prop · G503152 · 1981-12-31 00:00:00 — Av grundläggande betydelse är att polis ochåklagare liksom upphovsmännens organisationer och andra berörda i framtidenägnar stor uppmärksamhet åt piratkopieringsproblemen. Det är emellertid ocksånödvändigt att se till att samhället förfogar över sådana sanktionsmöjligheteratt det på ett effektivt sätt kan ingripa mot överträdelser som kommer tillmyndigheternas kännedom. Sistnämndafråga har berörts av i anslutning till en motion vid 1980/81 årsriksmöte. I sitt betänkande över motionen uttalade lagutskottet (LU 1980/81:3)att nuvarande regler i upphovsrättslagen inte ger erforderliga möjligheter tillingripanden mot de brottsliga förfaranden som det här gäller. Jag delar dennauppfattning. Sammanfattningsvisansluter jag mig därför helt till utredningens bedömning att det är angelägetatt sanktionssystemet i upphovsrättslagstiftningen är utformat på ett sådantsätt att man effektivt kan bekämpa upphovsrättsintrång och särskilt då den typav kommersiella utnyttjanden som utgörs av piratkopiering av fonogram och videogramsamt att sanktionssystemet f. n. uppvisar vissa brister i detta hänseende. Defrågor som det mot denna bakgrund finns anledning att överväga är somutredningen har funnit framför allt följande. Ändringari kretsen av ansvariga Åtgärder mot spridning avolovligt tillverkade inspelningar Frågan om de subjektiva rekvisitenför straff Straff för försök ochförberedelse Effektivare åtgärderbeträffande olagligt framställda exemplar Informationsåtgärder ochrekommendationer till åklagarna m. m. Jag avser att behandla dessa frågor i deavsnitt som följer. 2.2Ändringar i kretsen av ansvariga Departementsförslaget:Inga ändringar görs i nuvarande reglerom vem som kan göras ansvarig för intrångi rättigheter enligt den upphovsrättsliga lagstiftningen. Utredningensförslag: Överensstämmer med departementsförslaget (se promemorian s. 58-60). 1981/82:152 13 Remissinstanserna:Samtliga godtar utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Skälför departementsförslaget: De allmänna reglerna om vem som kan dömas tillansvar för en viss brottslig handling finns i 23 kap. . Enligt 4 §i nämnda kapitel skall ansvar enligt ådömas inte bara den som harutfört gärningen utan också den som har främjat gärningen med råd eller dåd.Den som har främjat en brottslig gärning skall dömas för anstiftan, om han harförmått någon att utföra gärningen, och i annat fall för medhjälp till brottet.Var och en som har medverkat skall dömas efter det uppsåt eller den oaktsamhetsom ligger honom till last. Den nu nämnda bestämmelsenär enligt sin ordalydelse tillämplig bara på brott som är upptagna ibrottsbalken men har i praxis fått vidsträckt analogisk tillämpning inomspecialstraffrätten. Sålunda torde det vara allmänt erkänt attmedverkansreglerna skall tillämpas också utanför område, såvidadet inte är fråga om mera bagatellartade förseelser eller det av de specialstraffrättsligabestämmelserna själva framgår, att en analogisk tillämpning inte skall ske. Dettorde därför knappast råda något tvivel om att regler om medverkanbör tillämpas också på brott som innebär intrång i rättigheter som skyddas avden upphovsrättsliga lagstiftningen. Straff för sådana brott kan alltså redanenligt gällande rätt ådömas inte bara den som har utfört gärningen utan ocksåden som i egenskap av anstiftare eller medhjälpare har främjat gärningensplanläggning eller utförande. I samtliga fall är det en förutsättning attuppsåt eller grov oaktsamhet föreligger. Verksamhet som innebärupphovsrättsintrång kan ofta innefatta flera olika typer av förfaranden som ärbelagda med straff i URL. Vid exempelvis piratverksamhet som rör musikverk kanförekomma dels olovlig import av exemplar (53 § andra stycket URL), delsolovlig kopiering på andra kassetter (53 § första stycket URL), dels olovligspridning av material som inte kan anses utgivet (23 § och 53 § första stycketURL). Dessutom kan verksamheten innefatta exempelvis organiserande