prop · G503165 · 1981-12-31 00:00:00 — Jag ansluter mig mot bakgmnd av vad jag då anförde tiUutredningens beskrivning av hur skilda faktorer får avvägas mot varandra vidbedömningen av skadlighetsfrågan. Liksom utredningen finner jag del lämpligtatt man för att bevara kontinuiteten i rättstillämpningen - i största möjligamån bygger på termer och begrepp i den nuvarande lagen. De förändringar somutredningen ändock har gjort kan jag i stort ansluta mig till. Av skäl som MDhar fört fram anser jag emellertid att begreppet otillbörligt inte bör ersättasmed utlryckssältet olämpligt. Någon ändring av den innebörd uttrycketotillbörligt har fått i praxis är inle avsedd. Ifråga om de tekniska formerna för ingripande vill jag erinra om alt jagtidigare (3.3.2.1) har förordat all MD skall använda ett förhandlingsinslm-mentmot skadlig verkan, när inte omständigheterna talar mot detta. I övrigtförordar jag som nämnts utredningens förslag att MD skall kunna förbjuda ettföretag att tillämpa visst avlal, avtalsvillkor eller annat konkurrensbegränsandeförfarande. Jag anser att svårigheter av del slag, som och . pekar på, går att övervinna i den praktiska hanteringen. MDbehandlar en fråga som rör förbudets tekniska avfattning. Domstolen pekar påatt utredningen i specialmotiveringen uttalar alt vid avfattandet av ettförbud klart skall anges vad som är förbjudet. På denna punkt anför domstolenbl. a. följande: Delta resonemang, som uppenbarligen är dikterat av en strävanatt åstadkomma rättssäkerhet, finner MD i och för sig vara lovvärt. Det böremellertid påpekas att enligt avtalsvillkorslagen, som uppvisar likheter meddet föreslagna aktuella stadgandet däri alt enligt båda lagarna fråga kan varaom förbud mot avtalsvillkor, kan MD förbjuda näringsidkare att använda visstvillkor eller väsentligen samma villkor. Enligt marknadsföringslagen kandomstolen på jämförligt sätt låta förbudet avse viss handling "eller annanliknande handling". Skälet till ifrågavarande regleringar iavlalsviUkorslagen och marknadsföringslagen är givelvis att ett förbud somträffar endast visst preciserat villkor eller handlande ofta lätt skulle kunnabli verkningslöst genom att den förbudet avser företar en i sak betydelselösmodifiering av ett viUkor eller ett handlande. Del synes böra övervägas om detinte också i den konkurrensrättsliga regleringen borde ges möjlighet att vidmeddelande av ett förbud något vidga förbudsområdet utöver just det villkoreller handlande, varom fråga är, på sätt är fallet enligt avtalsvillkorslagenoch marknadsföringslagen; skälet, härför torde göra sig lika starkt gällandevid den aktuella lagstiftningen som vid de nämnda båda lagarna. Jagfinner MD:s nu redovisade överväganden till en viss del välmolive- 1981/82:165 88 rade.Enligt min uppfattning bör regeln formuleras så, att MD kan förbjuda ennäringsidkare att tillämpa ett visst avtal, avtalsvillkor eller annat konkurrensbegränsandeförfarande eller att tillämpa väsenfiigen samma förfarande som det sålundaförbjudna. Dock vill jag understryka att sistnämnda möjlighet bör användas medpåtaglig försiktighet, eftersom förhållandena på det konkurrensrättsligaområdet är mycket speciella. I princip får tvekan inte råda om vad som i detstora hela ryms i ett förbud som utvidgats UU att gäUa ett väsentligen identisktförfarande. Ofta torde det vara lämpligt att det aUernativa förfarande somförbudet omfattar preciseras mer konkret. får man vara medveten om desvårigheter som kan möta på denna punkt. Å andra sidan finns det med förbud motmer opreciserade alternativa förfaranden en betydande sannolikhet för att en.allmän domstol kommer att vara obenägen att döma ut ett förelagt vhe eller ivart fall kommer att vara benägen att jämka del. Detta kan komma att förringadet konkurrensrättsliga systemets funktionsduglighet. Eftersom mitt förslagomfattar också en möjlighet till interimistiska förbud finns det utrymme attsnabbt gripa in i de fall då det slutligt meddelade förbudet inte täckeralternativa