prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — 1 den mån kommitténs förslag - efter överarbetning i förekommandefall - är ägnade att läggas till grund för ny lagslifning bör man därför intedröja med en sådan i avvaktan på resultatet av den sålunda beslutade översynenav . Vissa av kommittén behandlade frågor är dock av den artatt de med fördel bör prövas i det större sammanhanget. I kap. 6 avhandlas bl. a. de av kommittén lanserade nyarekvisiten för gmndbestämmelserna om åtalsunderiåtelse: "viktigt allmäntintresse" och "vikfigt enskilt intresse". Förstnämnda term utgören samlingsbeteckning för flera av kommittén närmare angivna förhållandenliknande dem som har brukat inlolkas i det nu använda uttrycket "påkallatur allmän synpunkt". Kommittén vill dock med den nya termen ge ullryckför att endast en något högre nivå av allmänintresse skall utlösa lagföring. I stort sett har jag inga sakliga invändningar motkommitténs förslag i denna del. På vissa punkter anser jag visserligen attkommittén går väl långt, såsom när den på s. 105 säger alt åtal får ansespåkallat om det bedöms oundgängligen (kursiverat av mig) nödvändigt attövervakning, särskild föreskrift och/eller tilläggsböter kommer till stånd.Betydelsefullare är emellertid att det kan ifrågasättas om inte uttrycket"vikfigt allmänt intresse" är alltför starkt och därmed kanföranleda en mer restriktiv åtalspraxis än vad som är godtagbart. Termen"allmänt instresse" svarar enligt min mening bättre mot vad som bör varaförslagets intentioner. 1 huvudsak kan jag ansluta mig till kommitténs uppfattningatt målsägan-deintressena bör beaktas i mindre utsträckning än f. n. vidbedömningen om åtalsunderlåtelse bör meddelas. Också här ställer jag migemellertid tveksam om än i lägre grad - till den föreslagna terminologin("viktigt enskilt intresse"). Även omjag således - med angivna förbehåll - inte har några sakliga invändningar motförslaget i fråga om angivandet av gmndrekvisiten för åtalsunderlåtelse villjag av principiella skäl ifrågasätta förslagets lämplighet med hänsyn till altuttrycket "påkallat ur allmän synpunkt" avses stå 1981/82:41 77 kvari bestämmelser om särskild åtalsprövning. Delta kan föranledasvårigheter i rättstillämpningen. Jag vill därtor förorda att frågorna om deolika termernas förhållande till varandra och om en eventuell samordning avuttrycken övervägs ytteriigare. Därvid bör också bestämmelsen i 48 kap. 5§rättegångsbalken om grundförutsättningarna för utfärdande av strafföreläggandeanpassas till den nya terminologin på sätt överåklagaren i Stockholmföreslagit. Kap. 6 innehåller vidareen diskussion om särskilda beslut eller förelägganden som komplettering lilleller ersättning för beslut om åtalsunderlåtelse. Jag delar kommitténsuppfattning all del inte finns någon invändningsfri utväg att i ett system medåtalsunderlåtelse få motsvarigheter till akluella straffrättsliga påföljdersinslag av särskilda föreskrifter, tilläggsböter eller, såvitt angår skyddstillsyn,övervakning. I sådana fall där flera brott föreligger till bedömandebör man emellertid överväga att öppna möjlighet för åklagaren att meddelaåtalsunderlåtelse beträffande vissa brott och utfärda strafföreläggande förandra. Delta fömisätter en ändring av 48 kap. 5§ första stycketrättegångsbalken, vilken bestämmelse hitfills utgjort hinder mot s. k. deladebeslul. En utvidgning av institutet åtalsunderlåtelse kan göra en sådan reformmotiverad på samma sätt som huvudregeln i 1 kap. 6§ om gemensampåföljd för flera brott försetts med alltflera undantag. /.3 Överåklagaren i Vidtillämpning av 20 kap. 7§ kommer åklagaren ej sällan i densituationen att han ej kan undvika att väcka åtal i fall där åtal med hänsyntill omständigheterna ter sig stötande. De föreslagna reglerna angåendeåtalsunderlåtelse och fömndersökningsbegränsning kommer att möjliggöra atttalan ej behöver föras i dessa fall, vilket är tillfredsställande. Lagtexten ärså utformad, att stort utrymme lämnas för åklagarens bedömning, vilketnaturligtvis kommer att medföra tolkningssvårigheter. Del får emellertidfömtsättas, att enhefiig praxis kommer att kunna skapas genom instmkfioner,inspekfioner och överprövningar. Härvid är det angeläget att utvecklingen skerpå sådant sätt att allmänheten ej bibringas den felaktiga uppfattningen attett flertal straffstadganden satts ur kraft. Även om komplikationer av ovanantytt slag kan förväntas uppstå och trots att förslagets verkningar är svåraatt överblicka delar jag i allt väsentligt kommitténs uppfattning. 