prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Vidarebör förslagen om en satsning på förebyggande verksamhet, förbättrad planeringoch samordning, som också innefattar uppföljningsinsatser, ökad decentralisering,förbättrad kontinuitet samt ökad dag- och hemsjukvård ge effektivitetsvinster.Jag är emellertid inte beredd att precisera några effektivitetsmål i lagen utananser att det torde vara en självklarhet att landstingskommunerna beaktareffektivitetsaspekterna utan särskilda lagbestämmelser härom. Jag delar också utredningens inställning att några delmålinte nu bör ställas upp. Sådana mål torde böra utformas olika för olikaverksamhetsområden. Jag anser sålunda sammanfattningsvis att de av HSUföreslagna målen för hälso- och sjukvården är väl avvägda och att de bör utgörarikfiinjer för 1981/82:97 29 I enlighet med det anförda föreslår jagföljande övergripande mål för hälso- och sjukvården: - en god hälsa och en vårdpå lika villkor för hela befolkningen. 2.3 Landstingskommunernas ansvar för hälso- och sjukvården 2.3.1 Ansvarets innebörd och omfattning Nuvarandeförhållanden Enligt 3 8 första stycket sjukvårdslagen åligger detlandsfingskommunen att för dem som är bosatta inom landsfingskommunen ombesörjaöppen och sluten sjukvård för sjukdom, skada, kroppsfel och barnsbörd, i denmån inte någon annan drar försorg om detta. Med andra vårdgivare åsyftasstaten, kommuner och enskilda - personer eller organisationer. Landsfingskommunernas vårdansvar är sålunda begränsat tillsjukvård. Den förebyggande vården är inte reglerad. Trots denna begränsning harlandstingskommunerna frivilligt byggt upp omfattande hälsovårdsverksamheter,bl.a. mödrahälsovård, barnhälsovård och vissa riktade hälsoundersökningar. Landstingskommunen skall också se till att det finns enändamålsenlig organisafion för sjuktransport till och från sjukhus ellerläkare. (Kn 1979:01) överväger f.n. bl.a. frågan omhuvudmannaskapet för sjuktransport- och ambulansverksamheten. Landsfingskommunerna svarar också enligt särskilda lagarför omsorger om vissa psykiskt utveckhngsstörda och för tandvård för barn ochungdom t.o.m. det år de fyller , specialisttandvård samt vissvuxentandvård. Företagshälsovården utgör en del av arbetarskyddet. Enligtarbetsmiljölagen skall arbetsgivarna tillhandahålla de resurser som behövs föratt värna om de anställdas säkerhet och hälsa i arbetet. En av dessa resurserär företagshälsovården. (A 1976:01) ser f.n. övervissa frågor angående företagshälsovården. Huvudmannaskapet för skolhälsovården är knutet tillhuvudmannaskapet för skolan. Detta innebär att primärkommunerna ansvarar förskolhälsovården i och i huvuddelen av gymnasieskolan.Landsfingskommunerna svarar för skolhälsovården i den del av gymnasieskolanför vilken de är huvudmän. Skolhälsovården vid folkhögskolorna liggerhuvudsakligen under landstingskommunernas och folkrörelsernas huvudmannaskap.Landstingskommunerna svarar vidare för den vård som ges vid skolor inom omsorgsverksamheten. Vid specialskolor för barn med syn-, hörsel- och talskador svararstaten för hälsovården. Till barnhälsovårdens uppgifter hör hälsovården iförskolan och vid vissa institutioner inom den kommunala barnomsorgen. Huvudmannaskapet för studerandehälsovården vilar f.n. påsärskilda kårortsnämnder som inrättas av de studerande genom derasorganisationer. Prop.1981/82:97 30 Verksamhetenskall främst inriktas mot förebyggande verksamhet samt behandling och vård avpsykiska och psykosomatiska sjukdomar. Trots denna inriktning dominerar densomatiska sjukvården. F.n. pågår en utredning pm studerandehälsovården, sombl.a. behandlar frågan om huvudmannaskapet för denna verksamhet. Försvarsmaktenhar ansvaret för hälso- och sjukvården för de värnpliktiga. FöretagshälsPvårdenför försvarets anställda följer de principer som gäller för andrastatsanställda. HSUframhåller att hälso- och sjukvården har blivit alltmer kostnadskrävande ochtar i anspråk en allt större andel av samhällets resurser. Mot bakgrund bl.a.av den