prop · G50358 · 1981-12-31 00:00:00 — Somjag har nämnt tillkom den nuvarande lydelsen av bestämmelsen om hetsmot folkgrupp i samband med att tillträdde FN:s rasdiskrimineringskonvention.I detta lagsfiftningsärende vidgades bl.a. kretsen av de befolkningsgrupper somåtnjuter skydd enligt paragrafen, dvs. dennas s. k. brottsobjekt ellerskyddsobjekt. Från att tidigare ha omfattat "folkgrupp med visshärstamning eller trosbekännelse" ändrades bestämmelsen till att gällatill förmån för "folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg, av visstnationellt eller etniskt urspmng eller med viss trosbekännelse". Underförarbetena uttalade den dåvarande chefen för (prop.1970; 87 s. 73; jfr även s. 61 som har återgivits i avsnitt 2.1.3) att det förstraffbarhet inte skall krävas att någon eller några raser eller folkgmpperutpekas utan att ansvar skall kunna följa även om objektet för den brottsligahandlingen är mer allmänt. Bestämmelsen borde enligt departementschefen kunnatillämpas om t. ex. en viss ras prisas på sådant sätt att alla andra rasermåste anses smädade. Mot detta uttalande gjordes ingen invändning av lagrådeteller under riksdagsbehandlingen. Huruvidabefolkningsgruppen "invandrare", dvs. de folkgrupper i somhar det gemensamt att de har ett annat nationellt ursprung änmajoritetsbefolkningen, skall anses som ett skyddsobjekt i bestämmelsen om hetsmot folkgrupp behandlades inte uttryckligen under förarbetena. Som utredningenhar påpekat har därefter rått olika uppfattningar om hur bestämmelsen är attförstå i detta hänseende. Det har i rättsfillämpningen hävdats att en folkgmppav ett bestämt nafionellt eller etniskt ursprung måste vara åtminstone indirektutpekad för att bestämmelsen skall vara tillämplig och att ett allmänt angreppmot invandrare i därför inte omfattas av straffbarheten. Andrabedömare, såsom utredningen själv och, under remissbehandlingen, t. ex. JO, harutifrån det återgivna motivuttalandet om att objektet för den brottsligahandlingen kan vara mera allmänt ansett att hot mot eller uttryck förmissaktning för invandrare i allmänhet kan falla under bestämmelsen. Självfalletär det främst genom saklig upplysning och information som man bör motverkaolika former av diskriminering eller kränkande behand- 1981/82:58 12 lingav invandrare; straffbestämmelser fyller här endast en begränsad funktion. Denoklarhet som föreligger i fråga om den nu aktuella bestämmelsens tillämpningsområdeär emellertid otillfredsställande och bör lämpligen undanröjas. Skalli enlighet härmed en ändring ske i bestämmelse om hets molfolkgrupp måste den få slå igenom även i tryckfrihetsförordningen, som ärgrundlag. Med hänsyn till de särskilda regler som gäller för ändring i grundlagkommer en ändrad lagstiftning knappast att kunna genomföras förrän med verkanfr. o. m. om inte frågan las upp . a. med hänsyn härtill anserjag mig inte kunna förorda att, som ifrågasatts från ett par håll underremissbehandlingen, ärendet skall vila i avvaktan på fortsattutredningsarbete. Med hänsyn till denallmänna inriktningen av den reform som vidtogs i samband med Sverigestillträde till rasdiskrimineringskonventionen håller jag det för min del inteför uteslutet att, om det aktuella problemet då hade berörts, lagstiftarenuttryckligen skulle ha förklarat alt del kollektiv av folkgrupper som utgörs avinvandrarna i med deras olika etniska och nationella urspmng skullekunna vara objekt för den brottsliga handlingen. En sådan innebörd avstraffbestämmelsen svarar också bäst mot innehållet i artikel 4 a irasdiskrimineringskonventionen, enligt vilken har förpliktat sig attstraffbelägga allt spridande av idéer om överlägsenhet på grund av ras,hudfärg, härstamning eller nationellt eller etniskt ursprung. Utvecklingenunder den gångna tioårsperioden, då karaktär av invandrarland harförstärkts och då olika uttryck för invandrarfientlighet tyvärr av allt attdöma har blivit vanligare, har understrukit del praktiska behovet av attstraffbestämmelsen omfattar också invandrare tagna