prop · G503186 · 1981-12-31 00:00:00 — tillstyrker förslaget om vidgademöjligheter att till polis- och åklagarmyndighet lämna uppgifter som angårmisstanke om brott eller mer. Därutöver bör på möjligheter skapas att lämnauppgifter som angår misstanke om grova våldsbrott, varför ett lägre straffminimum, förslagsvis fängelse, bör skrivas in i bestämmelsen. En vidgadmöjlighet att lämna uppgifter synes böra föranleda också överväganden omändringar i regler om vittnesplikt för läkare m.fl. sommottagit förtroenden. kommun stöder helt förslaget om att sekretesskyddetskall få vika vad avser uppgift som angår misstanke om allvarliga brott medstraffminimum . Det ter sig stötande att sekretesskydd för denenskildes integritet skall hindra utredning av dylika grova brott. Sammauppfattning har sociala centralnämnden i . Sjukvårdsstyrelsen i har ej heller invändningar motförslaget att sjukvårdspersonal skall äga rätt att anmäla en person som harbegått brott eller misstänks för brott för vilket påföljden utgör minst två årsfängelse. -Beträffande uppgifter från sjukvårdsinrättning till polis ochåklagare finner sjukvårdsstyrelsen att tolkning på s. Polisen kan ej ha rättighet att utan husrannsakan få uppgifterom en misstänkt, icke namngiven person finns på ett sjukhus. Söker polisen en namngivenperson och är beredd att utföra husrannsakan bör sjukvården naturligtvis ställauppgifterna till förfogande för att undvika onödiga, praktiska svårigheter. har ingen invändning mot att enutvidgning av dispensområdet genomförs. Det förefaller dock som om bestämmelsenskulle bli praktiskt mer tillgänglig om lagtexten räknade upp de relativt fåbrott det är fråga om i stället för att endast ange en minimistraffsats. Beträffande förslaget att uppgift som angår misstanke omvissa allvarliga brott ska få lämnas ut, framhåller läns landsting attsådan uppgift inte bör avse mer ingående uppgifter som en person exempelvislämnat till en läkare. Det måste också framstå som klart att uppgiftsr inteheller ska få lämnas så att en tredje man, som inte har med något brott attgöra, kan komma att lida men. I detta sammanhang nämner ett fallsom inträffat i . En baby påträffades död på en äng i . Åklagarenönskade då uppgift på de kvinnor som vänt sig till mödravårdscentralen inomlandstinget och som haft en beräknad nedkomst . Hovrättenbeslöt att uppgifterna skulle tillhandahållas åklagaren. ansågsinte ha rätt att föra talan mot hovrättens beslut. Högsta domstolenkonstaterade att besvärsreglerna i sekretesslagen skulle äga tillämpning. 1981/82:186 182 Dennatolkning kan synas något märklig, och vill genom det sagda göradepartementet uppmärksam på förhållandet, även om saken inte har en direktanknytning till departementets nu aktuella betänkande. LO påpekar att det inteföreslås någon direkt skyldighet för myndighet att lämna ut uppgiften, utanendast att man får, och bör lämna ut sådana uppgifter angående grövre brott.Med tanke på lagförslagets karaktär, och behovet av ett förtydligande i lagangående delgivning vid grövre brott anser LO att lagförslaget har fått enrimlig lösning. Enligt gällde före den nya sekretesslagen att förtroendeuppgifterinte kunde röjas för polisen, men att däremot uppgifter som inhämtats i annatsammanhang torde ha kunnat röjas för poUsen under förundersökning. Den nyalagen innebär att sekretess gäller för uppgift om enskildas personUgaförhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att denenskilde eller någon honom närstående lider men. Den nya lagen innebär såledesen skärpning av sekretessen. - Erfarenheten har visat att denna skärpning harinneburit att sjukvårdspersonal inte i samma utsträckning som tidigare kanlämna poUsen uppgifter. Promemorian har kommit till slutsatsen att polisens möjUgheteratt få information måste förbättras när det gäller spanings- och utredningsverksamhetsom är inriktad på den särskilt allvarliga brottsligheten. - Av de sektionersom yttrat sig i frågan har flertalet stött förslaget. Man har