prop · G50340 · 1981-12-31 00:00:00 — Rimligen börnäringsidkaren ha betalt för sitt arbete, t. ex. servicearbete som skett underen period, men där sedan konsumenten vill frånträda avtalet. När det gäller frågan om förbud för näringsidkare attdisponera över bytesgods under ångerfristen har kommittén inte ansett sig kunnaförorda ett sådant förbud. Man jämför här med bilhandeln och delagerhållningsproblem med åtföljande ökade kostnader som skulle uppstå vid ettsådant förbud och anser att dessa argument är aktuella även när det gällerannat bytesgods. Enligt föreningens uppfattning är inte en sådan jämförelserimlig. Bilar säljs knappast genom hemförsäljning utan efter det attkonsumenten uttryckt behov av att byta sitt gamla fordon genom att kontaktanäringsidkaren. Vid hemförsäljning av t. ex. dammsugare däremot kan risken attinte få tillbaka den gamla dammsugaren fungera som påtryckningsmedel gentemoten konsument som skulle vilja utnyttja sin ångerrätt. 1981/82:40 140 eller hushållsapparat kan ha ett mycket lågt saluvärde -och alltså värderas Bilaga 3 lågt vid inbyte - men den kan fortfarande varafullt användbar och kostnaden för att anskaffa en likvärdig apparat kan varahög. Näringsidkarens ansvar för ombud Många remissinstanser anser att kommittéförslaget utgör envärdefull förstärkning av konsumentskyddet vid hemförsäljning. Norrköpingstingsrätt, allmänna teklamationsnämnden och konsumentköpsutredningen anserdock att det är oklart vilket skydd den föreslagna regeln i praktiken kommeratt ge konsumenterna. påpekar att frågan om ansvar för ombud och s. k.sidolöpare är ett generellt avtalsrättsligt problem som i första hand bör lösasinom ramen för avtalslagen. 7.1 Hovrätten för : I likhet med kommittén anser hovrätten att den nuvarande s.k. sidolöparregeln är alltför komplicerad och besvärlig att tillämpa. Den avkommittén föreslagna lösningen verkar vara mera ändamålsenlig och borde kunnainföras redan i nuvarande hemförsäljningslag. I förhållande till gällande rätt synes de i 14 § förstast. föreslagna reglerna i två hänseenden innebära ett vidgat skydd förkonsumenten mot sidolöpare. Till skillnad från den nuvarande sidolöparbestämmelsenblir den nya bestämmelsen tillämplig vid alla typer av avtalsslut och såledesinte endast, såsom , vid den typ - visserligen den vanliga - därnäringsidkaren förbehåller sig en acceptfrist och konsumenten således blirensidigt bunden. (Om den gällande sidolöparbestämmelsens räckvidd i dettahänseende, se , Sv JT 1974 s. 743 ff.) Vidare fåren betalning somkonsumenten i god tro erlägger fill försäljaren verkan mot näringsidkaren,medan enligt gällande rätt ifall då försäljaren saknar avslutsfullmakt,konsumenten i allmänhet får bära förlusten av att försäljaren underlåter attredovisa beloppet till näringsidkaren. Till skillnad från vad kommittén uttalar(s. 126) kan tingsrätten däremot inte finna att konsumenten eljest genom de nyabestämmelserna om näringsidkarens ansvar för ombudets handlande bereds effektivareskydd i fråga om sidolöpares giltighet än enligt gällande lag. Detta sammanhänger med bestämmelsen i 14 § andra stycketav förslaget som behandlar det fall att försäljaren bryter mot näringsidkarens instrukfioner.Vad angår denna bestämmelse uppställer sig frågan i vilka fall köparen skallanses vara i ond tro. Enligt gällande lag, som i enlighet med sin konstruktionhänför sig till vad köparen insett i fråga om avvikelse mellan sidolöparen ochsäljarens accept, anges ond tro föreligga i fall då det uttryckligen angettseller eljest uppenbart framgår av omständigheterna att näringsidkaren ejgodtagit sidolöparen. I 14 § andra st. av förslaget anges kriterierna för ondtro hos konsumenten sä att konsumenten insett eller bort inse att försäljarenåsidosätter sina förpliktelser mot näringsidkaren. Hur skall nu denna bestämmelse tolkas i det normala falletdå säljerbjudandet förenas med uttryckligt förbehåll om "acceptfrist"för näringsidkaren. Om i ett sådant fall försäljaren i strid mot sina