1.4Chefsåklagaren , åklagarmyndigheten i Kommitténhar i olika avseenden lagt fram förslag som syftar till stark begränsning avbrottmålen i domstolen. Förslagen hänför sig såväl till ul-redningsbegränsandeåtgärder som fill begränsningar av åtalen, sedan väl utredningen slutförts. 1båda dessa sammanhang har framlagts förslag till åtgärder, som många säkerligenäro väl ägnade att minska antalet brottmål Prop.1981/82:41 78 En del synes dock innebära att nödvändigaarbetsinsatser i stället läggs på åklagaren i sådan utsträckning alt det kanifrågasättas om resursanvändningen totalt kommer alt minska i någon betydandeomfattning. / .5 Överåklagaren i Under det reformarbete som bedrivits pårättsväsendets område med inr'iktning på all rationalisera verksamheten i syftealt frigöra resurser för den allvarligare brottsligheten har hänsynen fillallmänpreventiva effekter tillmätts mindre betydelse. Inte helleråtalsrättskommittén kan gä fri från kritik i detla avseende. Kommittén harvisserligen behandlat frågan humvida vittgående åtalsbegräsningar kan hanegativa effekter på den allmänna laglydnanden, men de slutsatser kommitién drarleder inte till någon större försiktighet i reformförslagen. Två synpunkter ärsärskilt värda beaktande i detla sammanhang. För det första är det uppenbartatt påföljden skyddstillsyn har en allmänpreventiv effekt som saknas hos deföreslagna inte siraffrältsliga resocialiseringsålgärderna. För det andra måstedet antagas att den del av den samlade brottsreaktionen, som åtalet ochdomstolsförhandlingen utgör, har broltsavhållande effekter. Till skillnad frånvad kommittén anfört i dessa frågor vill jag betona, att farhågor för negativaeffekter på den allmänna laglydnaden, bör medföra stor försiktighet vidreformering av åtalsreglerna. Ävenrättssäkerhetssynpunkter talar för att sådan försiktighet bör iakttas. Manmåste instämma i kommitténs konstaterande alt rätlegångsförfarandet innebärden bästa garanun för ett materiellt riktigt avgörande. Särskilt bör värdetfrån rättssäkerhetssynpunkt av den muntliga handläggningen framhållas. Inteminst av hänsyn till allmänhetens förtroende för rättsvården bör ävenfortsättningsvis gälla som huvudprincip att brott leder lill lagföring ochpåföljd. Med de väsentligt utökade möjligheter till åtalsunderlåtelse somkommillén föreslår måste riskerna öka för olikhet i tillämpningen.Överprövningsinstitutet och inspektionsverksamheten inom åklagarväsendet medförinte lika goda förutsättningar för enhetlig rällstillämpning sominstansordningen inom domstolsväsendet. En fråga av rättssäkerhetskaraktär somkommittén inte behandlat sammanhänger med det numera ej ovanliga förhållandetatt misstänkta som under förundersökningen erkänt brott senare, underförevändning att de utsatts för allehanda påtryckningar, lar tillbaka sinaerkännanden. Utsikten alt erhålla åtalsunderlåtelse kan medföra attbenägenheten att avge sådana "felaktiga" erkännanden ökar.Svårigheter kan i sådana fall tänkas uppstå för målsägande sorn i efterhand görsina krav gällande. Vidare kan begäran om åtal följa då den misstänkte iefterhand blir varse de sociala konsekvenser hans åtalsunderlåtelse medför. I detta sammanhang är det emellertid angeläget att betonaatt sådan tveksamhet om åklagarna är tillräckligt kvalificerade för uppgiftenatt i 1981/82:41 79 större utsträckning underlåta åtal, som tidigare framförtsi lagstiftningssammanhang, inte längre har någon aktualitet. Inte minst