ansett attutlämnandet av sekretesskyddade uppgifter till polis eller åklagare, när det ärfråga om de allvarligaste brotten, står i god överensstämmelse med äldrerättsuppfattning och ett fungerande rättssamhälle. BetänkUgheter har emellertidockså framförts. Så har kirurgsektionen hävdat att förändringen skulle innebäraen betydande försämring av individens sekretesskydd. Huvudskälet till sektionensställningstagande har varit att det måste vara möjligt att söka vård t. ex. förskador eller akuta bukbesvär utan att uppgifter därmed blir tillgängUga förpolisen. Liknande synpunkter har också framförts vid diskussion inomSällskapets delegation för medicinsk etik. - Man står här inför en besvärlig awägningmellan viktiga samhällsintressen. Sällskapet finner det rimligt att välgrundadesamhällsintressen när det gäller grov brottslighet prioriteras före värnandetom härför misstänkta personers integritet. - Sektionen för socialmedicinrekommenderar i sitt remissvar att klara och lätt användbara förklaringar ochtillämpningsföreskrifter rörande offentlighet och sekretess i sjukvårdenutarbetas från centralt håll. Sällskapet stöder detta förslag. har ingen erinran mot att rättsläget återförs till vad som i dessasammanhang torde ha gällt före . tillstyrker den föreslagna ändringen av 14 kap. 2 § SekrL med tiUäggetatt den grupp som medges rätt att lämna ut uppgifter begränsas tilllegitimerade yrkesutövare och inom till den för verksamhetenansvarige befattningshavaren (socialchef, avdelningschef eller motsvarande). Prop.1981/82:186 183 Åtskilliga remissinstanser tillstyrker förslagen men förordarännu större möjligheter att lämna polis och åklagare uppgiftet. RÅ anseratt intresset av att kunna utreda och beivra brott har fått stå tillbakaalltför mycket. Vad beträffar hälso- och sjukvå:fdsområdet kan RÅ t. ex. intefinna att den i promemorian på s. 47 diskuterade lösningen i beaktansvärdutsträckning skulle kunna äventyra något intresse som i förevarande sammanhangbör skyddas av lagstiftaren, - I fråga om område är dettänkbart att en mellanväg kan väljas. För polis-och åklagarmyndigheterna är detexempelvis i narkotikautredningar av betydelse att kunna i detaljkartlägga en viss persons ekonomiska förhållanden. Om det i ett sådant faU intekan uteslutas att olika former av sociala bidrag spelar en roll för hansekonomi, kommer socialsekretessen ofta att utgöra ett oöverstigligt ellersvårforcerat hinder i utredningsförfarandet. Detta är enUgt RÅotillfredsställande, inte minst emedan den enskildes intresse av att hansekonomiska mellanhavanden med stat och kommun hemlighålls för en polis- elleråklagarmyndighet allmänt sett knappast kan sägas vara speciellt framträdandeeller skyddsvärt. är det tydligt att en bestämmelse som medger attuppgifter av detta slag får lämnas ut inte kan antas på något avgörande sättinverka menligt på kontakten mellan och den enskilde. - RA föreslår således att den ipromemorian diskuterade men icke förordade lösningen väljs, dock med deninskränkningen att på område uppgiftslämnandet begränsas tillatt avse endast ekonomiska förhållanden. När det gäller en för samhället så väsentiig angelägenhetsom att bekämpa narkotikamissbruket främst bland ungdomar så finns det enligtåklagarmyndigheten i verkligen anledning överväga ytterliigaremöjligheter till informationsutbyte även då det i det enskilda fallet inte rörsig om misstanke om grovt narkotikabrott. Länsåklagarmyndigheteni finner förslagen i huvudsak utgöra en tills vidare god awägningmellan de intressen som är berörda. Emellertid bör enligt myndigheten - medhänsyn till den stora angelägenheten av så effektiv narkotikabekämpning som möjli.t- stadgandena i 14 kap. 2 § tredje stycket och 15 kap. 5 § andra stycket :5ekrLsamt 66 § SoL omfatta narkotikabrott även om detta icke är grovt. Att märka äratt det vid utredningar om narkotikabrottslighet ofta är utomordentligt svårtatt bedöma om dessa angår misstanke om endast narkotikabrott som ej är grovt.Sådana brott