instruktionerutfäster större rabatt, förmånligare betalningsvillkor eller annat dylikt, blirtydligen i Prop.1981/82:40 141 princip näringsidkaren bunden av utfästelsen, om ettavslut kommer till Bilaga 3 stånd. Enligt gällande betraktelsesätt harvisserligen inte försäljaren ingått avtalet utan endast gjort en utfästelse omvad som skall gälla vid ett avtalsslut. Enligt förslaget däremot skall ansesatt ett - må vara villkorat -avtal ingåtts mellan försäljaren och konsumenten,i vilket försäljarens utfästelser ingår som en del, och eftersom försäljarenhar behörighet att sluta "avtal" för näringsidkaren blir efteravslutet försäljarens utfästelser en del av avtalsinnehållet. Frågan är dåvilken betydelse för frågan om konsumentens goda eller onda tro detförhållandet kan ha, att i den tryckta ordersedeln som konsumenten undertecknargivits uttryckliga instruktioner som inskränker försäljarens rätt att görautfästelser vid sidan om de tryckta avtalsvillkoren. Sådana sidolöparklausulerhar visserligen genom KO:s verksamhet utmönstrats ur hemförsäljningsformulären(se betänkandet sid. 120 och a.a. s. 738 vid not 5). Men hur blirden civilrättsliga bedömningen om en sådan klausul likväl upptas i en ordersedel?Skall en konsument, som trots ordersedelns angivna innehåll ändock litar påförsäljarens försäkran att den muntliga utfästelsen skall gälla, anses ha variti god tro eller inte? Svaret är inte självklart. Motsvarande fråga uppställersig ifall försäljaren i strid mot uttrycklig bestämmelse i ordererkännandet attförsäljaren ej äger uppbära handpenning, likväl uppbär sådan. Samma spörsmålbeträffande vad som skall anses vara ond tro hos konsumenten uppkommernaturligtvis även i de fall då "säljerbjudandet" ej är förenat medförbehåll om "acceptfrist". Det är önskvärt att dessa frågor rörande ond och god trohos konsumenten blir belysta. Den av kommittén föreslagna regeln om näringsidkaresansvar för ombuds handlande föranleder i sak ingen erinran från inspektionenssida. Även hår anser inspektionen det vara mera ändamålsenligt att en sådanbestämmelse i stället tas in i AÖ, vilka redan innehåller bestämmelser omförsäkringsombudens ställning. Regeln kan emellertid behöva nyanseras när detgäller försäkringsområdet (exempelvis föreligger enligt gällande AÖ i principett förbud för ombud att mottaga kontanter, vilket tillkommit på rekommendationav inspektionen). Beträffande näringsidkarens ansvar för ombuds handlandeföreslås av kommittén en regel av innehåll att en näringsidkares ombud alltidskall anses vara behörigt att med bindande verkan för näringsidkaren ingå avtaloch ta emot betalning. Näringsidkaren skulle därtill enligt lagförslaget blibunden av sitt ombuds utfästelser om olika slag av avtalsvillkor, för så vittinte ombudet bryter mot sina instruktioner och konsumenten inser eller bordeinse detta. Såsom framhålls i betänkandet följer av nu gällande rättsregler atthemförsäljare i allmänhet inte är behöriga att ingå för näringsidkaren bindandeavtal och inte heller att ta emot betalning för försålda varor; försäljarnaanses inte ha sådan ställningsfullmakt som tillerkänns bl. a. butiksbiträden.Förhållandet i fråga avspeglas också i den gällande hemförsäljningslagen, vars3 § ju förutsätter att det är köparen som avger anbud till ombud för säljaren.Detta synsätt på säljarombuds ställning är naturligtvis förvirrande och närmastobegripligt för den ordinäre konsumenten. Prop.1981/82:40 142 försvårar också möjligheten att uppnå en frånkonsumentsynpunkt godtag- Bilaga 3 bar och praktisk lösning av frågor angåendeverkan av vad som avhandlas mellan säljares ombud och konsument. Med hänsyntill hemförsäljningssi-tuationens likhet med den som rader vidbutiksförsäljning - något som naturligtvis lätt leder till att konsumenten heltlikställer hemförsäljare och bufiksbiträden med avseende på deras rättsligastatus - och eftersom en hemförsäljande näringsidkare genom omsorg vid val avombud kan förskaffa sig en viss säkerhet mot oegentligheter från ombudets sida,anser