samhällsekonomiska situationen och med hänsyn fill att alla som bor ilandet bör erbjudas hälso- och sjukvård på lika villkor anser utredningen detnödvändigt att förbättra samordningen av hälso- och sjukvårdens insatser ochresurser. EnligtHSU bör samhället ta ett ökat övergripande ansvar för hälso- och sjukvården. Pålänsnivå bör ansvaret läggas på landstingskommunen, som svarar förhuvudinsatserna inom sjukvården. Ansvaret bör enligt HSU omfatta hälso- ochsjukvården i dess helhet utan betoning av någon särskild vårdform ellervårdinriktning. Landstingskommunen bör ges uppgiften att inom sitt område bäraett samlat ansvar för att främja hälsan hos dem som är bosatta inomlandsfingskommunen och för att en god hälso- och sjukvård erbjuds dem.Utredningen benämner denna typ av ansvar landstingskommunernas totalansvar. EnligtHSU innebär totalansvaret att landstingskommunen kartläggerbehoven av hälso- och sjukvård för befolkningen inom sitt område, vidtar,initierar och samordnar hälsofrämjande åtgärder, genomtotalplanering samordnar hälso- och sjukvårdsinsatser som riktar sig tillenskilda jämte resurserna härför inom landsfingsområdet (detta innefattaröverenskommelser om inriktning, lokalisering och omfattning av olikavårdgivares verksamhet), medverkarvid samordning av hälso- och sjukvården för större områden, följerupp planeringen och vidtar de åtgärder uppföljningen kan ge anledning till, sertill att det planerade innehållet i hälso- och sjukvården står iöverensstämmelse med den medicinska utvecklingen och ändrade förutsättningar iövrigt, svararför att resurser för hälso- och sjukvården finns i tillräcklig omfattning;detta innebär att i sista hand har skyldighet att ta på sigytterligare vårdgivaransvar, anger hälso- och sjukvårdens allmänna krav påresurser samt medverkar till att utveckla resurser genom utbildning, forskningoch andra utvecklingsinsatser. 1981/82:97 31 Förslaget innebär enligt HSU ingen förändring av degrundläggande förutsättningarna för andra vårdgivare att bedriva hälso- ochsjukvård. Tandvården förutsätts av HSU ingå i hälso- och sjukvårdenoch sålunda omfattas av totalansvaret. I fråga omföretagshälsovården skall totalansvaret enligt HSU endast innebära krav påsamverkan från landstingskommunernas sida med huvudman förföretagshälsovården, bl. a. i fråga om tillgången på medicinsk personal. Ivissa fall kan det dock enligt HSU bli aktuellt att t.ex. landstingskommunernakompletterar den av arbetsgivarna organiserade företagshälsovården. HSU föreslår vidare att landstingskommunerna övertaransvaret för skolhälsovården från primärkommunerna. Skolhälsovården bör enligtHSU ingå i totalansvaret och utgöra en integrerad del av barnhälsovården. Det slutliga ställningstagandet till frågan om ansvaretför studerandehälsovården bör enligt HSU vara beroende av resultaten av denöversyn som f.n. pågår av denna vård. HSU anser inte att ett ovillkorligt vårdgivaransvar börinföras för landstingskommunerna vad avser sjuktransporter, i vart fall inteförrän räddningstjänstkommittén lagt fram sina förslag. En av de grundläggande förutsättningarna för atttotalansvaret skall få ett reellt innehåll är enligt HSU attlandstingskommunerna åläggs att i samverkan med andra vårdgivare planera allhälso- och sjukvård inom länet. Totalansvaret medför en skyldighet förlandstingskommunerna att aktivt verka för ett planerat och samordnat utbud avhälso- och sjukvårdstjänster omfattande samfiiga hälso- och sjukvårdsresurserinom länet. Hälso- och sjukvårdspolitiken måste enligt HSU samordnasmed insatserna inom andra områden för välfärdspoHtiken. Speciellt gäller dettaområdena äldreomsorg, vård- och hjälpinsatser för personer med psykiskastörningar samt vård av alkoholmissbrukare m.fl. HSU framhåller att totalansvaret kan omfatta även enverksamhet, inom vilken landstingskommunen inte är vårdgivare. Det kan vidareenhgt utredningen bli aktuellt för en landstingskommun att ta på sigytterligare vårdgivaransvar för att befolkningen skall kunna erbjudas