som grupp. Enligt min meningbör därför, som utredningen med instämmande av flertalet remissinstanser harföreslagit, bestämmelsen om hets mot folkgmpp ändras så att det klart framgåratt den skyddar också invandrare som grupp. En sådan justering av lagrummetmåste ske under beaktande av de allmänna krav som i 2 kap. 13 § RF ställs uppsom villkor för att begränsning skall kunna vidtas i bl. a. yttrandefriheten. Närdet gäller utformningen av lagtexten såvitt rör skyddsobjektet för denbrottsliga handlingen har utredningen diskuterat skilda alternativ och stannatför att beskriva objektet som "grupp av personer på grund av att dentillhör eller inte tillhör folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg, av visst nationellteller etniskt urspmng eller med viss trosbekännelse". Detla laglextförslaghar under remissbehandlingen från flera håll kritiserats både av sakliga och avspråkliga skäl. Några instanser har förordat att gruppen "invandrare"anges direkt i lagtexten. Denändring som skall vidtas nu bör enligt min mening klargöra att alla hotfullaeller föraktfulla angrepp av nu aktuellt slag mol en persongrupp omfattas avstraffbarheten, så snart angreppet tar sin utgångspunkt i de Prop.1981/82:58 13 angripnapersonernas rastillhörighet, hudfärger, nationella eller etniska ursprung ellertrosbekännelser. Detta bör gälla även för fall då den utpekade gmppen bestårav personer av olika raser, hudfärger, nationaliteter eller religioner.Invandrare bör därmed tillhöra de grupper som skyddas av straffbestämmelsen menäven exempelvis "färgade", "utlänningar", "ickekristna" och liknande. I linje med vad som har förordats av flera remissinstanseranser jag med denna utgångspunkt att bestämmelsen lämpligen bör justeras pådet sättet att vad som straffbeläggs blir att på visst sätt angripa "en gmppav människor med hänvisning till deras rastillhörighet, hudfärg, nationellaeller etniska urspmng eller trosbekännelse". Att uttryckligen nämna"invandrare" i paragrafen synes då överflödigt och möjligen ävennågot missledande. 2./.6Hur bör den brottsliga handlingen beskrivas? Underremissbehandlingen har flera instanser uttryckt oro för att bestämmelserna omhets mot folkgmpp, särskilt efter en ändring i den riktning som utredningenhar föreslagit, alltför mycket inskränker yttrandefriheten. Kritiken tarfrämst sin utgångspunkt i det förhållandet att kriminah-seringen gäller intebara hot utan även uttryck för missaktning. Från flera håll erinras om attlagrådet lagstiftningsärende förordade att den brottsliga handlingen- liksom tidigare - borde anges som "hot, förtal eller smädelse".Sveriges Radio AB och rekommenderar attstraffbestämmelsen omformuleras med utgångspunkt i dessa rekvisit samtkompletteras med ett s. k. försvarlighetsrekvisit, dvs. en regel som utesluteransvar i de fall då det var försvarligt av gärningsmannen att yttra sig somhan gjorde (jfr bl. a. förtalsbestämmelsen, 5 kap. 1 § andra stycket BrB).Enligt yttrandefnhetsutredningen kan de företeelser som man vill motverka uppenbariigenhänföras till uppkomsten av stämningar som kan utlösa våldshandlingar ellerandra övergrepp. Som straffbarhetsförutsättning bör därför enligt utredningenanges att den brottsliga handlingen skall ha bidragit fill "uppkomsten aven hatisk stämning som kan leda till övergrepp". Hänsynentill yttrande- och tryckfrihetens krav ägnades naturligtvis uppmärksamhet äveni lagstiftningsärende, då den nuvarande beskrivningen av denbrottsliga handlingen tillkom. Lagrådet ansåg (prop. 1970:87 s. 126) attbestämningen "uttrycka missaktning" ledde till att gränsen mellansakligt befogad krifik, som enligt remissen till lagrådet skulle vara tillåten,samt straffbar missaktning ibland blev flytande och svår att upprätthålla.Enligt lagrådet borde, som jag nämnde, straffbarheten begränsas till"hot, förtal och smädelser". Med anledning härav framhölldepartementschefen (s. 129) att han var medveten om att den föreslagnautvidgningen av det straffbara området kunde medföra vissa svårigheter