sig kunna biträda den av kommittén i detta hänseendeföreslagna regleringen. Införandet av ett vidsträckt ombudsansvar innebär ettpåtagligt bättre konsumentskydd vid hemförsäljning; konsumenten kan inormalfallet tryggt utgå från att vad som avtalats med ombudet och betalatstill denne blir gällande gentemot näringsidkaren. Härmed blir på en viktigpunkt hemförsäljning likställd med försäljning i butik. Enligt 14 § första stycket skall anlitat ombud anses varabehörig att sluta avtal och uppbära betalning för näringsidkarens räkning.Inskränkning i denna behörighet skall inte få verkan mot konsumenten. Förslagetrörande behörighetens omfattning överensstämmer som kommittén har påpekat medvad som anses gälla inom den ordinära butikshandeln och ger uttryck för vad deflesta konsumenter tror gälla också vid hemförsäljning. har i och för siginget att erinra mot den föreslagna regleringen rörande omfattningen avombudets behörighet. Emellertid föreslås i 14 § andra stycket att näringsidkarenkan undgå bundenhet av ingånget avtal om ombudet bryter mot givna instruktioneroch konsumenten insett eller bort inse detta. Såvitt framgår av motiven (jfrvad som sägs om acceptfrist och betalning s. 189 ff) synes sådana instruktionerkunna avse också förhållanden som omfattas av första stycket. Om denna nämndensuppfattning är riktig kan den i princip tvingande regeln i första stycket vidtillämpning komma i strid med regeln i andra stycket. I vart fall torde det vidden fortsatta beredningen vara erforderligt att bättre klargöra de bådabestämmelsernas inbördes förhållande. Det synes också nödvändigt att närmareutveckla i vilka situationer konsumenten skall anses vara i "ondtro". Vad bör exempelvis gälla om en instruktion på ett tydligt sätt harintagits som förbehåll i ett standardavtal och konsumenten ej har uppmärksammatförbehållet? I 14 § föreslås regler om näringsidkarens ansvar förombud. Syftet med dessa regler är att en hemförsäljare skall haställningsfullmakt på samma sätt som en expedit i en affär. En sådan ordninginnebär en förstärkning av konsumenternas trygghet. Förslaget torde för övrigt,som kommittén antyder (s. 126), innebära en anpassning till vad de flestakonsumenter tror vara gällande rätt. Det kan knappast inge några allvarligabetänkligheter från näringsidkarnas synpunkt, och vi ansluter oss i principtill förslaget. Enligt andra meningen i paragrafens första stycke kannäringsidkaren inte med verkan mot konsumenten inskränka den behörighet somföljer av första meningen. Av andra stycket framgår emellertid att eventuellainskränkande föreskrifter som näringsidkaren meddelar sitt ombud får verkan motkonsumenten om denne är i ond tro, dvs. om han inser eller borde inse att 1981/82:40 143 ombudet överskrider sina befogenheter. Det förefaller somom denna regel Bilaga 3 skulle kunna i väsentlig mån sätta paragrafenstvingande karaktär ur spel. Näringsidkaren skulle sålunda kunna ge sina ombudgenerella instruktioner att inte sluta några avtal eller inte avtala om andravillkor än det skriftliga avtalsformuläret innehåller samt att inte ta emotnågra betalningar, och dessa inskränkningar skulle kunna bli gällande motkonsumenterna om näringsidkaren ser till att de kommer till dessas kännedom,t.ex. genom att de tydligt återges i informationsmaterial, på ordersedlar etc. Visserligen kan sägas att förslaget, särskilt som strängakrav torde böra ställas på inskränkningarnas synbarhet, har den fördelen förkonsumenten att han normalt kan förlita sig på ombudets behörighet. Möjlighetentill inskränkningar av detta slag gör emellertid att föreskriften i förstastycket andra meningen framstår som missvisande. Skall näringsidkaren ha rättatt göra så långtgående inskränkningar som har berörts torde därför dennaföreskrift böra utgå. Vi vill emellertid ifrågasätta om det över huvud tagetfinns tillräcklig anledning att ta med det i andra stycket föreslagnaundantaget i lagen. Även om denna regel slopas torde det finnas förutsättningarför att ingripa mot