ettfillfredsställande vårdutbud. Behov finns av ändamålsenliga former för samråd ochsamarbete med övriga vårdgivare. HSU anser att överenskommelser bör träffas medövriga vårdgivare om verksamhetens omfattning, jour och beredskap, planering avsemester och annan ledighet, utnyttjande av resurser vid kliniker ochlaboratorier samt fortbildnings- och konferensverksamhet. HSU pekar också på vikten av att i hälso- och sjukvårdenstor uppmärksamhet ägnas frågor om miljöns och de sociala förhållandenasbetydelse för olika sjukdomars uppkomst. Det gäller såväl risker som förknippasmed omgivningsfaktorer som sådana som betingas av den 1981/82:97 32 Mot denna bakgrund har utredningenansett att det tillhör hälso- och sjukvårdens uppgifter att ta till vara,ställa samman och bearbeta den information om miljörisker som upptäcks i detdagliga hälso-och sjukvårdsarbetet. Hälso- och sjukvården bör informera olikaorganisationer om sådana risker och i samverkan med dem försöka åstadkommaförändringar av livsmiljön av betydelse för befolkningens hälsa. Ett stort antal remissinstanser delar utredningensuppfattningen att samhället måste ha ett övergripande ansvar för hela hälso-och sjukvården. Landstingsförbundetdelar utredningens uppfattning att samhället måste ha ett övergripande ansvarför hela hälso- och sjukvården. Detta är bl.a. en förutsättning för attmålsättningen om en hälso- och sjukvård för alla på lika villkor skall kunnainfrias. Detta gäller inte minst i tider där det samhällsekonomiska utrymmetför expansion är begränsat och resurserna måste utnyttjas effektivt. Det starkaberoendet mellan hälso- och sjukvården och andra samhällsverksamheter talarockså för en sådan lösning. Andra remissinstanser som är positiva fill HSU:s förslag idessa delar är , direkfionen för akademiska sjukhuset i ,, flertalet landstingskommuner, Spri, LO, TCO ochSvenska kommunalarbetareförbundet. Flera remissinstanser är dock tveksamma eller negativatill begreppet totalansvar. De menar att begreppet är oklart eller att detsnarast innebär ett övergripande planerings- och samordningsansvar. Bland de remissinstanser som anser att innebörden avtotalansvaret är oklar återfinns bl.a. statskontoret, ,, , och . HCK menar att landstingskommunerna istället för ett yttersta ansvar borde ges ett primärt vårdgivaransvar medprivatvården som komplement. medicinsk-juridiska förening konstaterar attlandstingen enligt HSU:s förslag inte har någon direkt skyldighet att verka somhuvudman eller vårdgivare och att en sådan skyldighet måste grundas påföreskrift i lag. Som jag inledningsvis framhållit delar jag HSU:suppfattning att landstingskommunerna bör få ett vidgat ansvar inom hälso- ochsjukvårdens område. Landstingskommunerna bör ges ett ansvar för att främjahälsan hos dem som är bosatta inom landsfingskommunen och för att befolkningenerbjuds en god hälso- och sjukvård. De bör ansvara för planeringen av hälso-ochsjukvårdens utveckling och för samverkan med andra myndigheter ochorganisationer vars verksamhet kan ha betydelse för befolkningens hälsa. Prop.1981/82:97 33 Attett sådant samlat ansvar läggs på landsfingskommunerna kan få stor betydelseför möjligheten att förbättra hälsan hos befolkningen och för atteffekfivera verksamheten. Jag anser dock inte att, som utredningen föreslagit,det behövs någon särskild beteckning på detta ansvar. Landstingskommunernasansvar utgör inte något hinder för andra att bedriva hälso- och sjukvård. Inteheller innebär ansvaret någon bestämmanderätt för landstingskommunerna överandra vårdgivare inom landsfingsområdet. Jag återkommer längre fram i dettaavsnitt till frågan om gränsdragningen mellan landstingskommunernas och andrahuvudmäns ansvar och fill frågan om planerings- och samverkansansvaret iavsnitt 2.3.4. Jag vill dock redan nu påpeka att förslaget inte innebär någonändring av kommunernas yttersta ansvar enligt socialtjänstlagen för att de somvistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Medvårdgivare avser jag den som