förfaranden. Detta torde leda till alt MD i allmänhet kan underlåtaatt låta ett förbud omfatta andra alternativa förfaranden än sådana som låtersig preciseras med tiUräcklig tydlighet. Utredningenföreslår vidare (s. 393) att den nuvarande åläggandeformen vid säljvägran m. m.i 21 § KBL skall bibehållas med vissa omformuleringar. När skadlig verkan harkonstaterats skall enhgt förslaget MD kunna ålägga en näringsidkare atttillhandahålla en annan näringsidkare viss vara, tjänst eUer annan nyttighet påvillkor som motsvarar vad han erbjuder andra näringsidkare. Utredningen anförvidare att någon ändring i förhållande till vad som har uttalats i förarbetenatUl 21 § KBL (prop. 1966: 13 s. 22 ff., 3LU 4, rskr 79) inte ligger till gmndför förslaget, med ett undantag. Detta är att bestämmelsen läcker mer än 21 § KBL,som är begränsad tiU alt gälla försäljning av förnödenhet. Vidtillkomsten av 21 § KBL uttalade departementschefen bl. a. följande. Envitesbestämmelse kan inle begränsas till att gälla endast ren leveransvägran.Med leveransvägran bör jämstäUas sådana faU då leverantör visserligen erbjuderleverans men endast på villkor som klart missgynnar kontrahenten i förhåUandetill andra köpare. Villkoren bör motsvara vad leverantören erbjuder andrajämförbara köpare. Jämförelsen bör härvid i första hand avse såväl säljares somköpares prestation i likartade fall. Syftetmed ett vitesföreläggande bör vara att söka upprätta affärsförbindelser pånormala villkor mellan parterna möjligt och föreläggandena börutformas från denna utgångspunkt. Det torde inte vara lämpligt att uppställanågra närmare regler angående föreläggandenas utformning. Förhållandena i detenskilda fallet måste vara avgörande. bör underförhandlingsskedet inhämta erforderliga uppgifter för att kunna Prop.1981/82:165 89 bedömade försäljningsvUlkor som i det aktuella fallet kan anses motsvara vadleverantören erbjuder andra företagare. Uppenbart är att vitesföreläg-gandet -vare sig det görs mer eller mindre detaljerat - måste ges ett så preciseratinnehåll att oklarhet inte uppstår om föreläggandels innebörd. Det bör beaktasatt förhållandena inom näringslivet kan undergå snabba förändringar. Av dettaskäl och med hänsyn till syftet att etablera en normal affärskontaktbör föreläggandet alltid gälla en begränsad tid. När den företagare som skallåläggas leverans är en juridisk person får det anses naturligt attföreläggandet riktas direkt mot den juridiska personen. Såsom--- framhållitstorde del i vissa lägen vara nödvändigt att sätta Jagansluter mig till utredningens förslag. De synpunkter departementschefenanförde synes alltjämt kunna vara tUl vägledning vid rättstillämpningen. Vidarevill jag peka på att införandet av den förbudsteknik som jag förordar ocksåvidgar de möjligheter som förefinns enligt lagstiftningen . Sålundablir det exempelvis i fall av säljvägran möjligt för MD att välja mellanförbuds- och åläggandetekniken. Bortsettfrån fall av diskriminering avvisar utredningen tanken på att införa en möjlighetför MD att ålägga ett företag att uppfylla viss handlings-phkl. Vad utredningenuttalar om möjligheten att förbjuda en underlåtenhet som i sig kan bedömas somen konkurrensbegränsning synes mig dock i sak stå åläggandeformen nära.Samtidigt lämnar utredningens konstruktion på denna punkt utrymme för olikafrågetecken. Rent praktiskt kan det visa sig svårt att i ett konkret fallanvända konstmktionen. Denna kan också föra med sig osäkerhet om förbudetsomfattning. Jagär visserligen övertygad om att MD i de flesta fall på ett naturligt sätt börkunna använda förbudstekniken. Detta gäller även fall då förbudet i sak kansägas innebära ett visst åläggande. Som ett teoretiskt exempel kan tas förbudatt bedriva visst kartellsamarbete utan att vidta någon viss åtgärd, såsom attupplysa köpare om karlellsamarbetet. Man rör sig här med en form av förbud sombmkar kallas villkorade. I sådana anges under vUka fömtsättningar förbuden integäller. I vissa situationer