rent illojala förfaranden. Sålunda bör reglerna i 33 och 36§§ avtalslagen öppna vissa möjligheter att exempelvis lämna utan avseendesärskilda överenskommelser mellan ombudet och konsumenten, som den senare vetstå i strid med huvudmannens instruktioner, eller att bortse frän betalning somkonsumenten har gjort till ombudet med kännedom om att denne ämnar tillgodogörasig beloppet för egen del. Ett viktigt syfte med de föreslagna reglerna är att lösafrågan om huvudmannens bundenhet av s.k. sidolöpare, dvs. muntliga utfästelserfrån försäljaren varigenom kunden utlovas särskilda förmåner vid sidan av devillkor som näringsidkaren normalt tillämpar. Reglerna skall alltså fylla sammafunktion som de nuvarande bestämmelserna i 3 § hemförsäljningslagen. Dessa utgårfrån det numera vanligen' tillämpade systemet att försäljaren endast tar upp enorder och att avtal kommer till stånd först genom att huvudmannen bekräftarordern. Bestämmelserna innebär att huvudmannen genom en sådan bekräftelse blirbunden också av sidolöparen, dock endast "om ej annat uttryckligen angeseller uppenbart framgår av omständigheterna". Kommittén kritiserar den teoretiska konstruktion som denuvarande reglerna bygger på. Denna innebär att det är kunden som anses avgeett anbud, varefter avtal kommer till stånd genom att näringsidkaren accepterardetta anbud. Kommittén anser det naturligare att se saken så, attnäringsidkarens säljerbjudande utgör ett anbud i avtalsrättslig mening, vilketleder till avtal, om konsumenten accepterar de erbjudna villkoren (s. 59-60).Kommitténs konstruktion ger onekligen en mer realistisk bild av hur detfaktiskt går till vid hemförsäljning. Även om man godtar denna konstruktion och försäljaren ienlighet med kommitténs förslag får behörighet att träffa bindande avtal, utgördetta inte något hinder mot att verksamheten läggs upp på ett sådant sätt attslutligt bindande avtal kommer till stånd först efter en bekräftelse frånhuvudmannens sida. Vi förutsätter givetvis att det görs klart för konsumentenvad som krävs för att huvudmannen skall bli bunden. Uppgörelsen mellanförsäljaren och konsumenten blir då närmast att betrakta som ett villkoratavtal, vars bestånd blir beroende av att huvudmannen godkänner det. Kommitténdiskuterar inte förutsättningarna för att huvudmannen i en sådan situationskall bli bunden av eventuella sidolöpare. Denna fråga synes emellertidförtjäna belysning under det fortsatta lagstiftningsarbetet. 1981/82:40 144 Om man utgår från att avtalsinnehållet är fixerat genom överenskommel-Bilaga 3 sen mellan försäljaren och konsumenten, torde huvudmannen endast hatvå alternativ att välja mellan, antingen att godkänna avtalet inklusive sidolöpareneller att inte godkänna det fill någon del. Skulle huvudmannen meddela att hangodkänner avtalet med vissa villkor eller begränsningar, exempelvis av innebördatt avtalet skall ha det innehåll som framgår av det skriftliga kontrakteteller att muntliga utfästelser inte gäller, blir det i första hand entolkningsfråga till vilketdera av de båda alternativen meddelandet är atthänföra. Härvid förefaller det naturligt att tolka meddelandet som ettgodkännande så snart det inte på ett mycket tydligt sätt framgår, atthuvudmannen tar avstånd från ett avtal av den innebörd försäljaren ochkonsumenten har kommit överens om. Eventuell ovetskap hos huvudmannen omsidolöparen bör inte lända till konsumentens nackdel om denne är i god tro. Det kan förtjäna tilläggas att det också med denavtalskonstruktion kommittén förordar bör vara möjligt för försäljaren att -som ett preliminärt avtal träffas med konsumenten - utfästa sig atttill huvudmannen framföra önskemål om någon särskild förmån, t.ex. angåendeleveranstid eller betalningsvillkor. Det förutsätts emellertid härvid att detstår klart för konsumenten, att denna förmån inte omfattas av det träffadeavtalet och att en eventuell vägran från huvudmannen att tillmötesgåkonsumentens önskemål inte påverkar avtalets giltighet. 