vidgränsdragningen mellan tillåten, sakligt befogad kritik och straffbarauttalanden. Men enligt honom torde det över huvud taget inte 1981/82:58 14 varamöjligt att undvika sådana gränsdragningssvårigheter hur det straffbara områdetän beskrevs och alltså inte heller om man behöll rekvisiten "förtal och smädelse".Departementschefen uttalade vidare att hänsynen till opinionsfriheten ochkritikrätten inte borde kunna åberopas fill skydd för uttalanden som uttryckermissaktning för en hel folkgmpp på grund av att denna t. ex. tillhör en vissnationalitet och av denna anledning skulle vara mindervärdig. Han såg därförinte tillräckliga skäl att frångå det remitterade förslaget. Under riksdagsbehandlingenbiträdde utskottet (majoriteten; ILU 1970:41 s. 50) departementsförslaget.Utskottet framhöll emellertid att begreppet missaktning måste tolkas med viss försikfighet.Härunder bör enligt utskottet inte innefattas alla uttalanden av nedsättandeeller förnedrande natur utan för straffbarhet bör krävas att det är fulltklart att uttalandet överskrider gränsen för en saklig och vederhäftigdiskussion rörande folkgmppen i fråga. Själv finner jag detuppenbart att en allmän debatt, innehållande både sakuppgifter ochvärdeomdömen, måste kunna föras även om olika aspekter på folkgmpper somskiljer sig åt med hänsyn till ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprungeller trosbekännelse. Inte minst viktigt är att ett utrymme för sådan debattsäkras när det gäller invandrarfrågor. Invandringen och invandrarnasförhållanden och levnadsmönster kommer, som har framhållit, isjälva verket att höra till de stora samhällsfrågorna. Att frihetdärvid måste ges för åsikter om invandringspolitiken som även väsentligtavviker från de grundsatser som f. n. är allmänt accepterade i vårt land kandet i och för sig inte råda någon tvekan om. Erfarenheterna från den hitfillsvarandetillämpningen av bestämmelsen bekräftar knappast farhågorna för att dennuvarande lagtexten inte skulle göra det möjligt att i önskvärd utsträckning taden hänsyn till yttrandefriheten som de återgivna förarbetena fömtsätter.Vid en bokstavstolkning av paragrafen kan det emellertid möjligen hävdas attden inte ger någon ovillkorlig rätt att i neutral form framföra ens sanna ellerseriöst underbyggda uppgifter, om dessa är sådana att de är ofördelaktiga fören viss folkgmpp. Om man, efter den justering i lagmmmet som jag har förordat,behåller dess nuvarande lydelse i övrigt, skulle det l.ex. kunna vara tveksamtom det alltid vore möjligt att fritt diskutera sociala problem inom invandrargmppersom sociologiska undersökningar, tidningsreportage, kriminalstatistik ellerandra fakta kan ge upplysning om. En sådan oklarhet i fråga om rättsläget kanenligt min mening inte godtas. Som yttrandefrihetsutredningen betonar vore det,med hänsyn inte minst till förhållandet mellan olika folkgrupper i vårt land,olyckligt om resultatet blev att opinionsbildningen i de aktuella frågomadelvis ägde mm i det fördolda, utom räckhåll för den offentliga debatten. Omman i samband med den nu aktuella justeringen av bestämmelsen 1981/82:58 15 villprecisera dess innebörd såvitt avser arten av de uttalanden som skall omfattasav kriminaliseringen, kan det synas ligga nära hands att återgå till rekvisitet"förtal". Emellertid skulle tvekan då kunna uppkomma om bestämmelsensrätta innebörd. Enligt vanligt språkbmk torde förtal omfatta endast osannaeller ogrundade uppgifter, men i 5 kap. 1 § BrB används begreppet som benämningför ett brott som kan bestå även i att lämna sanna uppgifter (jfr prop. 1962:10 del B s. 146). Ett annat skäl mot den nu diskuterade lösningen är att enåtergång till den tidigare beskrivningen skulle kunna uppfattas som om avsiktenvar att rasera det utvidgade skydd som man genom lagstiftning avsågatt bereda mot olika kränkande uttalanden med rasistisk eller liknandeanknytning. Ettannat sätt att i lagtexten markera att ett utrymme måste finnas för den seriösadebatten även i dessa frågor skulle vara att - efter