är dock förbudsmetoden inte lämplig för att förhindraskadlig verkan av en konkurrensbegränsning. Så är exempelvis fallet närförbudet inte kan eller bör knytas an tiU ett visst konkurrensbegränsandeförfarande ulan avser att framtvinga ett handlingssätt som kan förhindraskadlig verkan av ett annat sådant förfarande. Ett exempel som NO anför ärskyldighet att skriftligen återkalla tidigare uppmaning till bojkotlaktion. Härsynes den rena handlingsplikt det rör sig om inte få uttryckas som ett förbudatt underlåta att verkställa sådan återkallelse. I främst fall av denna ellerliknande art bör det finnas möjlighet för MD att direkt ålägga företagel altvidta den åtgärd som prövas erforderlig. Det anförda utesluter givetvis inteatt villkorade förbud kommer till användning. 1981/82:165 90 Jagförordar alltså att tekniken med åläggande får användas också utanför detområde som gäller säljvägran o.d. menar jag alt de synpunkter som harvarit avgörande för utredningens förslag är värda det största beaktande viddomstolens val mellan förbud och åläggande i det enskUda fallet. Jag anser attvalet måste träffas med utgångspunkt i att företagens handlingsfrihet inte skaUinskränkas mer än som är nödvändigt för att tillgodose de intressen som lagenvill skydda. En nackdel med åläggandetekniken kan, som utredningen harredovisat, vara att företagens handlingsfrihet försvinner. En annan är attsamhället måste ta ansvaret för att det påbjudna handlingssättet är det frånallmän synpunkt mest riktiga. Därför menar jag att MD i allmänhet i första handbör pröva om förbudstekniken är lämplig. Så torde ofta vara fallet. I andrafall kan ett åläggande vara nödvändigt eller mer ändamålsenligt än ett förbud.Det kan också visa sig lämpligt att ange det påbjudna i form av ett förbudkompletterat med ett åläggande. Om en sådan kombination är tiUräcklig frånallmän synpunkt och företaget genom detta får större handlingsfrihet bör denvägen givetvis väljas. Givetvisbör en befogenhet att meddela åläggande av en handlingsplikl så långt möjligtpreciseras och begränsas. Ett problem därvidlag är dock att de situationer somålägganderegeln måste läcka in torde kunna vara av de mest skiftande slag.Delta hänger samman med att själva begreppet konkurrensbegränsning är såvidsträckt. De företagsbeleenden m. m. som det därvid är fråga om kan varierautan givna gränser. Jagmenar dock att det finns en naturlig ram för vad ålägganden bör få gå ut på.Ramen utgörs av åläggandets samband med förbudstekniken och karaktär avkomplement till denna. Förbudslekniken är ju inriktad mot ett visstkonkurrensbegränsande förfarande, exempelvis en uppmaning till bojkott, somskaU bringas att upphöra. Så kan ske genom alt vederbörande förbjuds vid viteatt upprepa åtgärden. Här kan åläggandetekniken komma in på ett naturligt sätti den formen att vederbörande därtill förpliktas att skriftligen återkallauppmaningen. Åläggandet blir därmed en teknik för att tiUrättalägga densituation som har uppstått genom det konkurrensbegränsande förfarandet. Ettannan exempel, som inte har berörts, är mndskri-velser från en branschföreningi syfte alt få medlemmarna att inle underskrida en viss prisnivå. I dessa faUkan ett åläggande att skriftligen upplysa om att prissättningen är fri varapåkallat, eventuellt i förening med ett förbud mot fortsatta mndskrivdser av ensådan art. Syftetmed ett åläggandeinstitut på konkurrensområdet bör alltså i princip vara attändra på ett av näringsidkare tillämpat konkurrensbegränsande handlingsmönsterför att motverka negativa effekter av den art som skadlighetsbegreppetomfattar. Åtgärden bör kallas rättelseåläggande. 1det remitterade förslaget har jag mot denna bakgmnd gjort vissa begränsningar ifråga om vad åläggande får inriktas på. Detta behandlas i specialmotiveringen. 