avförsäljningsverksamheten, anskaffande av försäljningslokal, anordnande avdistributionen etc. I de sistnämnda delarna av verksamheten torde ofta andra ände egentliga gärningsmännen vara inblandade. Verksamhetens omfattning görnämligen att gärningsmännen ofta måste anlita olika former av medhjälpare. Omde subjektiva rekvisiten är uppfyllda, finns det i enlighet med vad jag nysshar sagt möjlighet att ingripa med straff också mot dem som utan att vara gärningsmänhar medverkat till brottets utförande. Den nuvarandelagstiftningen straffbelägger sålunda ett stort antal förfaranden som kantänkas förekomma i anslutning till piratkopiering, och kretsen av dem som kangöras ansvariga för dessa förfaranden är redan mycket vidsträckt. Det är därförinte sannolikt att en utvidgning av kretsen ansvariga i nämnvärd grad skulleöka möjligheterna att ingripa mot pirat- 1981/82:152 14 kopieringav upphovsrättsligt skyddat material. I de fall då svårigheter har förelegatatt beivra upphovsrättsintrång torde de väsentligen ha berott på andra faktorerän att kretsen av ansvariga varit för snäv. Pågrund härav saknas det enligt min mening anledning att i fråga om intrång irättigheter som skyddas av den upphovsrättsliga lagstiftningen utvidga kretsenav ansvariga utöver vad som gäller med stöd av vanliga regler om medverkan.Jag lägger därför inte fram något förslag i denna riktning. 2.3Åtgärder mot spridning av olovligt tillverkade inspelningar Departementsförslaget:En bestämmelse införs som gör det straffbart att till allmänheten spridamusikinspelningar och andra upptagningar som har framställts i strid mot derättigheter som utövande konstnärer, fonogramframställare samt radio- ochtelevisionsföretag har enligt lagen. En motsvarande straffbestämmelse föreslåsbeträffande import av sådana upptagningar för spridning till allmänheten.Skadestånds- och förverkandebestämmelserna i lagen görs tillämpliga också isådana fall. Utredningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med departementsförslaget (se promemorian s.60-66). Remissinstanserna:Samtliga godtar utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Några pekarpå att frågan om den rättsliga konstruktionen av skyddet bör övervägas underutredningens fortsatta arbete. Skälför departementsförslaget: Den som har framställt en ljudinspelning har bl. a.en ensamrätt att bestämma över mångfaldigande av inspelningen av25 år. Han har också vissa möjligheter att ingripa mot import av olovligttillverkade fonogram. I vissa hänseenden är emellertid dessa möjligheterbegränsade. Mot bakgrund av dels den ökande piratverksamheten, dels frågan omSveriges förhållande till den s. k. fonogramkonventionen kan det övervägas omman inte bör göra dessa möjligheter till ingripanden mera effektiva. Utredningenhar i sin promemoria, särskilt på sid. 60-63, utförligt behandlatförpliktelserna enligt den nyssnämnda konventionen och de möjligheter somenligt gällande lag finns att ingripa mot spridning av olovligt framställdaupptagningar. Jag delar utredningensuppfattning att nuvarande lagstiftning i och för sig uppfyller de krav som fonogramkonventionenställer på den nationella lagstiftningen i fråga om skydd mot kopiering ochimport. Någon anledning till ny eller ändrad lagstiftning föreligger såledesinte från denna synpunkt. Jag anser emellertid i enlighet med vad som varitutredningens utgångspunkt att behovet av åtgärder mot piratkopiering gör attskyddet mot 1981/82:152 15 spridningav olovligt framställda fonogram och videogram bör göras effektivare. Vadförst gäWcr fonogram har en fonogramframställare eller annan hithöranderättsinnehavare endast i ett par specialfall möjlighet att ingripa mot den somsjälv sprider olovligen kopierade exemplar av upptagningar. I övrigt är hanhänvisad till att rikta civil talan mot den som efter det attspridningsåtgärden har ägt rum innehar ett olovligen spritt exemplar. En rättsinnehavaresom får kännedom om att olovlig spridning pågår kan alltså i regel inte sommålsägande