emanerar oftast från grovt narkotikabrott. i län, som menar atträttsläget bör återföras, anser förslagen alltför restriktiva. Denalternativa lösning som diskuteras på s. 47-48 i promemorian är att föredra. Ensådan ordning skulle ligga ganska nära vad som gällde före den nya seknjtesslagen.En sådan reglering skulle också kunna bli enhetlig för all hälso- ochsjukvårdspersonal och bl. a. därigenom göra de nu ganska komplicerade reglernapå detta område något enklare. - Även när det gäller fråga orri uppgifter somangår Prop.1981/82:186 184 misstanke om brott på område bör ettvidgat uppgiftslämnande kunna övervägas. Vad avser de grova brotten kan det enligtlänsåklagarmyndigheten i vara rimligt att utforma gränsernaför personalens möjligheter att på eget initiativ lämna upplysningar medutgångspunkt från vittnesplikten. Det måste även vara riktigt att envar kanlämna här avsedda upplysningar och att denna möjUghet inte förbehålles någonviss personalkategori. Vad gäller det ställningstagande, som redovisasbeträffande övrig brottslighet, måste detta ur åklagarväsendets synpunktbetecknas som högst otillfredsställande. Att under hänvisning till enförundersökningsledares möjUghet att efter domstolsprövning få ta del avallmänna handlingar och hålla vittnesförhör, avvisa tanken på att utvidgaberörd personals möjligheter att lämna upplysningar till att även avse fall avlindrigare brott, ter sig närmast groteskt. Det kan inte vara rimligt attsamhället på detta sätt lägger hinder i vägen för sin egen utredningsverksamhetavseende brottsbekämpning. Att samhället självt på detta sätt förhindrarpolis- och åklagarmyndigheters utredningsverksamhet kan för allmänheten verkasom en bekräftelse på att vad dessa myndigheter sysslar med, är något i grundennegativt som helst inte bör stödjas. Man bör inte underskatta den inverkan ensådan bedömning kan ha på allmänhetens inställning till att i övrigt medverkavid förundersökningar m.m. Man bör håUa i minnet att det här kan röra sig om såpass grov brottslighet som rån, grov misshandel m.m. En annan sak är att man ihär avsedda fall lägger hinder i vägen för den berörda personalen att på egetinitiativ meddela sina kunskaper om olika förhållanden samt att s.k.förtroendematerial privilegieras och inte alls får lämnas ut. Det bör anförtrosåt varje förundersökningsledare att efter dessa riktlinjer fatta beslut om attnågon ur de berörda personalkategorierna skall höras. Dessa bör därefter frittkunna meddela sina iakttagelser förutom vad gäller förtroendeuppgifterna.Åklagarmyndigheten tror att man härigenom åstadkommer en rimlig awägning mellanden enskildes intresse av integritet och samhällets intresse av en effektivbrottsbekämpning. i län anser att promemoriansförslag inte är tillräckligt. Själva grunden till det stränga sekretesskravetpå sjukvårds-och socialtjänstområdet är att hindra att någon Uder men av attuppgifter lämnas ut. Enligt uttalanden i förarbetena till sekretesslagen måsteutgångspunkten för en bedömning av om men föreligger vara den berörda personensegen upplevelse och att det därför är ofrånkomligt att helt rättsenligaåtgärder ibland kan få bedömas som skada eller men. Det anförs vidare att detstår klart att sekretesslagen inte får hindra myndigheterna från att utväxlainformationer då intresset av att uppgifterna lämnas ut enligt gängsevärderingar bör ha företräde framför intresset av att uppgifterna inte lämnasut. - Problemet är sålunda att finna den punkt, brytpunkten, där utlämningsintressetöverväger. Lagstiftaren och promemorian har satt denna punkt vid brott med ett minimislraffom fängelse . Prop.1981/82:186 185 kommer många allvarliga brottstyper att falla underbrytpunkten, såsom barnadråp (fängelse 1 mån - ) grov misshandel i föreningmed vållande till annans död, även grovt vållande (fängelse 1 år- ), rån(fängelse 1 år- ), grov stöld, grovt bedrägeri och grov förskingring(fängelse 6 mån - ), spioneri (fängelse 1 mån - ) m. fl. - Åklagarmyndighetenhar svårt att inse