1981/82:165 91 Jaghar tidigare redovisat av utredningen lämnade exempel på förfaranden som mankan ingripa mot enligt missbruksprincipen, när de är förenade med skadligverkan. Givetvis finns det andra exempel. En ram för vad som får beaktas utgörsav det rättsliga begreppet konkurrensbegränsning. Det måste bli derättstillämpande organens uppgift att, liksom f.n., med utgångspunkt i lagenssyften, skyddsintressen och funktionssätt faststäUa vilka företeelser som äratt hänföra tUl delta begrepp. Genom den intresseavvägning som måste ske vidbedömningen av vad som är otillbörligt från allmän synpunkt skall säkerställasatt förbud eller åläggande ej riktas mot förfaranden som är betydelselösa frånkonkurrenssynpunkt eller som av annan grund inte bör hindras sett ur konkurrenslagenssynvinkel. Bedömningarna i dessa avseenden kan ibland komma att ställa derättstillämpande organen inför en grannlaga uppgift. Som jag redan har nämntdelar jag utredningens uppfattning att man varken kan eller bör ställa upp ettdetaljerat schema över vilka konkreta företeelser ingripanden kan riktas mot.Utredningen har likväl dragit vissa slutsatser om marknadssituationer m. m. sombör ägnas särskild uppmärksamhet. Dessa slutsatser har jag berört tidigare(3.3.2.2). Meddet anförda har jag angivit vissa av de huvudelement som bestämmelserna börbygga på. Grunden bör således vara begreppet skadlig verkan.Ingripandeformerna omfattar förbud och vissa ålägganden. Dessa skall kunnaförenas med vite. Jag går över tiU att behandla andra frågor som gälleravgränsningen av missbruksbeslämmdsens räckvidd. Denpersonkrets som nuvarande lagstiftning omfattar bestäms genom begreppetföretagare. En legaldefinition av detta begrepp finns i 26 § KBL. Definitioneninnebär att KBL ej omfattar pengar eller andra betalningsmedel och inte heUerfast egendom eller upplåtelse av sådan egendom. Jag kommer senare (3.6.1) attförorda att denna begränsning slopas och alt lagen generellt får sin inriktningpå näringsidkare. Detta begrepp bör således användas i lagen. Ifråga om bestämmelsens tekniska utformning vill jag tillägga följande. Den förutsättning somutredningen anger för ingripande enligt missbruksbestämmelsen är, att om ennäringsidkare/öron/eder skadlig verkan inom landet av konkurrensbegränsningmarknadsdomstolen kan för att förhindra sådan verkan vidta vissa åtgärder. Vidremissbehandlingen har det riktats en viss kritik mot denna avfattning. Den gårut på att texten är svårläst. Jag kan i viss mån ansluta mig tUl denuppfattningen. delar jag utredningens åsikt att det inte bör krävasatt näringsidkaren själv har framkallat konkurrensbegränsningen men väl att hanföranleder den skadliga verkan av denna, alltså ett krav på samband. Saknasdenna länk i lagtexten finns ingen där angiven spärr mot att, när ett företaghar framkallat en konkurrensbegränsning med skadlig verkan, ett annat företagförbjuds att tUlämpa ett visst förfarande som visserligen inte har föranlettden skadliga verkan som del är fråga om men som, om det stoppas, kan 1981/82:165 92 Som ett exempel kan tas att företaget A vägrat att leverera enhomogen produkt till en detaljist och att därefter A:s konkurrent B åläggs attleverera samma slag av produkt till denne detaljist. Vidareanser utredningen att det bör gälla ett krav på vad som på dettaområde kallas inlandsverkan. Därmed avses alt effekterna av en någonstansförekommande konkurrensbegränsning skall visa sig inom landet. Också i dettaavseende delar jag tankegången. Därmed är i och för sig inte sagt altförhållandet måste anges i lagtexten. Ur en annan synvinkel låter det sig jusägas att en svensk lagstiftning naturiigen måste tolkas i en sådan riktning,även om detta inte är särskilt angivet. Med hänsyn tiU omständigheterna finnerjag det dock lämpligt att begränsningen får komma till uttryck i bestämmelsen.Innebörden av begränsningen belyses i det följande (3.6.2. Medutgångspunkt i detta sker i departementsförslaget en lagteknisk omredigering iförhållande till utredningsförslaget. Själva missbruksbe-slämmelsen inrymsdärvid i en särskild paragraf, 2 §, som innehåUer de viktigaste materiellarekvisiten. De skilda formerna för ingripande tas in i efterföljandeparagrafer. Vid omredigeringen tillgodoses också vissa synpunkter som harförts fram vid remissbehandlingen. AttMD kan gripa in för att förhindra skadlig verkan innebär två saker, framhållerutredningen. 