göra anmälan till åtal och därmed få till stånd förundersökning ochutnyttjande av de tvångsmedel som kan användas i brottmål. Självfallet skullesådana möjligheter till ingripanden med åklagar- och polisväsendets hjälp ge enavsevärt större effekt än de möjligheter till civilrättsliga ingripanden somfinns . Ifråga om spridning av olagligt framställda videogram är , såvitt rör tillvideogram knutna närstående rättigheter, inte bundet av några internationellaöverenskommelser. Vad som har sagts i det föregående beträffande det sakligabehovet av skydd mot spridning av olagligt framställda fonogram har emellertidi stort sett samma giltighet när det gäller videogram. Ifråga om den egentliga upphovsrätten föreskrivs i 2 § URL bl. a. en ensamrätt tillspridning av exemplar av skyddade verk till allmänheten. Jag delar utredningensuppfattning alt man vid URL:s tillkomst som huvudprincip synes ha utgått frånatt innehavare av närstående rättigheter skulle vara jämställda med innehavareav egentliga upphovsrättigheter och ha samma rätt till skydd från det allmännassida som den sistnämnda typen av rättigheter. Även från denna synpunkt är detenligt min uppfattning rimligt att också innehavare av närstående rättigheterhar en självständig möjlighet att ingripa mot den som sprider exemplar avupptagningar som har framställts utan deras tillstånd. har anfört kan ett skydd mot spridning lagtekniskt åstadkommas påolika sätt. En möjlighet är att bland ensamrättigheterna för hithörandekategorier införa även en rätt till spridning. En annan möjlighet är att knytasanktioner till själva spridningen av olagliga inspelningar. Frågan om enensamrätt i detta hänseende utgör emellertid en del av det större spörsmålethuruvida rättsställningen för innehavare av närstående rättigheter även ivissa andra avseenden bör utformas i närmare anslutning till vad som gäller förupphovsmännen. Denna fråga bör, såsom också vissa remissinstanser har anfört,tas upp i samband med det fortsatta utredningsarbetet. Jag förordar därför f. n.i likhet med utredningen den mera begränsade lösning som består i bestämmelserom straff och skadestånd för spridning av olovligen framställda exemplar. 1981/82:152 16 2.4Frågan om de subjektiva rekvisiten för straff Departementsförslaget: Ingaändringar görs i nuvarande regler. Utredningensförslag: Överensstämmer med departementsförslaget (se promemorian s. 66-68). Remissinstanserna:Samtliga godtar utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Skälför departementsförslaget: Enligt nu gällande bestämmelser kan straff ådömasför intrång i rättigheter enligt den upphovsrättsliga lagstiftningen endast omgärningen har begåtts uppsåtligen eller av grov oaktsamhet. anmärker har man i tidigare sammanhang diskuterat frågan huruvidadet inte för straffbarhet skulle vara tillräckligt med oaktsamhet som inte ärgrov. Frågan om det subjektiva rekvisitet för straffbarhet har självfallet betydelse när det gäller bekämpandet av piratkopiering och andra typer avintrång i rättigheter enligt den aktuella lagstiftningen. En särskildbetydelse skulle en utvidgning av straffbarheten även till oaktsammaförfaranden kunna ha vid ingripanden mot olika typer av medhjälp till intrång irättigheter enligt den upphovsrättsliga lagstiftningen. Utredningenhar emellertid ställt sig avvisande till en sådan utvidgning bl. a. därför attden skulle föra mycket långt och kunna medföra oönskade konsekvenser i andrahänseenden samt bl.a. innebära en alltför drastisk sanktionsmöjlighet vidtämligen oskyldiga förfaranden. Till detta kommer att en sådan utvidgning trotsallt endast skulle ha en marginell effekt när det gäller förfaranden inom ramenför piratverksamheten. I allmänhet föreligger nämligen enligt utredningenuppsåt vid denna typ av verksamhet, något som ofta är tämligen lätt attbevisa, bl. a. med hjälp av noteringar som har gjorts om verksamhetensomsättning i den misstänktes bokföring eller på annat sätt. Denstörsta betydelsen har frågan om straffansvarets