börerfarenheterna av åklagarnas handhavande av strafföreläggandeinstitutet och demöjligheter fill åtalsunderlåtelse som redan står fill buds visa att sådanafarhågor är obefogade. Kommittén har ingående övervägt om principen om absolutåtalsplikt bör överges till förmån för relativ åtalsplikt. Ehuru bland annatprocessekonomiska skäl kan tala för relativ åtalsplikt, har man stannat föralt föreslå att nuvarande ordning med absolut åtalsplikt som gmndregelbehålls. Jag ansluter mig till den bedömningen och vill som ytterligare skälför den absoluta åtalsplikten framhålla värdet för åklagarna av lagregler sommotverkar skönsmässiga bedömningar av åtalsfrågor. Med bibehållen absolulåtalsplikt torde man bland annat minska risken för att åklagarna utsätts förobehöriga påtryckningar i åtalsfrågor. Dessutom undvikes den ökning av antaletöverprövningar som en godtycklig prövning måste medföra, särskilt innan någonfast praxis utbildats beträffande de olika brottsarlerna. Kommittén föreslår som gemensam förutsättning föråtalsunderlåtelse enligt de i 20 kap. 7 § RB upptagna fallen liksom enligt 1964års lag att "hinder ej möter med hänsyn till viktigt allmänt ellerviktigt enskilt intresse". Uttrycket är avsett att ersätta formuleringenatt åtal skall väckas om det "finnes påkallat ur allmän synpunkt".Det sistnämnda uttrycket återfinns fömtom i ovannämnda lagar i brottsbalkensregler om särskild åtalsprövning och beträffande dessa föreslår kommitiéningen ändring. Förslaget väcker principiella betänkligheter. Vad som skallförstås med den föreslagna formuleringen låter sig inte avgöras utan studierav motiven. Det är alltså ett exempel på den lagstiftningsteknik som innebäratt mofivstudier krävs för att lagstiftarens mening skall bli begriplig. Sådanlagstiftning bör i princip undvikas. uttunnas de ursprungliga kravenbakom orden i lagtexten. Särskilt olyckligt blir förhållandet i fall som detförevarande då de citerade uttrycken är tänkta ati bestå "sida vidsida" med endast delvis olika innebörd. Jag avstyrker därför att denna nyaformulering införs innan en total översyn av jämförbara uttryck skett. Kommitténs arbete och förslag är orsakat av behovet avökad effektivitet och nyansering i åklagarnas och polisens verksamhet och enprioritering av arbetsuppgiftema framtvingad av brottslighetens utveckling.Som kommittén konstaterar har principen om påföljd för alla kända lagöverträdelserkommit att luckras upp. Ett påföljdssyslem där sociala reaktioner träder istället för straffrättsliga påföljder torde i någon mån kunna sägas ligga i denallmänna samhällsutvecklingen men starka invändningar kan i flera avseendengöras mot denna tendens. Emellertid har den nämnda principen kanske främstkommit att dikteras av de brottsbekämpande myndigheternas alltför små resurseri förhållande till den ökande brottslig- Prop.1981/82:41 80 Denna utveckling är starkt oroande och en ordningdär allt fler brott lämnas utan utredning, ingripande eller reaktion överhuvudkommer otvivelaktigt att leda till svårartade samhällsproblem i framfiden. Det är obestridligt att möjlighelema lill ökad nyanseringav reaktionen mot lagöverträdare också måste innebära vidgade möjligheter tillåtalsunderiåtelse. Det fär därvid hälsas med tillfredsställelse när kommitténavger förslag till lagstiftning där typiska engångsbrolt kan lämnas utan åtaloch en rättegång ledande till villkoriig dom kan undvikas. På samma sätt måstedet vara en förbättring att åklagaren föreslås få utökade möjligheter att utanåtal acceptera att lagöverträdare omhändertas eller behandlas i enlighet medlagstiftning om psykiskt avvikande och alkoholmissbrukare. De ytterligare föreslagna utvidgningarna av området föråtalsunderiåtelse aU gälla flertalet fall där s. k. resocialiserande åtgärderförekommer synes emellertid ägnat att inge avsevärda farhågor. Detta gällerinte minst narkolikamissbmkare, vilka svarar för en stor andel avegendomsbrotten och en påfallande stor del även av annan farlig brottslighet.För