rent faktiskt meddelar vården; vare sig dettabygger på en skyldighet eller sker rent frivilligt. Den som har ettförfattningsreglerat ansvar för att vård meddelas betecknas huvudman. Ansvaretinnebär inte skyldighet att själv bedriva verksamheten. Driften kan ligga pånågon annan som då betecknas vårdgivare. bör landstingskommunernas ansvar omfatta dels dem som är bosatta inomlandstingskommunen, dels - såvitt rör akutvård - dem som fillfälligt vistasinom landstingskommunen. Medbosatta inom landstingskommunen avses samma personkrets som i 12 8folkbokföringsförordningen (1967:198). Det är angeläget att nå enöverensstämmelse mellan bosättningsbegreppet i hälso- och sjukvårdslagen ochmotsvarande begrepp i lagen (1962:381) om allmän försäkring. Uppstår skillnaderi tolkningen vållas såväl problem för de fillämpande myndigheterna som enrättsosäkerhet för den enskilde. Utöverde traditionellt sjukvårdande uppgifterna bör det åligga landsfingskommunernaatt företa förebyggande insatser, som inriktas på såväl miljön som människorna.Jag räknar med att sådana insatser skall få en god effekt . när det gäller attförebygga ohälsa hos befolkningen. Jag anser det nödvändigt att relativtdetaljerat redovisa min uppfattning i denna fråga. Samtidigtsom insikterna förbättras om de förebyggande åtgärdernas betydelse för hälsanhar intresset för sådana ökat starkt . Jag vill i det följandege några exempel på de erfarenheter som vunnits av förebyggande insatser. kamp som fidigare fördes mot livshotande infekfioner, t.ex. kolera ochtuberkulos, samt mot svåra bristsjukdomar utgjorde sanering av den yttre miljönoch allmän förbättring av levnads- och näringsstandarden viktiga inslag. Genomvaccinering har vidare smittkoppssjukdomen totalt utrotats från jorden samtpoHo och difteri så gott som helt försvunnit från vårt land. Genom olikavetenskapliga undersökningar har påvisats vissa vaccinafioners storasamhällsekonomiska lönsamhet. Förestående åtgärder inom detta område ärvaccination mot mässHng, röda hund och påssjuka i stor skala. 3Riksdagen 1981/82. prop.1981/82:97 34 Dettabör leda fill minskat behov av sluten och öppen vård av barn samt till minskadesociala störningar för familjerna. Högtblodtryck och följdsjukdomar därtill, t.ex. hjärtinfarkt och hjärnblödning,återfinns som tunga poster i vår sjuklighets- och dödlighetsstafis-fik. Dessasjukdomar svarar därmed för en stor andel av sjukvårdskostnaderna. I Sverigeliksom i andra länder pågår omfattande försök med förebyggande insatser, spm ärinriktade på att tidigt upptäcka personer med högt blodtryck och därmed gemöjlighet till behandling av sjukdomen. Resultaten av dessa försök visar attinsatserna har betydande effekt när det gäller att begränsa eller uppskjutaföljdsjukdomar. Såväl sjukvårdskostnader som övriga samhällskostnader kandärmed nedbringas och de enskilda människornas välbefinnande stärkas. Beträffandesockersjuka finns metoder att avslöja tidiga former av sjukdomen menockså att upptäcka anlagsbärare, innan sjukdomen brutit ut. Vidare finnsmöjligheter att förebygga eller i tiden förskjuta de fortfarande relativtvanliga allvarliga komplikafionerna av sockersjuka, t.ex. hjärtinfarkt,åderförkalkning, hjärnblödning och synnedsättning. Andra exempel påframgångsrika förebyggande åtgärder är mödra- och barnhälsovården, som haftstor betydelse för att begränsa sjuklighet och dödlighet för mödrar och barn isamband med graviditet och förlossning liksom under barnens första levnadsår.Ett ytterligare exempel utgör insatserna inom tandhälsovården med bl.a.fluorbehandling mot tandröta. Idetta sammanhang bör även nämnas de studier och utvärderingar som pågår omeffekterna - både från medicinska och ekonomiska utgångspunkter - avhälsoundersökningar med syfte att tidigt upptäcka vissa cancerformer, främstbröstcancer och livmodercancer. Detär även uppenbart att det finns betydande välfärdsvinster ochsamhällsekonomiska vinster att hämta av miljöinriktade förebyggande åtgärder,t.ex. inom vägtrafiken och