mönster av bestämmelsernaom förtal och barnpornografibrott - från det straffbara området uttryckligenundanta gärningar som med hänsyn till omständigheterna är försvarliga. Ettsådant försvarlighetsrekvisit passar dock enligt min mening mindre väl ihop meden grundläggande brottsbeskrivning som innehåller så värdeladdade ord som t.ex. "hota". Ytteriigare en utväg attavgränsa kriminaliseringen har föreslagits av yttrandefrihetsutredningen.Förslaget går som nämnts ut på att det som en straffbarhetsförutsättning skallkrävas att gärningen i det särskilda fallet "bidrager till uppkomsten aven hatisk stämning som kan leda til! Jag kan ha förståelseför de överväganden från utredningens sida som ligger till gmnd för förslaget.Det måste emellertid vara mycket svårt att i ett enskilt fall leda i bevis atten gärning har bidragit till att en "stämning" av det slag somyttrandefrihetsutredningen åsyftar har uppkommit; rekvisitet synes fill sinkaraktär vara något diffust. Risken med yttrandefrihetsutredningens förslagblir då att bestämmelsen om hets mot folkgmpp skulle komma att förlora praktiskbetydelse. Detta gäller så mycket mera som det enligt vad historien visar intesällan är så att fientliga hållningar gentemot minoritetsgrupper uppkommer somen följd av en lång tids propaganda, vars slutresultat knappast kan förutses avden som på ett fidigt stadium har att ta ställning till ett konkret fall. förslag synes också kunna anföras att en utformningav bestämmelsen enligt det förslaget inte skulle få en inriktning som fillgodoservad som får betecknas som huvudsyftet med FN;s rasdiskrimineringskonvention,nämligen att - med beaktande bl.a. av rätten till åsikts- och yttrandefrihet -motverka idéer om rasöverlägsenhet. Föreställningar om rasöveriägsenhet är juingalunda alltid eller kanske ens oftast kopplade till något rashat i egentligmening; vanligast internationellt sett är snarare att de utgår från enuppfattning om mindervärde hos den ena eller den andra rasen och tar siguttryck på det sättet att en viss rasUllhörighet anses diskvalificera frånutövandet av medborgeriiga och politiska rättigheter. 1981/82:58 16 Medbeaktande av det anförda anser jag mig inte kunna godta det nu diskuteradeförslaget från yttrandefrihetsutredningen. Över huvud taget tror jag det är svårtatt på det här området nå fram till en ändamålsenlig avgränsning avkriminaliseringen genom att knyta straffbarheten till en viss effekt. Yttrandefrihetsutredningenför emellertid fram ett annal förslag som del enligt min mening finns störreanledning att ta fasta på. Utredningen förordaratt man byter ut de ibestämmelsen förekommande orden "uttrycker missaktning" mot"uttrycker/öro/c/". Förslaget motiveras med att "missaktning"framstår som alltför vidsträckt. Jag anser att en sådan justering skullemedföra vissa fördelar och förordar en lösning i enlighet härmed. Missaktningär, som lagrådet anförde , en något vag bestämning, medan"förakt" otvivelaktigt språkligt bättre markerar det straffvärdaområdet. Det är som jag var inne på möjligt att man i begreppetmissaktning kan tolka in uttalanden som endast syftar till all presentera vissasakförhållanden av en för någon folkgrupp ofördelaktig' karaktär. Använder mani stället förakt som brottsrekvisit, ser jag ingen fara för någon faktiskbegränsning av utrymmet för en allmän debatt rörande exempelvisinvandringspolitiken, förutsatt givetvis att denna inte förs i för invandraredirekt kränkande former. Detta gäller så mycket mera om man även beaktar desärskilda regler som gäller i fråga om bedömningen av tryckta skrifter och isynnerhet den s.k. instruktionen i 1 kap. 4 § första stycket TF (jfr även 7 §radioansvarighetslagen). Uttalanden som är rasistiskt präglade eller annars chikanerandeför en folkgrupp torde däremot med den angivna lösningen regelmässigt fallainom det straffbara området. Även vissa former av förlöjligande framställningarhör hit. Genomatt i enlighet med vad jag nu har föreslagit byta ut orden "uttryckermissaktning" mot "uttrycker