gränser när det gäller vilkengrad av undersökningsskyldighet som kan anses föreligga i fråga om sådant materialsom exempelvis distributörer får in för försäljning. Denna fråga får ofta storaktualitet i samband med fall av distribution av olovliga fonogram ellervideogram. Utredningen hänför sig i detta hänseende till diskussionen i auktorrättskommitténsbetänkande (SOU 1956:25) och i propositionen med förslag tillupphovsrättslagstiftning. I propositionen (prop 1960: 17 s. 288) uttalades bl.a. att den omständigheten att även oaktsamt förfarande i viss utsträckningstraffbelades inte borde innebära att en i vanliga former verkande företagareskulle behöva vidta alltför betungande kontrollåtgärder. Detta uttalande harenligt utredningen självfallet giltighet även vid försäljningsverksamhetrörande fonogram eller videogram. understryker utredningen attomständigheterna i 1981/82:152 17 sambandmed sådant material ofta kan vara sådana att skälig misstanke kan föreligga attdet rör sig om olovligt framställt material. Priset kan exempelvis varaosedvanligt lågt eller kvaliteten på materialet dålig. Vidare kan den källavarifrån materialet kommer vara sådan att en granskning av materialetslaglighet ter sig som naturlig. I sådana och andra liknande situationer fårenligt utredningen grov oaktsamhet anses föreligga, om därefter en sådanbefattning tas med materialet som utgör ett upphovsrättsintrång. Jagvill för egen del helt ställa mig bakom utredningens uttalanden i dessahänseenden. Särskilt vill jag understryka att det i affärsverksamhet medförsäljning av fonogram och videogram finns anledning att ställa krav på entämligen hög grad av aktsamhet när det gäller materialets karaktär i upphovsrättsligthänseende. Jag anser mig inte kunna förorda olika subjektiva rekvisit förstraffbarhet i olika försäljningsled. Däremot kan jag ansluta mig till vad enremissinstans har anfört om att ett särskilt högt krav på aktsamhet bör ställaspå exempelvis dem som i affärsverksamhet i parti importerar exemplar av verk. Motbakgrund av vad som har sagts godtar jag även för min del utredningensslutsats att några ändringar inte är påkallade när det gäller de subjektiva rekvisitenför straff vid intrång i rättigheter enligt den upphovsrättsligalagstiftningen. Departementsförslaget:Maximistraffet för intrång i rättigheter enligt den upphovsrättsligalagstiftningen höjs från nuvarande fängelse till fängelse ihögst . Någon indelning av brotten i grövre och lindrigare brott görsinte. Utredningensförslag: Överensstämmer med departementsförslaget (se promemorian s. 68-73). Remissinstanserna:Samtliga godtar eller lämnar utan erinran förslaget om höjning av straffmaximumtill fängelse . Några remissinstanser förordar att man i straffskalangör en skillnad mellan den grova kommersiella brottsligheten på området och demera bagatellartade förseelserna och att en särskild straffskala införs förgrova fall. () föreslår att straffmaximum dessutomsätts högre än för grova brott. Skälför departementsförslaget: Utredningen hänför sig när det gäller straffskalanbl. a. till vad lagutskott i det tidigare (avsnitt 2.1) omnämndabetänkandet har anfört som skäl för en skärpning av straffskalan, nämligen attdet finns anledning att se allvarligt på förfaranden som 2 1981/82.I saml. 1981/82:152 18 innebärintrång i upphovsrätten och närstående rättigheter och att därför möjlighet börfinnas att i särskilt svåra fall utdöma kännbara frihetsstraff. påpekar står olika tekniska lösningar till buds när det gäller atthöja straffmaximum. En sådan lösning är att införa en särskild ansvarsbestämmelseför grovt upphovsrättsintrång med en särskild straffskala som innebär attmaximistraffet sätts högre än f. n. En annan möjlighet är att i principbehålla den nuvarande straffbestämmelsen men föreskriva att vid försvårandeomständigheter straffet kan höjas. En tredje möjlighet är att behålla hela dennuvarande konstruktionen av straffbestämmelsen och endast höja straffmaximum. Denförsta