rimligheten i ett resonemang av innebörden att det skullevara till men för personer som gör sig skyldiga till brott enligt denna exemplifieringom uppgifter i och för deras lagföring lämnades ut till polis- och åklagarmyndigheterunder förundersökning. Brytpunkten bör läggas så att sekretessen kangenombrytas beträffande brott vara är föreskrivet straff om fängelse i 6 åreller längre. - För att förhindra ett uppgiftslämnande vid "mindreallvarliga" brott enligt exemplifieringen kan man tänka sig denkonstruktionen att den föreslagna 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL erhållerföljande tillägg: "Efter rättens tillstånd må även uppgift som angårmisstanke om brott vara enligt lag kan följa fängelse eller mera lämnastill polis- eller åklagarmyndighet." Kammarrätten i anser det angeläget, attsjukvårds- och socialtjänstpersonalen ges rätt att i vissa fall lämna uppgiftertill polis och åklagare angående misstanke om brott. När det gällersjukvårdspersonalen och tjänstemännen inom familjerådgivningen torde det varalämpligt att, såsom föreslås, bestämma denna rätt så att den korresponderar meddessa befattningshavares vittnesplikt. För de socialtjänstemän, vilkastystnadsplikt regleras i 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen, finns dockinte någon begränsning av vittnesplikten. Deras rätt att lämna uppgifterbehöver därför inte nödvändigtvis överensstämma med reglerna inom sjukvårdenoch familjerådgivningen. Att ha olika bestämmelser för familjerådgivningen ochsocialtjänsten i övrigt strider visserUgen mot strävandena att uppnå så storenkelhet och enhetlighet som möjligt inom sekretesslagstiftningen, men det börinte få tillmätas avgörande betydelse. Redan nu är sekretesskyddet olikautformat för de båda verksamhetsområdena. Inom familjerådgivningen gällersålunda absolut sekretess, medan sekretessen inom den övriga socialtjänstenbegränsas av ett s.k. omvänt skaderekvisit. Enligt kammarrättens mening kan detfinnas motiv för att socialtjänstemännen får rätt att röja även misstanke omlindrigare brottslighet än sådan, där minimistraffet är fängelse.Kammarrätten ifrågasätter därför om inte socialtjänstemännens rätt att lämnauppgifter bör konstrueras så att sekretess enligt 7 kap. 4 § första stycketsekretesslagen inte utgör hinder mot att lämna uppgifter till polis ochåklagare, då fråga är om misstanke om brott, för vilket inte är föreskrivetlindrigare straff än fängelse , alternativt enbart fängelse. Om gränsensätts vid fängelse skulle socialtjänstemännen inte bli tvingade attskydda personer, som misstänks för grov misshandel och rån. Sätts gränsen videnbart fängelse kommer upplysningsrätten även att omfatta misstankar om bl. a, frlhetskränkandeotukt och koppleri. Enligt åklagarmyndigheten i åklagardistriktutesluts enligt Prop.1981/82:186 186 förslaget ett flertal brott som enligt rådande värderingarhar stort straffvärde och kan innebära stora skadeverkningar för samhället.Särskilt gäller detta den organiserade och ekonomiska brottsligheten. Om inteen utökad möjlighet att bryta sekretessen genomförs, kan detta i praktikeninnebära att personer som har begått allvarliga brott rent faktiskt skyddas ocherhåller en "" hos berörda myndigheter. Detta ingerbetänkligheter och kan uppfattas som stötande hos såväl den enskildetjänstemannen som hos allmänheten. Enligt myndigheten bör man kunna gå längreän vad som föreslagits i fråga om information till polis och åklagare utanatt ett berättigat skydd för den personliga integriteten kan anses bliåsidosatt. i och Jämtlandslän påpekar att förslagen i promemorian innebär att sekretessen kommer hindraatt betydelsefulla uppgifter rörande brottsoffer vid grov misshandel och rån,brott för vilka lägsta straffet är bestämt till fängelse, lämnas ut.Följande två exempel anförs, 1, En kvinna förs till sjukhus och vårdas på en intensiwårdsavdelning. Hon har misshandlats i sitt hem av maken. Kvinnan har bl, a, träffats av slag i nacken med brott på nackkotpelaren. På