1 det ena fallet vidtas åtgärden för all bryta ett ej avslutatbeteende. I det andra kan beteendet ha upphört men ändock ha bragts underdomstolens rättsliga prövning. Förbudet riktas då, säger utredningen, mot ettframtida ålempptagande av förfarandet. Härvid krävs det enligt utredningen inteatt påtaglig risk föreligger för att detta förnyas. Somskäl för att prövning i MD skall kunna ske också när en konkurrensbegränsninghar upphört anför utredningen följande: På marknadsföringsområdet är en sådanprövning möjlig i MD, men enligt vad domstolen har slagit fast (/1976, PKF1976:2-3) saknas denna möjlighet på förevarande område. Med hänsyn till MD:srättsbildande funktion finns dock ett klart behov av att samma ordning skallgälla på konkurrensbegränsnings-området som i fråga om MFL. Till den osäkerhetsom kan råda om vad som är gällande rätts innebörd på sistnämnda område bidrarotvivelaktigt en begränsning som den nuvarande. Det kan ju nämligen förekommafall av stor principiell vikt där rättelse sker frivilligt och som därför intekan prövas av MD. Förslaget tiU ny KBL bygger därför på gmndtanken alt talan iett konkurrensbegränsningsärende skall kunna väckas också när den åtgärd talanhar riktats mot har upphört. MDfinner förslaget välmotiverat och NO anser del vara av stor vikt att en sådanmöjlighet skapas. De näringshvsorganisationer som har berört förslaget är dockkritiska. Enligt LRF synes del inte vare sig principieUt förenligt medmissbmksprincipen, av större värde från prejudikalsynpunkt eUer i övrigtbehövligt att en sådan möjlighet införs. Inle heUer här kan paraUeller medmarknadsföringslagen anses ha större bärighet. NO:s resurser bör i ställetinriktas mot åtgärder som fortfarande pågår. 1981/82:165 93 framhåller att, med den förhandhngsprincip som har varitgmndläggande på missbmksområdet och som av tidigare anförda skäl börbibehållas, det är oförenligt att prövningen i MD skulle kunna avse verkningarsom redan har blivit undanröjda. Något vägande skäl har inte anförts för attdet skulle finnas behov av att bringa principfall under MD:s prövning, om detinte finns något företag som vidhåller en konkurrensbegränsande åtgärd av detslag som påstås ha skadlig verkan. Vidare måste med hänsyn till karaktären avprövningen enligt KBL prejudikatsinlresset av ett avgörande efter ettförfarande som har genomförts utan någon reell motpart till NO betecknas somringa. För prejudikatsbildningen är det av särskild vikt att sakfrågornabelyses genom argumentation från båda sidor. I sådana fall dåkonkurrensbegränsande åtgärder av ett slag som påstås ha skadlig verkangenomförs av ett flertal olika företag är det därför viktigt att NO:s talanriktas mot något företag som fortsätter med sådana åtgärder även efter NO:singripande. Ett företag som av något skäl redan har upphört med denkonkurrensbegränsande åtgärden saknar reellt intresse av att utveckla sin talanmed det arbete och de kostnader som är förbundna därmed. Mot bakgrund häravhemställer organisationerna att prövning av konkurrensbegränsning som redanupphört inte skall kunna förekomma. TiUde negativa remissinstanserna hör som anser att denföreslagna rätten att pröva konkurrensbegränsning, som har upphört, torde varaen följd av utredningens förslag att förhandUngsprinci-pen skall frångås.Samfundet delar inte utredningens uppfattning alt MD skall kunna prövaprincipiellt viktiga fall efter del att den mot vilken NO:s talan riktar sighar upphört med åtgärden och då torde ha ringa intresse av att få ärendetfuUständigt prövat av MD. Dessutom torde det kunna inträffa, vilket har skettinom marknadsföringsområdet, alt näringsidkaren antingen har upphört med sinverksamhet eller inte kan påträffas. Det två-partsförhållande på vilketförfarandet inför MD vilar kommer i