflikt kan uppstå, som ej är tillfredsställandebelyst i förslaget. F. ö. anser nämnden, att värdet för barnet alt få umgås medbåda föräldrarna inte uppväger den påfrestning en tvångsvis hämtning för sådantumgänge innebär. Utredningen anser sig i princip vilja avskaffa hämtning avbarn som tvångsmedel men medger ändå hämtningsförfarande i vissa situationer.Dock skall frågan avgöras av domstol och inte som av länsrätten. Om hämtningav barn är en lämplig upplösning på en krissituation där frågan omföräldraansvaret är orsak lill krisen, kan enligt förvaltningens meningifrågasättas. Utredningen föreslår att parterna i mål om överlämnande avbarn skall kallas till muntlig förberedelse inför rätten om inte den som harhand om Prop.1981/82:168 277 barnet kan förmås frivilligt överlämna barnet. Domarenskall vid denna Bilaga 3 förhandling sträva efter en samförståndslösningmellan parterna. Vid behov skall domaren ha möjlighet att låta förberedelsen gåöver i sammanträde inför en av rätten förordnad medlare. Förvaltningen anser del oklart vad som i praktiken avsesmed sammanträde. Om sammanträde innebär, endast etr samlalslillfälle anserförvaltningen alt svårigheter kan uppslå att nå en lösning av konflikten ommedlaren inle har en förtroendefull relation lill föräldrar och barn. Dessutom kan del bli svårt all snabbt engagera en personsom har erforderliga kunskaper och erfarenheter. Styrelsen har ingenting all erinra mot de regler somföreslås beträffande överlämnande av barn ulan ansluter sig lill utredningensförslag. Alla inblandade måsle arbeta för ett överlämnande av barnpå frivillighelens väg. Barnets intresse skall alltid väga tungt.