7.7 , samhällsvetare och ekonomer (): Den nu gällande 3 § hemförsäljningslagen har vissa bristerfrån konsumentsynpunkt. För det första torde regeln lätt kunna kringgås genomatt näringsidkaren i ett standardformulär för ordererkännanden skriver attanbudet accepteras på de villkor som framgår av ordersedeln och utan eventuellasidolöpare; i sådana fall lär näringsidkaren inte bli bunden av sidolöpare. Fördet andra hindrar inte 3 § hemförsäljningslagen att en konsument, som mottar enorderbekräftelse med ovannämnt innehåll, måste inse att näringsidkaren tror attavtalet är slutet utan sidolöpare och därför med tillämpning av 6 § andrastycket avtalslagen vid underlåten reklamation blir bunden av näringsidkarens accept.För det tredje är 3 § hemförsäljningslagen direkt tillämplig endast påsituationen när näringsidkaren använt sig av en ordersedel, medan däremot lägetnär näringsidkaren utrustat ombudet med en slutsedel faller utanförlagbestämmelsen; det är f.n. oklart huruvida i så fal) eljest gällande reglerblir tillämpliga - vilket skulle betyda att konsumenten blir bunden av avtaletutan sidolöpare, om inte behörig företrädare för näringsidkaren bort inse attsärskild förmån utfästs eller näringsidkaren uppfunnit den svekfulla försäljningsmetoden(NJA 1968 s. 303) - eller huruvida en begränsad analogi från 3 § hemförsäljningslagenkan göras, så att konsumentens accept får anses inkludera sidolöparen ochdärmed blir oren, vilket dock inte utesluter att 6 § andra stycket avtalslagentillämpas mol konsumenten. Utredningen försöker nu avhjälpa dessa svagheter genom attge ombud en tvingande behörighet att både motta anbud och ingå avtal utan någoninskränkning vad gäller villkoren. Enligt 14 § andra stycket i lagförslaget äravtalet inklusive en sidolöpare emellertid inte gällande mot näringsidkaren,ifall ombudet brutit mot näringsidkarens instruktioner och konsumenten 1981/82:40 145 insett eller bort inse detta (jfr depch. i NJA 11 1971 s.698). Det torde vara Bilaga 3 uppenbart att konsumenten åtminstone bort inseförekomsten av ett befogenhetsöverskridande, ifall det i de handlingar ombudetöverlämnar klart och tydligt står att ombudet inte får göra utfästelser vidsidan av de skrivna standardvillkoren, men så ändå sker. Någon nämnvärdförbättring av konsumenternas ställning medför den föreslagna §:n således intenär det gäller bundenhet i ordersedelfallen. Dessutom återstår fortfarandesåsom oreglerade alla de fall, då ett ombud vid vanlig butiksförsäljning görsidoutfästelser, vilka enligt det därefter undertecknade avbetalningskontraktetinte är bindande för näringsidkaren och vanligen inte heller kan styrkas hakommit till dennes kännedom. 17 § konsumentköplagen har man utgått ifrån attsäljarens ombud har behörighet att göra utfästelser om varan, men i självaverket saknas en tvingande föreskrift därom utanför heinförsäljningsområ-det; 7§konsumentköplagen kan alltså kringgås vid butiksförsäljning. Redan när 3 § hemförsäljningslagen tillkom riktades viss kritikmot förslaget, därför att det endast tog upp ett specialfall, fastän det isjälva verket rörde sig om ett generellt avtalsrättsligt problem. Denna kritiktorde även kunna framföras mot det nuvarande förslaget, särskilt när det nuvisar sig att någon särskilt gynnsam lösning för konsumenterna inte säkert kanuppnås. Det riktigaste och enklaste torde i stället vara att angripa roten tilldet onda, nämligen Högsta domstolens märkliga avgörande i NJA 1968 s. 303 (RichardsCompany), där ett av ombudet utfört svek inte kunde åberopas för ogiltighetutan att behörig företrädare (dvs. någon som kunnat avtalsvis binda företagetvid ifrågavarande sidolöpare) insett eller bort inse ombudets svek. Motbakgrund av uttalanden i litteraturen och tidigare praxis (särskilt NJA 1949 s.134) borde ombudets vetskap om sveket ha tillräknats huvudmannen avseendeogiltighet (men däremot inte för positiv bundenhet på konsumentens villkorenligt 6 § andra stycket avtalslagen, eftersom detta indirekt skulle haundergrävt fullmaktsreglerna). Alternativt