förakt" åstadkommer man alltså en språkligprecisering som enligt gängse uppfattning om de aktuella ordens valörer klararemarkerar det straffbara området. Denna språkliga precisering får naturligtvisinte tolkas så att enskilda folkgrupper får ett sämre skydd än de har ochutgör således inte grund för en mera restriktiv praxis hos rättsväsendetsmyndigheter vad gäller kraven på straffbarhet i nu angivna hänseende. Självfalletbör hot mot en persongmpp av nu aktuellt slag även i fortsättningen omfattasav straffbarheten. Sammanfattningsvisföreslår jag att 16 kap. 8 § BrB ändras så att det blir straffbart som hets motfolkgrupp att offentligen eller eljest i uttalande eller annat meddelande somsprids bland allmänheten hota eller uttrycka förakt för en grupp av människormed hänvisning till deras rastillhörighet, hudfärg, nationella eller etniskaursprung eller trosbekännelse. En motsvarande ändring bör göras i 7 kap. 4 § TFför att den nya lydelsen skall kunna tillämpas också i fråga om framställningari tryckta skrifter och i radio och TV. 1981/82:58 17 Utredningenhar i anslutning till sin behandling av brottet hets mot folkgrupp ifrågasattom man inte borde införa en bestämmelse som gör det straffbart alt avvårdslöshet offentligen göra uttalanden som kan inge fruktan hos en folkgruppeller som utsätter den för missaktning. Utredningen har dock funnii att ettsådant oaktsamhetsbrott inte bör införas. Denna ståndpunkt har allmäntgodtagits av remissinstanserna och även jag ansluter mig till den, särskilt somnaturligtvis oaktsamhetsbrott inte utan mycket starka skäl bör tas in itryckfrihetsförordningens broltskatalog. Vid sin genomgång av deolika frågor som rör brottet hets mot folkgrupp har utredningen avslutningsvistagit upp spörsmålet, om enskild åtalsrätt genom organisation eller enskildperson - bör införas vid detta brott. Utredningen själv har stannat för attrekommendera att enskild åtalsrätt inte införs. En så gott som enhälligremissopinion har instämt i utredningens uppfattning. Även jag anser medhänsyn till den aktuella bestämmelsens speciella konstmktion att ansvaret föratt beivra brottet hets mot folkgmpp lämpligen även i fortsättningen bör liggauteslutande på rättsväsendets myndigheter. Samma ståndpunkt har som nämntsintagits av justitieutskottet i de av godkända betänkandena JuU1979/80:7 och 1980/81:7, vilka har redovisats i avsnitt 2.1.2. Diskrimineringsutredningenhar i olika sammanhang kraftigt understrukit behovet av information i syfteatt stävja tendenser fördomar och diskriminering. Jag vill här erinra omatt bl.a. statens invandrarverk har getts särskilda resurser för att genominformationsverksamhet främja förståelsen mellan invandrare ochmajoritetsbefolkningen. arbete med attsammanställa en plan för samhällets insatser på detta område fortsätter. Behovav särskild information om bestämmelsen om hels mot folkgrupp föreligger också.Om godkänner det föreliggande förslaget, får det ankomma på statensinvandrarverk och övriga berörda organ att inom ramen för Ullgängliga resursersvara för den information om den ändrade bestämmelsen som behövs utöver sådansom i vanlig ordning ges vid ny eller ändrad lagstiftning. Enligt5 kap. 3 § BrB är det straffbart som förolämpning att smäda annan genomkränkande tillmäle eller beskyllning eller genom annat skymfligt beteende mothonom. Gärningen skall inte bedömas som förolämpning om den är straffbar somförtal eller grovt förtal. Straffet är böter eller, vid grovt brott, bölereller fängelse . I 5 kap. 5 § BrB finnsbestämmelser om åtal för förolämpning och övriga ärekränkningsbrott.Ärekränkningsbrotten får i princip åtalas bara av målsäganden. Förtal och grovtförtal får dock åtalas av allmän åklagare, om målsäganden anger brottet tillåtal och åtal av särskilda skäl finnes n 1981/82. 