inom arbetslivet. En rad vetenskapliga undersökningarhar bekräftat detta. De stora kroniskasjukdomskategorierna i högre åldersgrupper har bedömts vara svårare att angripamed förebyggande åtgärder. Även här bör emellerfid miljömedicinskverksamhet kunna ge underlag för olika framgångsrika former av förebyggandeinsatser. Iskrifter från landsfingsförbundet, vilka behandlats under förbundets senastekpngresser, har huvudmännens vilja att utveckla en hälsopolitiskt ochmiljöpolitiskt inriktad verksamhet starkt framhållits. Detta ser jag som enviktig förutsättning för ett framgångsrikt arbete på detta område. Ansvaretför att förebygga ohälsa är dock inte en uppgift enbart för hälso-ochsjukvårdshuvudmännen. Även andra myndigheter och organisationer har ett ansvarhärför. Det bör också vara ett intresse och ansvar för den enskilde individen.Jag återkommer härtill längre fram. Idetta sammanhang vill jag peka på de frivilliga organisationernas betydelse närdet gäller t.ex. hälsoupplysning. Jag anser de frivilliga Prop.1981/82:97 35 organisationernasarbete inom den förebyggande verksamheten vara av utomordenfligt stort värde. Landstingskommunernasansvar när det gäller miljöinriktade insatser bör innefatta insatser i syfteatt fastlägga hur faktorer i den yttre miljön - och därvid inte bara kemiska,biologiska eller fysiska utan även sociala och psykologiska - samt levnadsvanorinverkar på befolkningens hälsotillstånd. Landsfingskommunerna bör ta tillvara, bearbeta och utnyttja den information om risker i människornas livsmiljösom observeras i det dagliga hälso-och sjukvårdsarbetet. Här bör erinras om attde enskilda landsfingskommunerna är för små för att var för sigkunna ge underlag för att bedöma samband mellan t.ex. miljöförhållanden ochsjukdomar av olika slag. För att sådana bedömningar skall kunna bliverkningsfulla måste de ofta göras på nationell nivå. kan det t.o.m. blinödvändigt att sätta in dem i ett större internafionellt sammanhang. Avstor betydelse är att förekomsten av sjukdomar och skador och de förändringarsom kan iakttas i dessa hänseenden registreras. Uppgifterna bör sammanställasoch utnyttjas för att de sjukdoms- och skadeframkallande faktorerna skall kunnautvärderas. Uppgifter i journaler och Hknande bör i ökad utsträckningregistreras i bearbetningsbar form och efter analys göras tillgängliga. Enhärpå grundad hälso- och sjukvårdsstafisfik bör tas fram. Epidemiologiskastudier, som syftar till att kartlägga och analysera förekomsten ochutbredningen inom olika befolkningsgrupper av sjukdomar och annan ohälsa, ärviktiga instrument för att nå erforderhg kunskap på detta område. Påmånga områden saknas ännu vetenskapligt underlag för att bedöma de förebyggandeinsatsernas effekt samt deras kostnadsmässiga konsekvenser. Det är därförangeläget att uppmärksamma de förebyggande aspekterna i det forsknings- ochutveckhngsarbete som bedrivs samt att få till stånd försöksverksamheter rörandesådana insatser. Det pågående HS 90-arbetet är bl.a. inriktat på att försökakonkrefisera miljö- och individinriktade förebyggande åtgärder. Enverksamhet med denna inriktning har getts olika beteckningar i olikasammanhang, bl.a. miljömedicin och samhällsmedicin. Jag använder i det följandebeteckningen miljömedicin. Desammanställningar och analyser som blir en följd av det miljömedicinskaarbetet bör användas av landsfingskommunerna i deras egen hälso-ochsjukvårdsplanering samt för inriktningen av hälsoupplysning och annanindividinriktad förebyggande verksamhet, till vilken jag återkommer. Dekunskaper om olika miljöfaktorers betydelse för människornas hälsa somframkommer i detta arbete bör också ge underlag för skade- ochsjukdomsförebyggande åtgärder inom andra delar av samhället än hälso- ochsjukvården. Kunskaperna bör utnyttjas vid samhällsplaneringen, t.ex. ibebyggelse- Pch miljöplaneringen, i syfte att skapa en så hälsobevarande och 1981/82:97 36 hälsofrämjandemiljö för befolkningen som möjligt. Härigenom bör hälsorisker kunna undvikas.Formerna