läkarens fråga uppger kvinnan, att hon blivit misshandlad, att hon inte vill göra anmälan och att hon tidigare utsatts för misshandel. PoUsen som via larmcentralen fått kännedom om att en skadad kvinna förts till sjukhus får vid förfrågan hos sjukhuset inget annat besked än att kvinnan vårdas där. Kvinnans make påstår att hon ramlat i källaren. En drogmissbrukare knivskärs i buken på grund avutebliven betalning för narkotika. Mannen vågar inte göra anmälan på grund av rädsla för ny misshandel. Brottet är att bedöma som grov misshandel. För läkaren är det uppenbart vad som inträffat. Han är förhindrad att lämna upplysningar om detta till polisen. tillstöter komplikationer, mannen blir medvetslös och avlider efter ytterligare någon dag. Chefsläkaren anmäler i föreskriven ordning till polisen att dödsfallet inträffat. Först då framkommer händelseförloppet och spaning kan inledas. Fallen illustrerar att mindre tillfredsställande situationerkan uppkomma då brottsoffer i beroendeställning själva har att avgöra ombetydelsefulla uppgifter skall utlämnas eller inte, S,k, tempoförluster ispaningsarbetet kan vara till avsevärt men för bevissäkring underförundersökningen, oaktat grov misshandel, oavsett målsägandens inställning,alltid omfattas av åklagares åtalsplikt. - Då stadgandet om straffminimum i 36kap. 5 § fjärde stycket tillkom föll de grovamisshandelsfallen som regel under straffbestämmelserna i 14 kap, 10 eller 11 §då gällande strafflag med straffarbete som lägsta straff. Man kan ocksåerinra om att även så integritetskränkande åtgärder som telefonavlyssning enhgtde särskilda telefonavlyssningslagarna ansetts kunna ifrågakomma vid vissabrott, där allmänintresset av effektivitet i den brottsutredande verksamhetenställts i förgrunden, oaktat i dessa lagar avsedda brott delvis harstraffminimum under två års fängelse, - Ur de synpunkter länsåklagarmyndighetenhar att beakta förordas att åtminstone misstanke om allvarlig misshandel inryms Prop.1981/82:186 187 bland de brott, som personal i hälso- och sjukvård samtsocialtjänst skall ha möjlighet att polisanmäla. Rikspolisstyrelsenmenar att man genom förslagen åter har givit näring åt påståendet att sjukhusenblir en sorts för kriminella personer, i vart fall när misstanke om enpersons kriminalitet uppkommer inom sjukvårdsområdet. Förslaget innebär attflertalet ekonomiska brott, även sådana som innebär stora samhällsskador, fallerutanför uppgiftsrättigheten. Även brott som kan förskylla ett straff på mellanfyra och fängelse faller utanför lagbestämmelsen. Man bör inte utvidgaeller generalisera området för förtroendeuppgifter, I stället bör lagenanpassas till vad som hos aktuella personalkategorier uppfattas som rätt ochriktigt. Att bistå polisen med uppgifter som behövs för att bekämpa grovbrottslighet måste få vara en medborgerlig rättighet, även för anställda inomvårdsektorn. Redan det faktum att brottet är så allvarligt att det endast kanförskylla fängelsestraff borde därför vara tillräckligt för eninformationsöverföring till polisen -givetvis skall egentligaförtroendeuppgifter inom hälso- och sjukvården kunna sekretesskyddas.Självfallet eftersträvar polisen inte att någon allmän, formell skyldighetföreligger för sjukvårdspersonal att anmäla till polisen vad man erfarit itjänsten, - När det gäller sekretessen mellan socialtjänst och polis kanmotsvarande synsätt anläggas. Man kan bara peka på det orimliga i attsocialtjänstemän inte har en generell möjlighet att vidarebefordra personersuppgifter om narkotikabrott (ej grovt). En lösning av detta problem kan delvis ske genom attbestämmelsen i 14 kap. 2 § sista stycket ändras så att även brott mot ungdomari form av narkotikalangning undantas från sekretess. - I den allmänna debattenhar alltmer uppmärksammats våldet mot kvinnor. En utredning har lagt förslagtill nya åtalsregler för misshandel på enskild plats. Även efter den föreslagnalagändringen kan varken funktionär inom sjuk- och hälsovården ellersocialvården