1981/82:58 18 påkallatur allmän synpunkt. Under samma förutsättningar får allmänt ålal väckas förförolämpning mot någon i eller för hans myndighetsutövning. Särskildaåtalsregler finns vidare för förtal som har riktats mot avliden och förärekränkningsbrott mot främmande makts statsöverhuvud eller representant här iriket. Utredningenpåpekar att det är mycket vanligt att enskilda personer l.ex. på arbetsplatseroch i bostadsområden blir trakasserade enbart på grund av sitt etniskaursprung. Detta omvittnar enligt utredningen bl.a. invandrar- ochminoritetsorganisationerna. Sådana trakasserier kan falla understraffbestämmelserna om olaga hot (4 kap. 5 § BrB) eller ofredande (4 kap. 7 §),men oftast torde det röra sig om förolämpning. Detta brott - i motsats till detvå först nämnda - faller dock inte under allmänt åtal. Enligt utredningen ärdet synnerligen otillfredsställande alt en person som blir angripen på gmnd avsin ras, sin hudfärg, sitt nationella eller etniska urspmng eller sintrosbekännelse inte utan officiellt stöd kan vinna det skydd han behöver.Utredningen föreslår därför att allmänt åtal i de angivna fallen skallkunna väckas om åklagaren, efter angivelse, finner att åtal är påkallat urallmän synpunkt. Med rekvisitet att åtal skall vara påkallat ur allmän synpunktavser utredningen att åtal skall väckas av åklagare endast i de mer svårartadefallen, l.ex. då någon vid upprepade tillfällen utsätts för förolämpning på sinarbetsplats eller i sitt bostadsområde. Utredningensförslag tillstyrks av flertalet remissinstanser, bl.a. RÅ, ,statens invandrarverk, ärkebiskopen, och samtliga invandrarprganisationer.En grupp instanser anser att utformningen av den föreslagna åtalsregeln börsamordnas med den som gäller vid förolämpning mot någon i eller för hansmyndighetsutövning. Bl.a. JK, överåklagaren i ,länsåklagaren i , JO och anser sålundaatt det för åtal enligt den nya regeln bör krävas, förutom angivelse, att åtalav särskilda skäl är påkallat ur allmän synpunkt. föreslår attsamordning skall ske på så sätt att rekvisitet "särskilda skäl" utmönstrasur lagtexten. och domareförbundet anser att frågan bör tas uppförst efter ett mera samlat övervägande av vilka kategorier som kan vara ibehov av särskilt skydd, medan överåklagaren i åklagardistrikt avstyrkerändringsförslaget. Föregen del vill jag först erinra om att åtalsreglerna vid ärekränkningsbrotteningående övervägdes i samband med tillkomst med anledning av attstraffrättskommittén hade föreslagit att dessa brott under vissa fömtsättningarskulle läggas under allmänt åtal (prop. 1962:10 del C s. 184). MoUvet förkommitténs förslag var i huvudsak att en person som utsätts för svårartadärekränkning inför den allmänna opinionen kan behöva det stöd som det innebäratt en allmän åklagare åtar sig han sak. Sedan förslaget hade mötts av kritikvid remissbehandlingen, förordades i propo- 1981/82:58 19 sitionenatt förtals- och förolämpningsbrotten alltjämt i princip skulle vara målsägandebrott.Förslaget i propositionen, som följdes av , grundades bl.a. på att detmed kommitténs förslag fanns risk för att åklagarna skulle komma att betungasmed ett mycket stort antal anmälningar för ärekränkning. Rent allmänt gällernaturligtvis att skäl kan anföras både för och emot den restriktiva hållningmot att föra ärekränkningsbrott under allmänt åtal som intogs vid brottsbalkenstillkomst. Det förtjänar dock framhållas att det redan genom harinförts en möjlighet till allmänt åtal för förtal eller grovt förtal, närmycket starka skäl talar för det. 1 samband med att speciellastraffbestämmelser i har slopats har vid två tillfällenmöjligheterna att väcka åtal enligt de allmänna åtalsreglerna för ärekränkningutökats i 5 kap. 5§ BrB. I det första fallet (prop. 1970: 125, ILU 47, rskr267) har det gällt sådan ärekränkning av främmande makts statsöverhuvud ochrepresentant här i riket som innebär kränkning av den främmande makten. I detandra (prop. 1975:78, JuU 22, rskr 212) har det varit fråga om förolämpning motnågon i eller för hans myndighetsutövning. Frågan om en mer generellutvidgning av möjligheten att väcka allmänt åtal har diskuterats bl. a. avyttrandefrihetsutredningen i debattbetänkandet (SOU 1979:49) Grundlagsskyddadyttrandefrihet.