lösningen skulle som utredningen anmärker innebära att man inför enindelning av intrångsbrotten i "vanliga" och grova med de gränsdragningsproblemsom detta kan komma att medföra. I denna situation kommer dessutomgränsdragningen mellan grova brott och andra att få en avsevärd praktiskbetydelse, exempelvis när det gäller preskription. Enligt utredningen kan detvidare ifrågasättas om upphovsrättsintrång är av den karaktären att det ärlämpligt att man har en indelning av brotten i grova och andra. En sådanindelning brukar man göra huvudsakligen i fråga om de "vanligaste"egendoms- och våldsbrotten. Utredningen vill därför inte tillstyrka att man ifråga om intrång i rättigheter enligt upphovsrättslagstiftningen inför enkategoriindelning i grova brott och andra. Denandra typen av gradering skulle innebära att man i straffbestämmelsenföreskriver att förhöjt straff upp till ett angivet maximum kan utdömas vidförsvårande omständigheter. Utredningen åberopar i detta sammanhang ettuttalande i propositionen med förslag till upphovsrättslag (prop. 1960:17 s.288) av innebörd att det inte i den nuvarande straffbestämmelsen ansetts börasärskilt anges att fängelse är avsett för svårare fall. Längden av ettfängelsestraff beror på brottets karaktär och omständigheterna i samband meddet. Det synes enligt utredningen därför knappast vara nödvändigt eller enslämpligt att i bestämmelsen föreskriva att förhöjt fängelsestraff kommer ifråga vid försvårande omständigheter. Detta skulle tvärtom kunna få en effektsom i vissa hänseenden skulle vara motsatt den avsedda, eftersom tendensenskulle kunna bli att ge lägre straff för "vanliga"upphovsrättsintrång. Utredningen anser mot denna bakgrund inte någraövertygande skäl föreligga att föreslå en föreskrift av den typ som harantytts. Somjag har sagt bör man se allvariigt på förfaranden som innebärintrång i upphovsrätten och närstående rättigheter. Möjligheter bör därförfinnas att i säi"skilt svåra fall utdöma kännbara frihetsstraff. I likhetmed en enhällig remissopinion förordar jag därför att maximistraffet höjsväsentligt. Närdet gäller frågan om hur högt straffmaximum skall sättas bör enligt min meningföljande beaktas. Som utredningen har påpekat bygger rättighetshavarnasinkomstmöjligheter bl. a. på den ensamrätt till exemplar- 1981/82:152 19 framställningsom föreskrivs i den upphovsrättsliga lagstiftningen. Det sägs därför ofta attpiratkopiering kan jämställas med stöld. För vanlig stöld är straffmaximum tvåår. Är brottet grovt, skall straffet bestämmas till fängelse i lägst sexmånader och högst . Vid bedömande om brottet är grovt skall beaktas bl.a. om det avsett betydande värde eller inneburit synneriigen kännbar skada.Dessa rekvisit kan tänkas vara uppfyllda också i vissa allvarliga fall avomfattande yrkesmässig piratkopiering. Som jämförelse kan också nämnas attbrottsbalkens bestämmelse om signaturförfalskning innehåller en särskildstraffskala för grova fall med ett straffmaximum . De omständighetersom har anförts nu skulle, såsom BRÅ har påpekat, kunna tala för attmaximistraffet sätts högre än . Å andra sidan måsteemellertid beaktas att strafflatituderna för brott mot den immaterialrättsligalagstiftningen av tradition har legat förhållandevis lågt och att alltfördrastiska förändringar på kriminalpolitikens område allmänt anses vara någotsom bör undvikas. Även om den utveckling som jag har beskrivit i det föregåendeär allvarlig, föreligger det enligt min mening knappast tillräckliga skäl förett antagande att en så kraftig skärpning av straffsatsen som BRÅ har förordatskulle vara påkallad för att komma tillrätta med en ökande piratkopiering. Jagär därför inte f. n. beredd att ens för de grövsta brotten sätta straffmaximumhögre än till . Den fortsatta utvecklingen bör dock föjjas meduppmärksamhet och det kan givetvis inte uteslutas att en omprövning av dettaställningstagande kan bli påkallad . Omstraffmaximum begränsas till , saknas det enligt min mening anledning attinföra