sådant fall i obalans. Samfundet utgår frånatt, om den av samfundet föreslagna ändringen i förhandhngsprincipengenomförs, avfattningen av 2 kap. 1 § ges en utformning så att MD:s bedömningskall avse endast existerande konkurrensbegränsningar. Även i det faUförhandlingsprincipen helt skulle överges i enlighet med utredningensförslag - bör bestämmelsen i 2 kap. 1 § utformas så alt den endast avseraktuella konkurrensbegränsningar. JagvUl peka på att det är svårt att dra paralleller med marknadsföringsområdet.Där gäller det ofta att ta ställning till vederhäftighetsfrågor och att göra etiskabedömningar. På konkurrensbegränsningsområdet rör det sig däremot om oftamycket komplicerade ekonomiska frågor. Ett omfattande utredningsmaterial krävsi allmänhet. Rättegångsförfarandena blir därmed tidskrävande för parterna.Detta leder ofta till höga rättegångskostnader. a. av detta anser jag att prövning i MD av ett konkurrensbegränsandeförfarande i allmänhet inte bör förekomma, när man har 1981/82:165 94 betryggandeanledning att tro att förfarandet är avbmtet och inte kommer att återupptas.Där å den andra sidan en sådan anledning saknas, synes det mig kunna bli etthinder mot lagstiftningens effektivitet om frågan humvida ett visstkonkurrensbegränsande samarbete har upphört eller inle måste ledas i bevis avNO. Min uppfattning bygger på följande omständigheter. Förden utomstående som viU bedöma graden av konkurrens på en marknad kan det varamycket svårt eller omöjligt att konstalera om konkurrensen fungerar eller omföretagen samarbetar om en gemensam prissättning m. m. Vad man i sådana fallofta får söka spåra är parallelliteter i konkurrenternas faktiska handlande.Prissättningsbeteendet är här naturligen av särskilt intresse. Möjligheten altavläsa samtidiga och hknande prishöjningar - alltså mönstret för ett gemensamtförfarande försvåras dock av att det i ett företags strategi kan ingå attibland bryta sig ur samarbetet . Harsamarbetet upphört kan detta dessutom vara tUlfälligt och samverkan kanskelätt kan åtempptas. Till detta kommer att det i bedömningsögonblicket kanåterstå innan nya prissättningsbeleen-den antyder om företagen harbörjat uppträda självständigt eller om de fortsätter samarbetet. OmNO i dessa och liknande fall skulle ha bevisbördan för att detkonkurrensbegränsande förfarandet pågick eller om ett avbrott i samarbetetskulle innebära ett formellt hinder mot att fortsättningsvis förbjuda detta,skulle lagstiftningen riskera att bli ett slag i luften i vissa fall.Exempelvis skulle NO ibland inte kunna utfärda förbudsföreläggande närföretaget anmäler att det har upphört med ett påtalat förfarande. Motsvarandegäller i fråga om MD:s förbud. Pågrund av det anförda bör man enligt min mening hålla fast vid utredningensteknik att använda begreppet förhindra skadlig verkan. Därmed markeras såledesatt meddelat förbud avser såväl fortsättandet av det otillåtna förfarandet somett ålempptagande av delta. Jag vill erinra om vad jag uttalade om alt ide fall, där man har betryggande anledning att tro att ett förfarande äravbrutet och inte kommer att återupptas, prövning i MD i allmänhet inte börförekomma. Vad som närmare bör gälla i dessa avseenden får prövas irättstiUämpningen. Detfinns en rad andra frågor att ta upp, som har samband medmiss-bmksbestämmelsens funktionssätt m. m. Dit hör den tidsrymd under vUkenförbud eller åläggande bör gälla och omprövning av beslut om tvångsingripande.Ytterligare gäller det bl. a. frågor om interimistiska beslut i MD,föreläggande om förbud m. m. som NO skulle meddela i ärenden som inte är avstörre vikt, missbmksbeslämmdsens användning också på del straffbelagda områdetsamt uttrycklig rätt för MD att särskilt behandla frågan huruvida skadligverkan föreligger (mdlandom). Jag tar upp detta senare sedan jag behandlatfrågan om missbruksbestämmelsens koppling till företagsförvärv med skadligverkan. I fråga om lagtextens lydelse hänvisar jag till det remitteradelagförslaget. 1981/82:165 95