för hälso- och sjukvårdens medverkan i arbetet på att skapasamhällsmiljöer, som är anpassade till människors förutsättningar i fysiskt ochpsykiskt avseende och som främjar människornas behov i vid bemärkelse, är dockännu outvecklade och måste ägnas ytterligare uppmärksamhet. Attta kontakt med hälsovårds-, byggnads-, fritids- och trafiknämnder liksom medföretagshälsovård och yrkesinspektion - för att ta några exempel - blir enviktig uppgift för landstingskommunerna. Det är också självklart attlandstingskommunerna måste samarbeta med regionala och centrala myndigheteroch expertorgan. Jag vill här peka på behovet av samordning på central nivå föratt en samlad kunskap på detta område skall kunna åstadkommas i rationellaformer. Det behövs enhetliga begrepps- och referensramar m.m. för attmöjliggöra sammanställningar och analyser på nationell nivå. Detfinns enligt min mening inte anledning att föreskriva hur landstingskommunernaskall gå till väga för att lösa sina uppgifter inom miljömedicinen. Ipropositionen 1979/80:6 om uppgifter och organisafion, m.m.,soin antagits av , har uttalats att landstingskommunernas medicinskaansvar bör förankras i primärvårdsorganisationen, såväl när det gäller att tafram miljömedicinska kunskaper som när det gäller att sprida dessa till ohkaintressenter. Detta är även innebörden i de nämnda ställningstagandena vidlandstingsförbundets två senaste kongresser. Jag instämmer häri. Denmiljömedicinska verksamheten kräver delvis specialiserad kompetens, bl.a. pådet epidemiologiska området, som inte rimligen kan filiföras varjeprimärvårdsenhet, i vart fall inte i ett kortare perspektiv. För denkortsiktiga utvecklingen men även i det längre perspektivet är det därförangeläget att landstingskommunerna inrättar särskilda enheter för dessauppgifter vilket också förutsatts i den nämnda proposifionen. Jaganser att den miljömedicinska verksamheten bör kunna komma till stånd ihuvudsak genom omdisponering av redan befinflig personal och genpmlandstingskpmmunernas övertagande av viss personal inom länslä-karväsendetenligt det avtal mellan staten och landstingsförbundet som anmälts förriksdagen i proposifion 1980/81:187 om vissa ersättningar tillsjukvårdshuvudmännen, m.m. Utbildning för verksamheten kan ske vid , statens miljömedicinska laboratorium samt de hygieniskaoch socialmedicinska insfitufionerna inom högskolan. Demiljömedicinska insatserna kommer att kunna medföra, utöver avgörandehumanitära vinster, också rena besparingar inom andra grenar av hälso- ochsjukvården genom minskat behov av sjukvård. Motsvarande vinster bör också kunnagöras inom andra samhällssektorer. Härför talar bl .a. de erfarenheter somredan vunnits av förebyggande insatser och som jag tidigare pekat på. Prop.1981/82:97 37 Idetta sammanhang vill jag också erinra om att målsättningen förlandsfingskommunernas yrkesmedicinska verksamhet i huvudsak är av förebyggandekaraktär och att arbetsmetodiken inom yrkesmedicinen till stora delar ärdensamma som inom miljömedicinen i övrigt. Det ligger därför nära till handsmed en samverkan mellan yrkesmedicin och övrig miljömedicin i syfte att nåvissa rafionaliserings- och samordningsvinster. Jagövergår så fill landsfingskommunernas individinriktade förebyggande åtgärder.Dessa bör liksom f.n. sker på flera håll innefatta - information och hälsoupplysning, - åtgärder för att förhindra uppkomsten av sjukdom,t.ex. genom vaccinering och fillförsel av skyddsläkemedel, - uppspårande verksamhet riktad mot sjukdomar ellerförstadier till sådana, dvs. hälsokontroller och hälsoövervakning. Såsomjag fidigare påpekat har individinriktade förebyggande insatser sedan längeingått som en naturlig del i sjukvårdshuvudmännens arbete vid sidan av deutredande och behandlande åtgärderna. Trots detta vill jag framhålla attförebyggande insatser och kurativ vård kan behöva samordnas bättre. Förebyggandeåtgärder har hitfills som regel varit koncentrerade till vissa avgränsade oftarent medicinska problemområden.