en särskild straffskala för grova brott eller att i något annathänseende införa en kategoriindelning av brotten. För denna lösning talar ocksåatt det i högre grad än beträffande flertalet förmögenhetsbrott kan vara svårtatt på ett tidigt stadium av en förundersökning avgöra till vilken kategori somett brott mot upphovsrättslagstiftningen skulle kunna tänkas höra. Jagåterkommer till denna fråga i samband med spörsmålet om straff för försök ochförberedelse (avsnitt 2.8). Närdet i övrigt gäller frågan om straffmätningen vill jag särskilt stryka underatt det främst är i fall av omfattande kommersiella olovliga utnyttjanden avskyddade verk och prestationer som det kan bli aktuellt att utnyttja demöjligheter till högre straffutmätning som de nya bestämmelserna ger. Däremotär det inte meningen att driva upp straffen för bagatellartade förseelser motden upphovsrättsliga lagstiftningen. Ianslutning till vad ett par remissinstanser har anfört vill jag peka på att upphovsrättsutredningenunder sitt fortsatta arbete också torde komma att överväga frågan omvitesförbud mot åtgärder som utgör upphovsrättsintrång. Prop.1981/82:152 20 2.6 Förutsättningarna för åtal Departementsförslaget: Åtal skall kunna väckas förupphovsrättsintrång inte bara som enligt nuvarande ordning när målsägande har gjortangivelse utan också om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Utredningens förslag: Överensstämmer meddepartementsförslaget (se promemorian s. 74-76). Remissinstanserna: Samtliga godtar utredningens förslageller lämnar det utan erinran. Skäl för departementsförslaget: Enligt gällande rätt fårintrång i upphovsrätt eller annan rätt enligt den upphovsrättsligalagstiftningen åtalas av allmän åklagare bara om brottet anges till åtal av enmålsägande. Bakgrunden till denna regel är i huvudsak att de intressen somberörs i mål av detta slag har ansetts vara av så personlig art attpolisutredning och rättegång ofta inte bör anställas utan att målsägande självhar hemställt om åtal. har anfört har utformningen av åtalsregeln visat sig vålla vissaproblem, bl. a. därigenom att det ibland har varit svårt att få framåtalsmedgivanden från exempelvis utländska artister vilkas inspelningar harmångfaldigats och distribuerats olovligen. Utredningen har därför övervägthuruvida detta förhållande påkallar att åtalsregeln ändras. Därvid harutredningen till en början tagit fasta på att den tekniska utvecklingen harmedfört att man med relativt små investeringar kan framställa stora mängderkopior av skyddat material. Förutsättningar har därmed skapats bl. a. föromfattande kommersiellt bedriven kopieringsverksamhet, vilken ofta avser verkeller prestationer till vilka ett stort antal personer har bidragit. Dessaomständigheter har gjort att den personliga anknytning som vid URL:s tillkomstanfördes som skäl för att göra upphovsrättsintrång till ett angivelselxottinte längre är lika starka. Därtillkommer såsom utredningen också har påpekat en annan omständighet.Upphovsrättslagstiftningens regelsystem innehåller en noggrant avvägd balansmellan olika jntressen. Det är från kulturpolitisk synpunkt viktigt att dennabalans inte rubbas, exempelvis genom ett omfattande olovligt utnyttjande avskyddade verk eller genom spridning av dessa på marknaden. Samhället har alltsåett självständigt intresse av att se till att regelsystemet efterlevs. Särskilti situationer av omfattande olovliga kommersiella utnyttjanden finns det ettsamhälleligt behov av att - oberoende av målsägandens inställning - kunnaingripa med straffsanktioner. Situationen liknar i detta hänseende vissa andrabrottstyper som i första hand avser kränkningar av vissa personliga intressenmen där det allmänna har getts möjlighet att ingripa med lagföring oberoende avmålsägandens inställning. Som exempel kan nämnas vissa misshandelsfall, vissatyper av hemfridsbrott eller olaga intrång och vissa tillgreppsbrott. 1981/82:152 21 Ocksåi denna fråga kan jag ansluta mig till utredningens bedömningar.