prop · G503154 · 1981-12-31 00:00:00 — RÅoch LO anser att bestämmelserna om minderårigas arbetstid bör meddelas i lag. Jag delar utredningens och remissmajoritetensuppfattning att arbetstidsreglerna i arbetsmiljölagen och i allmännaarbetstidslagen bör föras samman. En möjlighet som utredningen har diskuteratoch som arbetarskyddsstyrelsen särskilt har uppehållit sig vid i sittremissvar är att samordna arbetsfidsreglerna inom ramen för arbetsmiljölagen.Som utredningen har framhållit skulle emellertid en sådan samordning starktförändra arbetsmiljölagens proportioner vad gäller olika skyddsföreskrifter. Iarbetstidsavsnittet (4 kap.) skulle t.ex. behövas närmare tjugo särskildaparagrafer med detaljerade arbetstidsregler. Detta skall sättas i relation fillatt endast ett fätal av arbetsmiljölagens övriga bestämmelser är direktaskyddsföreskrifter utan har karaktären av ramregler. Den närmare regleringenpå arbetsmiljöområdet i övrigt sker ju genom föreskrifter från arbetarskyddsstyrelsen.Jag anser liksom utredningen att grundläggande normer om arbetstiden har sådanbetydelse att de skall tas in i lag. Det kunde visserligen övervägas att iarbetsmiljölagen ta in vissa regler om arbetstid i form av rambestämmelser föratt skapa en viss utfyllnad eller balans i arbetsmiljölagen. De skulle i såfall ersätta nuvarande detaljföreskrifter. Som utredningen har funnit utgörsdock flertalet arbetstidsregler i sin helhet av sådana allmänna normer som börmeddelas i lag. Ytterligare invändningar kan resas mot de alternativ som jaghittills har behandlat. Till vad arbetarskyddsstyrelsen har anfört om hur deövriga nordiska länderna har löst frågan om i vilket lagkomplexarbetstidsreglerna bör ingå, vill jag endast foga den reflektionen att i varjefall den norska arbetsmiljölagen förutom arbetstidsbestämmelser bl.a. äveninnehåller anställningsskyddsregler och regler om rätt till ledighet för värdav barn. Den norska lagen har således en väsentlig annorlunda principielluppbyggnad än den svenska. Den lösning som utredningen har stannat för svararenligt min mening bäst mot önskemålen om en rationell samordning avarbetstidsbestämmelserna. För en sådan ordning talar också attarbetstidsreglerna är disposi-fiva. Den partsdispositivitet som gällerbeträffande reglerna om arbetstidens förläggning bryter mot arbetsmiljölagensmönster i övrigt. Dispositi-viteten ger arbetstidsreglerna en särprägel jämförtmed arbetsmiljöbestämmelserna i övrigt inte bara i påföljdshänseende utanockså när det gäller myndighetstillsynen. Jag förordar därför att utredningensförslag genomförs. Jag vill betona att förslaget är väl förenligtmed synen att arbetstiden är en del av arbetsmiljön. För övrigt finns utanförarbetsmiljölagen, vid sidan av arbetstidsreglerna, även andra bestämmelser somhar betydelse ur arbetsmiljösynpunkt, t.ex. i strälskyddslagen, ilagstiftningen om hälso- och miljöfarliga varor och i bygglagstiftningen. Itydlighetens intresse bör emellertid den nya arbetstidslagen ocharbetsmiljölagen ha regler, av vilka framgår det samband som föreligger mellandem. En sådan samordning av arbetstidsbestämmelserna i en enda allmänarbetstidslag 1981/82:154 47 liggerväl i linje med de önskemål om en förenkling av det arbetsrättsliga regelsystemetsom har uttalat sig för (AU 1978/79:9). Jag avser återkomma tillfrågan om särskilda informationsinsatser med anledning av den nya lagen. När det gäller de särskilda reglerna i 5 kap. 5 §arbetsmiljölagen håller jag med utredningen och remissinstanserna om att dessabör behållas i arbetsmiljölagen. Jag anser även - mot bakgrund avarbetsmiljölagens karaktär av ramlag - att dessa regler bör utformas som ettbemyndigande och inte som detaljerade arbetstidsbestämmelser. Som utredningenhar betonat motiveras emellertid en ändrad utformning främst av attarbetarskyddsstyrelsens minderärigkungörelse innehåller särskilda bestämmelsertill skydd för minderåriga som anlitas till arbete före det kalenderår då defyller 16 är. Detta förutsätts också i