lämna uppgift om grov misshandel. På socialvårdsområdet, där intenågra undantag från vittnesplikten lägger hinder i vägen, borde sekretesseninte hindra ett uppgiftslämnande till polisen även när en kvinna över 18 årblivit grovt misshandlad. Även i detta fall kan önskemålet tillgodoses genomett tillägg till nyssnämnda lagrum. Polisstyrelsen i godtar att man iviss, rätt generös omfattning, får hemlighålla uppgifter om brott för polisen.Frågan är bara var man finner den rimliga brytpunkten för de motståendeintressen som finns, -Styrelsen anser att det är en klar skillnad isekretessvärde mellan uppgifter som erhållits i förtroende och sådana somblivit kända på annat sätt. Detta förhållande bör också komma till uttryck ilagen och dess tillämpning. Den tekniska lösningen för att åstadkomma en sådanordning lämnar styrelsen därhän. Styrelsen menar dock att tvåårsgränsen kangodtas för förtroendefallen. För andra fall bör gränsen vara lägre. Det är ivarje fall inte rimligt att uppgifter om grov misshandel och rån skall kunnahemlighållas om man har fått vetskap om sådana brott på annat sätt än iförtroende. Prop.1981/82:186 188 gränsen kunna sättas vid fängelsestraff. Polisstyrelsen i polisdistrikt sätter i fråga ominte informationsutbytet mellan myndigheterna kunnat utvidgas ytterligarenågot. Det hade varit önskvärt med ett vidgat informationsutbyte mellan polisoch åklagare samt hälso- och socialvård till även de fall det enbart föreliggermisstanke om narkotikabrott. Att bekämpa det allvarliga narkotikamissbruket ilandet ter sig för polisstyrelsen som en så betydelsefull samhällsangelägenhetatt integritetsskyddet för den enskilde bort kunna uttunnas något. Det informationsbehov, som förslaget i 14 kap, 2 § SekrLskall tillgodose, kan enligt säkerligen i många fall blirelativt omfattande. Under sådana förhållanden skulle bestämmelsen kunna kommaatt medföra en icke oväsentlig merbelastning på den redan nu hårt ansträngda hälso-och sjukvårdspersonalen och av denna uppfattas som ett hinder i det ordinariesjukvårdsarbetet. Från den synpunkten Ugger det i hälso- och sjukvårdensintresse att polisen inte i obegränsad omfattning kan påfordra dylikauppgifter. Dock finns begränsningar härför inbyggda i regelförslaget. Denomständigheten att ett uppgiftslämnande endast kan komma i fråga vid misstankeom brott eller försök till brott som inte kan föranleda lindrigare straff änfängelse kan i den praktiska tillämpningen medföra svårigheter. Mankan ju knappast begära att hälso- och sjukvårdspersonalen skall kunna kännatill vilka minimistraffsatser som gäller för olika brott. Som exempel härpå kannämnas om det rör sig om våldförande eller våldtäkt samt rån eller grovt rån, Åandra sidan kan man utgå från att hälso- och sjukvårdspersonalen, då sådant uppgiftslämnandeblir aktuellt, kan få hjälp och vägledning av den som leder arbetet på enhetenfrän någon förvaltningsjurist eller liknande, - Från patientsynpunkt kanförslaget te sig mer tveksamt. Det kan hävdas att förtroendet för sjukvårdenskulle komma att rubbas om den föreslagna regeln infördes. - Häremot kan dockframhållas att det basala i förtroendeförhållandet mellan patienten och hälso-och sjukvårdspersonalen är att patienten skall kunna lita på att de uppgifter,som rör hans sjukdom eller för hans möjligheter att få erforderlig vård, intesprids till i sammanhanget obehöriga personer. Det är dock inte sådana personuppgifter,som polisen normalt kan ha intresse av i detta sammanhang. -Sammanfattningsvisanser , att den föreslagna bestämmelsen bör tillstyrkas medhänsyn till de viktiga samhällsfunktioner den är avsedd att stödja. - Socialstyrelsenanser dock att rätten att anmäla vissa brott till en åklagarmyndighet eller enpolismyndighet även bör gälla för vissa andra brott trots att lindrigastestraffet inte uppgår till fängelse . Det bör gälla för narkotikabrott -inte bara grovt narkotikabrott - samt för misshandel av närstående såsomhustru, make, sambo, föräldrar eller syskon.