den, som på nära håll kunnat iaktta systemet med ålalsunderiåtelser förunga lagöverträdare och den bristande effekt sådana ålalsunderiåtelser oftahar, måste också alltför omfattande förslag till ökade åtalsunderlåtelser fördenna grupp ses med stor skepsis. Det bör vidare starkt framhållas att kommitténsförslag i väsentliga delar tillägger åklagaren en dömande funktion. Det ärdärvid viktigt att åklagaren i möjligaste mån beredes ett lika gott beslutsunderlagsom domstolen. Del framstår som synneriigen väsentligt att åklagaren - som ju imotsats till domstolen uppfattas som en enskild namngiven person - i sinabeslut har sådant underlag att han aldrig skall kunna misstänkas för oväldeller kunna utsättas för försök till påverkan. Beträffande bötesbrotten torde en vinst ligga i kommitténsförslag till begränsning av fömndersökningar av processekonomiska skäl i vissafall. Förslaget till generella förändringar i bedömningen av bötesbrotten synesdäremot såväl orealistiskt fill sin konstmktion som destmktivt till sin verkanoch måste betraktas som ogenomförbart. Del bör här också nämnas något om åtalspliktensutformning. Frågan om absolut eller relativ åtalsplikt är otvivelaktigt avstort teoretiskt intresse. Som kommittén framhåller är del dock mera en frågaom ord än om reell skillnad enär det faktiska resultatet av det ena ellerandra systemet framstår som i det närmaste likartat. Det synes dock vara enviss trygghet för åklagaren au kunna falla tillbaka på en "formell"gmndregel om absolut åtalsplikt. Den relativa åtalsplikten torde - liksom enmed alltför stora undantag förenad absolut åtalsplikt - kunna medföra altåklagarens beslut blir föremål för ett avsevärt mer eller mindre berättigatöverklagande. Som gmndförutsäuning för åtalsunderiåtelse jämlikt deföreslagna bestämmelserna i 20 kapitlet och laggäller all hinder mot åtalsunderiåtelse ej skall föreligga med hänsyn tillvikiigi allmänt Prop.1981/82:41 81 Till stor del kommer de föreslagna bestämmelserna att få sittsakinnehåll genom tolkningen av dessa gmndfömtsättningar. Kommittén harutvecklat sin syn härpå och förväntar synbarligen att åklagarna skall deladenna. Innan här behandlas vad kommittén anfört skall påminnas om att ändringej föreslagits av bestämmelsen i 1 kap. 7§ : "Vid val avpåföljd skall rätten, med iakttagande av vad som kräves för att upprätthållaallmän laglydnad, fästa särskilt avseende vid att påföljden skall vara ägnadatt främja den dömdes anpassning i samhället". Med hänsyn till åklagarensalltmera dömande funktion vid åtalsunderlåtelser torde anledning finnas attbetrakta denna bestämmelse som analogt tilllämplig vid åtalsbeslut. anför om allmänprevenlionens innebörd är riktigt medan de slutsatsersom därav dras synes oriktiga. Det skall först påpekas att redan gällandebestämmelser i 1:7 enligt förarbetena avser att ge avsevärd tyngd åtallmänprevenlionen (Kommentaren till BrB I sid. 68 ff). Kommittén vill ibestämmelsen om viktigt allmänt intresse intol-ka ell minskat utrymme förallmänpreventiva synpunkter. Det torde vara ett allvarligt misstag att tro utan stora skadeverkningar i samhället kan frångå tanken på ett samband mellanbrottet och samhällets reaktion därpå. Att som huvudregel eller ens i frekventafall avskaffa en sådan princip är ägnat att leda till att såväl målsägandensom allmänheten känner sig åsidosatt och lämnad utan stöd medan den brottsligesintressen på varjehanda sätt tyckes tillvaratagna och detta utan attsamhällets åtgärder för den brottslige ter sig ingripande eller avskräckande.Beträffande den minst allvarliga brottsligheten och stundom vid brott av ungalagöverträdare måste förvisso hänsynen till den brottslige tillmätas avsevärdvikt men att låta principen vinna ytterligare större insteg i påföljdssystemelsynes otillfredsställande och förenat med skador för samhället. Ävenom antalet fall där kommitténs synpunkter kan komma att göras gällande tordebli måttliga till antalet kan principultalandet ej godtagas. Det