arbetsmiljölagen. Regelsystemet blironödigt svårtillgängligt, om arbetstidsbestämmelser skulle behöva meddelas påolika sätt beroende pä vilken ålderskategori som det är fråga om. Av ansvarsbestämmelsernai arbetsmiljölagen följer vidare att de arbetstidsbestämmelser somarbetarskyddsstyrelsen meddelar beträffande minderåriga är direktstraffsanktionerade. Detta är inte fallet i fråga om de arbetstidsbestämmelsersom gäller direkt pä grund av lagen. Denna situation är otillfredsställande.Enligt det förslag som läggs fram är samtliga arbetstidsbestämmelser tillskydd för minderåriga direkt straffsanktionerade. Allmänna arbetstidslagen och arbetsmiljölagen äruppbyggda på olika sätt när det gäller påföljderna vid överträdelser. Ihuvudsak gäller följande. Arbetstidslagens bestämmelser är direktstraffsanktionerade. Arbetsmiljölagens ansvarsregler innebär däremot att någothot om ansvarspåföljd i allmänhet inte finns förrän tillsynsmyndighet harmeddelat ett föreläggande eller förbud i det enskilda fallet.Arbetarskyddsstyrelsen har dessutom bemyndigats att i vissa avseenden meddelaföreskrifter med direkta straffpåföljder. Bemyndigandena tar dock inte direktsikte på bestämmelserna i 4 kap. arbetsmiljölagen om arbetsfidens förläggning. Utredningen redovisar i betänkandet viss utredningangående tillämpningen av nuvarande påföljdsregler (s. 150-152). Av dennaframgår bl.a. att föreläggande eller förbud inte i något fall har meddelatssåvitt gäller efterlevnaden av arbetsmiljölagens bestämmelser i 4 kap. omarbetsfidens förläggning. Vidare framgår att överträdelser av arbetstidslagensbestämmelser genomgående har föranlett förhållandevis begränsade bötesstraff. Med anledning av att utredningen föreslår attarbetstidsbestämmelserna förs samman i en arbetstidslag har den övervägt fråganhur påföljdssystemet i en sådan lag bör utformas. Utredningen konstaterar början att föreskrifter för att få effekt i allmänhet måste varasanktionerade på något sätt. Om straff kommer i fråga vid överträdelser av enföreskrift är straff- Prop.1981/82:154 48 bestämmelsenvanligen utformad så, att överträdelsen kan medföra straffpåföljd.Bakgrunden är enligt utredningen uppenbarligen den att man vill effektivtpåverka dem, som föreskriften riktar sig mot, att inrätta sig efterföreskriften. Om straffhotet i stället förutsätter någon ytterligare åtgärdfrån myndigheternas sida i form av ett föreläggande eller förbud kan ju deberörda avvakta att en sådan åtgärd vidtas. För direkta påföljder talar enligtutredningen vidare att alla som bryter mot en föreskrift skall stå under sammastraffhot. Utredningen pekar å andra sidan pä omständigheter som talar för enordning med förelägganden och förbud (s. 153). Den gör det bl.a. möjligt förtillsynsmyndigheterna att inrikta sig på att få till ståndarbetsmiljöförbättrande åtgärder. Deras resurser behöver inte heller splittraspå utredningar i efterhand av om en direkt straffbelagd föreskrift haröverträtts. Vidare anförs att ett samarbete mellan arbetsmarknadsparterna ochtillsynsmyndigheterna är en nödvändig förutsättning för att skapa godaarbetsmiljöer. Bedömningar och avvägningar av kraven enligt en föreskrift angesdärför böra göras av tillsynsmyndigheterna under medverkan av arbetsmarknadensparter och inte i ett straff-rättsligt förfarande. Utredningen nämner också attförhållandena i arbetslivet ofta är alltför skiftande för att det skall varalämpligt att reglera i detalj. Föreskrifter kan utformas generellt, om de inteär förenade med direkt straffpåföljd. Slutligen pekar utredningen på att ettförbud kan vara kännbarare och därmed mera avhållande än de påföljder somskulle kunna tänkas vid direkta straffbestämmelser. Vidare kan föreläggandenoch förbud förenas med ett lämpligt avgränsat vite. Vitet kan dessutom riktasmot ett företag, till skillnad från straffansvar som endast gäller enskildafysiska personer. Även om skillnaden mellan de båda påföljdssystemen särskiltefter arbetsmiljölagens tillkomst har kommit att i praktiken alltmer tonas ned,finns enligt