borde helt enkeltha fastslagit att den som utfört sveket var anställd i näringsidkarens tjänst,varför avtalet var ogiltigt enligt 30 § avtalslagen utan avseende på om näringsidkarenvarit i ond tro om sveket. - förslag är att det i avtalslagen (som 39 §andra stycket) införs en bestämmelse av huvudsakligen följande lydelse:"Använder någon sig av ombud vid avtals ingående, skall förhållanden somombudet erfar anses på motsvarande sätt kända för huvudmannen när det gälleravtals ogiltighet, oavsett vilken behörighet ombudet hade." Med en sådanregel blir det dessutom uteslutet att tillämpa 6 § andra stycket avtalslagen tillnackdel för konsumenten, så att denne på grund av ond tro och passivitet blirbunden av en näringsidkarens accept, där det står att sidolöpare inte gäller. Lyfts sidolöparbestämmelsen sålunda över till avtalslagen,kvarstår emellertid behovet av en tvingande regel som ger ombudet behörighetatt uppta betalning från konsumenten vid hemförsäljning. I denna del tillstyrksen särskild regel enligt utredningens förslag i hemförsäljningslagen. I samband med den sist behandlade frågan står frågan ombehörigheten för säljarens ombud. För att bereda konsumenterna ett effektivareskydd vid hemförsäljning, inte bara ifråga om giltigheten av en utfästelse omsärskild förmån, så kallad sidolöpare, utan även när det gäller verkan avbetalning till 10 1981/82. 1981/82:40 146 försäljaren, föreslår kommittén att det införes en tillkonsumentens förmån Bilaga 3 tvingande regel av innebörd attombudet/försäljaren vid hemförsäljning skall anses ha behörighet att slutaavtal för huvudmannens/näringsidkarens räkning. Försäljarna påhemförsäljningsområdet får härigenom i princip samma ställning som huvuddelenav de butiksanställda försäljarna redan har. Samfundet finner att kommittén anfört övertygande skäl förden föreslagna regeln och att problemet med sidolöpare härigenom funnit enlösning som är bättre än nuvarande lagstiftning fillhandahåller. Genom den föreslagna regeln skapas en speciellställningsfullmakt vid sidan av den allmänna regeln om ställningsfullmakt iavtalslagen. Sådan speciell ställningsfullmakt förekommer även på andrarättsområden och regeln kan med sin begränsning till hemförsäljningslagenstillämpningsområde inte anses äventyra vanliga avtalsrättsliga principer. Samfundet tillstyrker därför den av kommittén föreslagnaregeln. Vi tillstyrker förslagen om näringsidkares ansvar förombud. 7.10 (): Vid försäljning av förtillverkade småhus har agenter ellerförsäljare aldrig fullmakt att träffa för trähusföretagen bindande avtal, bl.a.med hänsyn till produktens storlek och pris samt till den omfattandeförekomsten av ändringar av typhusen. Några komplikationer av den anledningenhar såvitt förbundet har sig bekant aldrig uppstått och konsumenterna har ejheller ifrågasatt nu gällande praxis. Om den föreslagna regeln om avslutsfullmakt skulle blifastställd och även gälla vid småhusförsäljning, skulle försäljare och agenteri varje enskilt fall nödgas införskaffa bevisning om att konsumenten ärmedveten om att avslutsfullmakt inte föreligger. Detta skulle ytterligare ökakrånglet och skapa irritation utan att för den skull leda fill någon fördeleller något ytterligare klarläggande för konsumenterna. yrkar, att den föreslagna regeln om avslutsfullmaktinte kommer att gälla vid försäljning av förtillverkade småhus. 7.11 (): Många konsumenter torde hysa den felaktiga uppfattningenatt näringsidkarna automatiskt ansvarar för samtligaöverenskommelser som träffas mellan deras försäljare och en konsument. Denföreslagna ändringen, som medför en värdefull utökning av konsumentskyddetjämfört med gällande lag, tillstyrks. KF vill emellertid framhållaatt ändringens betydelse inte bör överskattas. Enligt förslaget får nämligenombuden fortfarande möjlighet att träffa preliminära, för näringsidkaren ickeomedelbart bindande överenskommelser med konsumenten, under förutsättning attkonsumenten är medveten om överenskommelsens karaktär (s. 189).