måste alltjämtframstå som ett starkt krav att brottsligheten följes av ett samhällsingripande,som för den brottslige uppfattas som en verklig och ej skenbar och därmedlikgiltig reaktion. Kommitténtorde vara alltför optimistisk i sina förmodanden om den allmänpreventivaverkan s.k. resocialiseringsåtgärder kan ha. Liksom nu villkorlig dom och i änhögre grad skyddstillsyn felaktigt av många lagöverträdare betraktas somfrikännande eller frånvaro av påföljd måste man räkna med att samma inställningi högre grad kommer att drabba utom-straffrättsliga åtgärder från socialamyndigheters sida. Vidbedömningen av vad som skall vara viktigt allmänt intresse finns utöver vadsom nu anförts ej allvarliga invändningar att göra. Det finns dock anledningalt understryka att de framlagda synpunkterna verkligen lägges fill gmnd förbedömningen i åtalsfrågorna och ej förvanskas eller frångås av olika skäl.Kommitténs synpunkter på målsäganden och dennes intressen vid bedömningen avåtalsfrågan kan i stort delas. Det är i och för sig 6 1981182. Prop.1981/82:41 82 beklagansvärtatt brottsutvecklingen alltmera ställt målsäganden utan reellt stöd frånsamhällets sida. Det måste dock, som kommittén gjort, ses på verkligheten somutgångspunkt för lagändringar härvidlag. De minskade möjlighelema förmålsäganden att föra talan, som behandlats av kommittén, torde vara entämligen god avspegling av målsägandens utomordentligt små möjligheter attgottgöras i brottmålsprocessen. En lång tids praxis visar även att det enskildaåtalsinsfitutet inte har större värde än att det kan tillvaratagas på annatsätt genom allmän åklagare eller civilprocess, inte sällan i förenklad form. Detär att märka att kommittén redovisat ett tämligen omfattande förslag ombegränsning av förundersökning och möjligheter till påföljdseftergift vad avserbötesbrott men ej velat föreslå motsvarande uttryckliga ändring av reglerna omåtalsunderlåtelse. Frågoma om fömndersökning, åtalsunderiåtelse ochpåföljdseftergift beträffande de rena bötesbrotten är så nära sammanknutna medvarandra att hela problemkomplexet och kommitténs förslag därom skall behandlassärskilt nedan - - . Den föreslagna lydelsen av RB 20:7 p 1 ger visstytteriigare utrymme för åklagaren all besluta om åtalsunderlåtelse och intetfinns all erinra mol denna del av förslaget. Bötesbrottskiljer sig i huvudsak från andra brott därigenom att de är mera frekventa ochatt de oftast inte är uttryck för en asocial inställning från gärningsmannenssida. Upptäcktsrisk och riskerad påföljd påverkar därför vid dessa brott mycketstarkt efterlevnaden av lagstiftningen. Det torde också vara så attsmåbrottslighet om den lämnas utan åtgärd leder till vana vid bristandelaglydnad överhuvud. Kommitténs förslag ärsåtillvida anmärkningsvärt att det innefattar dels lagstiftning ompåföljdseftergift för bötesbrott av viss lägre dignitet, dels möjligheter tillunderlåtande av fömndersökning beträffande sådana brott. Någon bestämimelse omåtalsunderlåtelse för enahanda typ av brott har däremot ej föreslagits.Anmärkas bör därvid att det endast i ett mycket, ringa antal fall förekommerförundersökning i mål av nämnd beskaffenhet. Kommittén har infört sina förslagi lagtextema men påpekat att fråga är om "ett uppslag av straffrättslignatur". Uppslaget bör förbli ett sådant och ej leda till lagstiftning. Enligtdet av kommittén utvecklade förslaget skulle någon avkriminalisering avbötesbrott ej ske. Ordningsförseelser av olika slag skulle bibehållas ochordningsbotskatalogen utvidgas mer eller mindre kraftigt. Kommittén hartidigare understrukit att en avkriminalisering bör ske genom att enstraffbestämmelse upphävs och ej genom att åtals- eller fömndersök-ningsreglerändras till samma praktiska resultat. Denna uppfattning måste betraktas som välunderbyggd och motiverad. Så mycket mer förvånande är det när kommittén likvälbeträffande bötesbrotten avger förslag till be- 1981/82:41 83 gränsningarav påföljd och fömndersökning, som i realiteten otvivelaktigt