utredningen vissa skillnader kvar. Medan överträdelser av direktstraffbelagda föreskrifter prövas i åtalsförfarandet eller inför domstol,ligger tyngdpunkten av prövningen hos arbetarskyddsmyndigheterna när det gälleratt meddela förelägganden och förbud. Även kraven att föreskrifterna skall varapreciserade kan påverka valet av sanktionssystem. Om endast en mycket allmänföreskrift kan utformas, får inte de som berörs tillräcklig ledning att inrättasitt handlande efter föreskriften. Föreskriften får enligt utredningen dåliggenomslagskraft också av det skälet, att det är svårt eller omöjligt attkonstatera om föreskriften har överträtts. Detta kan undvikas genom att man förlitarsig på de möjligheter systemet med förelägganden och förbud ger att preciseraföreskrifterna i det enskilda fallet. I betänkandet erinras om attarbetstidsbestämmelserna i stor utsträckning är dispositiva. Att överträdelserav bestämmelserna är direkt eller indirekt straffbelagda och samtidigtdispositiva utgör enligt utredningen ett ovanligt inslag i rättssystemet. Enföljd av denna uppläggning av lagsfift-ningen om arbetstiden är, att skildapåföljdssystem gäller beroende på om 1981/82:154 49 enöverträdelse har skett av en lagregel eller av en avtalsbestämmelse som harersatt lagregeln. I det sistnämnda fallet kan det enbart bli fråga omskadeständspåföljd enligt medbestämmandelagen och tvisten handläggs enligtlagen om rättegången i arbetstvister. Även om denna uppdelning kan förefallamindre tillfredsställande är den enligt utredningen inte mycket att göra åt.Dispositiviteten är en förutsättning för aU man skall kunna ha allmängilfigaarbetstidsregler. Den utgör dessutom numera en självklar del av det område inomvilket arbetsmarknadsparterna själva kan bestämma. Å andra sidan kan tillsynengenom arbetarskyddsmyndigheterna inte helt undvaras pä arbetstidsområdet ochdenna tillsyn bör anknyta till regler som är straffrättsligt sanktionerade. När det sä gäller att bedöma av vilket slag avsanktionsbestämmelser som bör kopplas till arbetstidsbestämmelserna i en samladarbetsfidslag, konstaterar utredningen att samma slags synpunkter ligger bakomsåväl bestämmelserna om arbetsfidens längd som reglerna om hur den skallförläggas samt att det stora flertalet av reglerna är så utformade att de kantjäna som rättesnören utan att de behöver preciseras genom förhållnings-regleri de enskilda fallen. Enligt utredningens mening talar därför övervägande skälför att i fråga om arbetstidsbestämmelser använda den vanliga sankfionsformen,dvs. bestämmelser kopplade till direkta straffpåföljder. Detta gäller enligtutredningen inte endast de regler som finns i arbetstidslagen utan ävenbestämmelsen om rast och de av utredningen förordade bestämmelserna omnattvila, veckovila och besked om arbetsfidens förläggning. Regeln omarbetspauser har enligt utredningen däremot åtminstone delvis karaktären av enallmän målsättningsbestämmelse och lämpar sig inte att beläggas med direktstraffsanktion. Främst av det skälet föreslår utredningen att arbetstidslagenvid sidan av direkta straffbestämmelser även bör göra det möjligt förtillsynsmyndigheterna att meddela förelägganden och förbud. Utredningen tar därefter upp frågan om ytterligarepåföljder bör införas vid överträdelse av den föreslagna arbetstidslagensbestämmelser. I denna fråga framhåller utredningen att de straff, somdomstolarna dömer ut med stöd av allmänna arbetstidslagen, är så låga att deknappast i sig kan avhålla från överträdelser och att några tvångsingripandenvad gäller arbetsfidsbestämmelserna i arbetsmiljölagen över huvud inte tycksha förekommit. Utredningen anser, inte minst med tanke på de möjligheter tillekonomisk vinst, som här föreligger, att det är otillfredsställande att arbetstidsbestämmelsernakan överträdas utan risk för någon kännbar påföljd. Till detta kommer enligtutredningen följande. Om en avtalsbestämmelse har ersatt en lagregel omarbetstiden, medför överträdelser ersättningsskyldighet enligtmedbestämmandelagens skadeståndsregler. När man bedömer om och i vad män skadahar uppkommit tas hänsyn även fill den skadelidandes intresse av attkollektivavtalets bestämmelser iakttas och till övriga omständigheter av annanän rent ekonomisk betydelse. 