innebär enavkriminalisering av vissa bötesbrott. Allmäntmåste först sägas att hittillsvarande erfarenheter beträffande s. k.avkriminalisering knappast manar till efterföljd. All praktisk erfarenhetvisar att den varningseffekt, vilken kommittén talar om, oftast saknarverklighetsanknytning. Eventuell varningseffeki är borta inte barapå gmnd av den låga upptäcktsrisken utan även på gmnd av bristen påingripanden, vilket är av allmänheten väl kända förhållanden. Det kan tvärtompå mycket goda grunder befaras att en generell åtalsunderlåtelse eller på annatsätt bristande samhällsreaktion för hela kategorier av bötesbrott omedelbartkommer att medföra en i det närmaste total frånvaro av respekt förlagstiftningen.- Att låta strafflagsfiftningen kvarstå men avstå från beivrandeav brotten är att inbjuda fill småbrottslighet, som i hägn av samhälletsbristande intresse eller förmåga kan utvecklas till en väl invand ochsvåmtrotad kriminalitet, inte minst i åldersgrupper, som inte upplevt fidigarelagsfiftning och normbildning. Det kan nämnas att tidigare s. k. reformer avdetta slag tydligt visat en sådan effekt. Endast efter offentliggörandetav reglerna för rapporteftergift vid snatterier för värden harsåledes ertappade butikstjuvar hos åklagarmyndigheten i protesterat motstrafförelägganden och stämningar med hänvisning till att man numera voreberättigad till rapporteftergift och det således vore slraffritt att stjälaför . En likartad pä okunnighet grundad men av de faktiskaomständigheterna stödd uppfattning kan säkerligen förväntas vid föreslagnagenerella regler om ickeingripande mot bötesbrott av viss typ. Attförsöka sälta någon värdegräns för vilka brott, som skall beivras och vilka somskall lämnas åt sidan, synes inte vara någon god lösning. I bö-tesbrottenskaraktär ligger visserligen att de inte ger sträng påföljd men lagstiftningen idenna del skyddar likväl elementära fömtsättningar för ett funktionsdugligtsamhälle. Enligt det tänkta systemet skulle ordningsbrot-ten även framdelesbestraffas medan något allvarligare brott, vilka dock ej förskyllde mera än 200kr i böter eller 20 dagsböter, skulle lämnas utan förundersökning ellermedföra påföljdseftergift. Redan nu kan förhållandena mellan penning- ochdagsböter ibland ge en situation där del lindrigare brottet straffas med högreböter i kronor räknat än det allvariigare. En sådan olycklig utveckling skulleytterligare ske om kommitténs förslag accepterades. Den, som bmtit mot enordningsföreskrift, skulle få betala ordningsbot men den mera avanceradelagöverträdare, som gjort sig skyldig till ett allvarligare regelbrott, skullegå fri från påföljd. Det måste stå klart att ett sådant system skulle vara idet närmaste omöjligt att tillämpa på ett rättvist sätt och alt tillämpning,även om den kunde göras på ett föredömligt sätt, skulle leda till attmänniskor likväl i avsevärd utsträckning skulle bli olika behandlade införlagen. De föreslagna ändringar, som berörts, synes vara av sådan art attvinsterna i mindre arbetsbörda motsva- 1981/82:41 84 rasav orimliga förluster både beträffande hela rättssystemet och i förloradrespekt för gällande lag. De synpunkter på tänkbara avskrivningsgmnder, somkommittén redovisar, visar med stor tydlighet att kommittén saknar kännedom omden flora av invändningar, ursäkter, undanflykter, bortför-klaringar ochosanningar som läggs framför åklagaren i bötesärendena. Beträffandebötesbrotten föreligger med hänsyn till allmän laglydnad en försiktig praxisvad gäller åtalsunderlåtelser. Kännedomen om "godkända"invändningar, som åklagaren accepterar som grund för åtalsunderlåtelse,sprider sig mycket snabbt och det dröjer sällan innan invändningar avliknande art börjar tillta i antal. Det synes dock som om det fanns ett visstutrymme att unyltja för åtalsunderlåtelse innan den allmänna efterievnaden avlagstiftningen börjar svika. En fömtsättning bör dock vara att verkligen barade speciella undantagssituationerna leder till åtalsunderlåtelse.