4 1981/82. Prop.1981/82:154 50 mening framstår de skadeständspäföljder som är aktuella vidöverträdelser av avtalsbestämmelser om arbetstiden i flera avseenden someffektivare än de straff som normalt kan följa vid överträdelser av lagreglerom arbetstiden. Domstolen har nämligen att utmäta ett skadestånd som i principär så högt att det avhåller från olovligt handlande. Bötesbeloppets storlek ärdäremot avhängigt av bl.a. den ekonomiska ställningen hos den fysiska personsom inom arbetsgivarens verksamhet anses ansvarig för attarbetsfidsbestämmelserna efterlevs. Beloppet kan därför vara obetydligt ijämförelse med den ekonomiska vinst som verksamheten har gjort genom attunderlåta att följa bestämmelserna. Utredningen pekar i detta sammanhang påatt den nuvarande utformningen av sanktionssystemet kan i negafiv riktningpåverka arbetsgivarnas intresse att sluta kollektivavtal på arbetstidsområdet. Mot denna bakgrund har utredningen övervägtmöjligheten att i lagen införa en skadeståndspåföljd men har på anförda skälavvisat denna möjlighet (bet. s. 158). I stället föreslår utredningen attsärskilda straffavgifter införs i syfte att öka möjligheterna att förhindra attett åsidosättande av lagen medför ekonomisk vinst. Det blir enligt utredningenmed en sådan ordning också bättre balans i fråga om sanktionerna vidöverträdelse av å ena sidan lagens regler och å andra sidan avtalsbestämmelsersom har ersatt lagregler. Utredningen framhåller vidare att ett införande avstraffavgifter i arbetstidslagstiftningen ligger i linje med de övervägandensom har gjorts på vissa andra rättsområden där ansvarsreglerna har ansettsbehöva kompletteras av delvis liknande skäl. Enligt utredningens mening är detfrämst påföljderna vid överträdelser av övertidsbestämmelserna som kan behövaskärpas. Utredningen förordar att avgifter införs som en särskild påföljd vidåsidosättande av bestämmelserna om övertid. Avgifterna skall enligt förslagetbetalas av den fysiska eller juridiska person i vars verksamhet gärningenbegåtts. Prövningen bör ske vid allmän domstol på ansökan av allmän åklagare.I fråga om överträdelser i övrigt mot lagen anser utredningen attstraffavgifter inte bör införas. Utredningen pekar i det sammanhanget på attredan utredningsförslaget i övrigt innebär en skärpning av reglerna omarbetstidens förläggning i och med att dessa regler, till skillnad från vad somnu gäller, blir belagda med direkta straffsanktioner. Den föreslagna straffavgiften har bestämts till enprocent av basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring för varje timme utövertillåten övertid och för varje arbetstagare som har anlitats i strid motbestämmelserna. Flertalet remissinstanser tillstyrker förslagen ochanser dem väl motiverade. En rad remissinstanser avstyrker dock förslaget tillstraffavgifter. Bland dem som tillstyrker förslaget att införastraffavgifter anser RÅ att denna sanktion bör omfatta även andraarbetstidsregler än övertidsreglerna. Även LO anser att tillämpningsområdetbör vidgas och omfatta även mertidsreglerna. Vid upprepade brott bör enligt LOen högre avgiftsnivå Prop.1981/82:154 51 gällaän den föreslagna. Vidare bör den av utredningen föreslagnabestämmelsen att straffansvar i vissa fall skall efterges tillämpas restriktivt.Pä arbetsgivarsidan förordar ä andra sidan de båda kommunförbunden att det ärkonsekvent och rimligt att kräva uppsåt eller oaktsamhet som förutsättning förstraffavgift. LO har vidare förordat att kommunalskattelagen kompletteras meden bestämmelse av innebörd att övertidsavgiften inte är avdragsgill vidinkomstbeskattningen. De remissorgan som är negativa till attstraffavgifter införs - bland dem flera arbetsgivarorganisationer och LRF -kritiserar förslaget för att det är komplicerat och skapar onödig byråkrati ochavsevärd irritafion. Förslaget sätts även i fråga av arbetarskyddsstyrelsen urprincipiell synpunkt. anför att det är en för de allmännadomstolarna något främmande uppgift att göra de skönsmässiga bedömningar somkommer att behövas. Några remissinstanser anför att de inte kan senågra principiella hinder mot att ta ut övertidsavgift av statliga verk ochmyndigheter. Vad först gäller valet av påföljdssystem i ensamordnad lagstiftning ansluter även jag mig till utredningens förslag attvälja direkta straffpåföljder. Ett sådant system ger ökad effektivitet ätarbetstidsreglerna i lagen. Förslaget innebär att regeln om arbetspauser intebeläggs med en direkt straffsanktion. Mot den bakgrunden och särskilt medhänsyn till arbetsfidslagens nära anknytning till arbetsmiljölagen bör detfinnas bestämmelser som gör det möjligt för tillsynsmyndigheterna att meddelaförelägganden och förbud. Jag delar utredningens och remissmajoritetensuppfattning att de nuvarande straffbestämmelserna har visat sig otillräckliganär det har gällt att komma till rätta med överträdelser avarbetstidsbestämmelserna i allmänna arbetstidslagen. Med det förslag tillutökade direkta straffbestämmelser, som jag har anslufit mig till, ökarvisserligen möjligheten att effektivt påverka dem som lagreglerna riktar sigmot. Utan ytterligare någon skärpning av sanktionerna mot överträdelser avlagens arbetstidsbestämmelser är dock risken enligt min mening uppenbar attdet finns möjligheter till ekonomisk spekulation och vinst även om en överträdelsehar medfört straff. Som utredningen har framhållit framstår också deskadeständspäföljder som är aktuella vid överträdelser av arbetstidsregler ikollektivavtal i många avseenden som effektivare än normalstraffen vidöverträdelser av lagreglerna om arbetsfiden. Denna skillnad kan enligt minmening även tänkas negativt påverka arbetsgivarnas intresse av att slutakollektivavtal om arbetsfid. En ekonomisk sanktion av det slag som utredningenhar föreslagit bör ha stora förutsättningar att motverka att överträdelser avarbetstidslagstiftningen medför ekonomisk vinst. En straffavgift torde alltsåha en avhållande effekt. Förutom att införandet av en straffavgift skaparbättre balans mellan sanktionerna vid överträdelser av dessa och avavtalsbestämmelser 1981/82:154 52 somgäller i stället för lagregler, bör en sådan åtgärd också kunna ökabenägenheten att söka avtalslösningar. Jag kan därför ansluta mig tillutredningens förslag att införa straffavgift som en särskild påföljd föröverträdelse av lagreglerna om övertid. Som utredningen har påpekat ligger ett införande avstraffavgifter i arbetstidslagstiftningen i linje med överväganden som hargjorts på andra rättsområden. Det gäller bl.a. skattetillägg enligttaxeringslagen (1956:623), överiastavgift enligt lagen (1972:435) omöveriastavgift, varselavgift enligt lagen (1974:13) om vissaanställningsfrämjande åtgärder och byggnadsavgift och tilläggsavgift enligtlagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. Efterförslag i prop. 1980/81:92 om ändring i miljöskyddslagen (1969:387) har enmiljöskyddsavgift föreskrivits som en tilläggssanktion vid överträdelser avmiljöskyddslagstiftningen. Vidare har i prop. 1981/82:146 omändring i ufiänningslagen (1980:376) föreslagits en straffavgift somkompletterande sanktion till bestämmelserna om straff för den som i strid motutlänningslagen anställer en utlänning utan föreskrivet arbetsfillstånd. Detfinns alltså en rad förebilder från arbetsmarknads- och miljöområdet. I departementspromemorian (Ds Ju 1981:3) Ekonomiskasanktioner vid brott i näringsverksamhet föreslås att man inför en möjlighetatt förverka värdet av sådana ekonomiska fördelar som - direkt eller indirekt -har uppkommit hos en näringsidkare med anledning av att ett brott har begåtts iutövningen av näringsverksamheten. Dessutom utvecklas i promemorian (s. 83-99)bl.a. vissa allmänna principer som bör gälla för utformningen av dessa. Enligtvad som anförs i promemorian bör man kunna överväga att införa sädanaavgiftssystem bl.a. på områden där överträdelser bedöms vara särskilt vanligaeller där samhället å sin sida har ett särskilt behov av att skydda sig motöverträdelser utan att därför kriminalisering framstår som ändamålsenlig ellertillräcklig. Promemorian har vid remissbehandling fått ett mycket positivtmottagande. På grundval av promemorian har inom jusfitiedepartementetutarbetats en lagrådsremiss, vilken dock i första hand behandlar frågan om denutvidgade möjligheten att förverka värdet av ekonomiska fördelar. Lagrådet avgett yttrande över förslaget.' Jag föreslår mot den angivna bakgrunden attövertidsavgift i enlighet med utredningens förslag införs som en påföljd vidsidan av bestämmelserna om straff för den som bryter mot lagens regler omövertid. Av de skäl som utredningen har anfört anser jag att inga andraöverträdelser av lagen bör medföra straffavgift. Avgiften bör tas ut av den fysiska eller juridiska person,i vars verksamhet överträdelsen har begåtts, dvs. normalt av arbetsgivaren.För att 'Se numera prop. 1981/82:142. Prop.1981/82:154 53 bestämmelsenskall få avsedd effekt bör avgiften åläggas utan hänsyn till om den aktuellaöverträdelsen har skett av uppsåt eller oaktsamhet. (Även skadeståndsansvaretvid kollektivavtalsbrott är i princip strikt.) Avgifterna riktar sig ju till enavgränsad grupp, vilken förutsätts känna till arbetstidsreglerna och som ocksåhar ålagts ett betydande ansvar i olika hänseenden. Inget hindrar attövertidsavgift tas ut av en juridisk person, samfidigt som denbefattningshavare som är straffrättsligt ansvarig för brottet mot övertidsreglernaådöms böter. Utredningen har ansett att övertidsavgift inte ut av statliga verk och myndigheter. Detta har ifrågasatts av någraremissinstanser. För egen del vill jag erinra om att varken imiljöskyddslagstiftningen eller i utlänningslagen har gjorts något undantagför statliga inrättningar när det gäller att ta ut sanktionsavgifter enligtdessa lagar. Mot den bakgrunden och med hänsyn till att övertidsavgift i defall kollektivavtal saknas ersätter ideellt skadestånd, där inte heller statensom arbetsgivare går fri, finns enligt min mening inget skäl att göra undantagför statliga inrättningar som subjekt för övertidsavgiften. Frågor om övertidsavgift bör prövas av allmändomstol efter ansökan av åklagare. Det är naturligt att en sådan ansökan görs isamband med att åtal väcks för brottet. Då kan samma utredning läggas tillgrund för åtalet och ansökningen. Det bör emellertid inte möta något hinder attåklagaren enbart ansöker om att en avgift skall dömas ut, om åklagaren i ettvisst fall inte anser sig ha anledning eller skyldighet att väcka åtal -1.ex.därför att de subjekfiva rekvisiten i gärningsbeskrivningen inte kan styrkas. Det bör vara möjligt att sätta ner eller eftergeövertidsavgiften, om särskilda förhållanden föreligger eller när ett uttag avavgiften skulle leda till ett uppenbart obilligt resultat. Bestämmelsen gör detmöjligt att beakta en arbetsgivares goda tro och övriga omständigheter, såsommotivet för handlandet. Enligt min mening bör emellertid bestämmelsen omeftergift tillämpas varsamt så att inte sanktionens preventiva effekt gårförlorad. En viss ledning bör kunna hämtas i arbetsdomstolens praxis såvittgäller jämkning av s.k. allmänt skadestånd. Avgiften bör inte vara avdragsgill vid taxering. Enkompletterande bestämmelse om detta bör därför införas i kommunalskattelagen(1928:370). Jag har redan nämnt att olika sanktioneraktualiseras om någon bryter mot lagreglerna om arbetstiden och motavtalsbestämmelser som har trätt i lagens ställe. Även andra skilda effekterkan bli följden av att arbetstidsreglerna är dispositiva. Utredningen harberört några. Det finns anledning att ytterligare uppehålla sig vid gränsentill avtalsområdet. Övertidsavgift och allmänt skadestånd för brott motett kollekfivavtal som har ersatt en lagregel om övertid kan inte utgåsamtidigt. Inte heller kan böter dömas ut för brott mot sådana lagregler somhar ersatts av kollektivavtal.