prop · G503130 · 1981-12-31 00:00:00 — Jag kommer då också att ta upp de ändringar iflottningslagen som behövs bl. a. därför att 6 kap. VL inte får någonmotsvarighet i den nya vattenlagen. 2.10Bevakningen av allmänna intressen m. m. 2.10.1Myndighetsbevakning av allmänna intressen Vattendomstolarna och förrättningsmännen har enligtVL en långtgående skyldighet atl oavsett yrkanden pröva olika frågor som kankomma upp i ett tillslåndsärende, särskilt i vad mån hänsyn bör las tillallmänna intressen. Yttranden över en ansökan om tillstånd till ettvattenföretag skall inhämtas från olika myndigheter. Bland sådana myndigheternämns uttryckligen i lagen, beroende på förelagets art eller inverkan,kammarkollegiet, , , planverket, ,och berörd kommun. Utlåtanden kan även inhämtas från andraförvaltande myndigheter. För atl underlätta uppgift altbeakla de allmänna intressena och möjliggöra ell djupare inträngandei dessa frågor har kammarkollegiet ålagts att föra talan för tillgodoseende avde allmänna intressena i flera av de nuvarande vattenmålen (11 kap. 35 § 1 mom.VL). I ansökningsmål om bl. a. byggande i vatten och vatlenreglering skallansökningshandlingarna och kungörelse sändas till kollegiet.Kollegiet avgör om det ansökta företagel berör allmänna intressen som behöverbevakas under processen. Om detta är förhållandel, utförs det allmännas talanregelmässigt av en tjänsteman som är knuten lill kollegiets advokatfiskalskonlor.Motsvarande funktion skall kollegiet fylla vid syneförrättningar i fråga omvissa torrläggnings- och vattenregleringsföretag. Kammarkollegiet skall ocksåföra talan för det allmänna när det gäller nyprövning och avgifter m. m. enligtVL. Vid bevakningen av de allmänna intressena ärkammarkollegiet uppenbarligen i stor omfattning beroende av initiativ och rådfrån berörda fackmyndigheter. Så har det t. ex. ansetts vara äv stor vikl atlstatens naturvårdsverk bevakar allmänna miljövårdsinlressen i vallenmål,särskilt sådana som avser vatlenbyggnadsföretag. Därvid har det förutsatts altkollegiets talan utförs i nära samarbete med (se prop. 1969;28 s. 290). Vid sidan om kammarkollegiet har kommunerna sedan1962 rätt all självständigt föra talan i vissa vattenmål för att tillgodoseallmänna intressen inom orten (11 kap. 35 § 3 mom. VL). Andra myndigheter änkammarkollegiet och kommunen har däremot inte rätt att föra någon självständigtalan i vattenmål för tillgodoseende av allmänna intressen. Vattenlagsulredningenanser alt den av utredningen föreslagna över- gången fill enadministrativ tillståndsprövning i viss mån förändrar förutsättningarna föroch behovet av en särskild myndighetsbevakning av de allmänna intressena ivattenrätlsliga sammanhang. Utredningen föreslår därför alt allasektorsmyndigheter som har till uppgift att bevaka vissa typer av allmännaintressen skall kunna framföra sina synpunkter och yrkanden direkt lill denvattenrätlsliga tillståndsmyndigheten. I sådana fall då det allmänna självtmåste ta processuella initiafiv anser utredningen däremot att endast enmyndighet bör föra det allmännas talan. Utredningen föreslår att uppgiften attföreträda de allmänna intressena även i fortsättningen läggs påkammarkollegiet. Utredningen förordar en översyn av kollegiets organisation isyfte atl ge kollegiet förstärkt sakkunskap i fråga om främstvattenbyggnadstekniska frågor och förbättrade resurser på det vattenrätlsligaområdet. Nuvarande rätt för kommunerna atl självständigtföra talan i vattenmål bör enligt utredningen behållas och utvidgas lill allatyper av vallenföretag. Remissinstanserna godtar i allmänhet utredningensförslag men flera instanser anser det vara önskvärt med en utvidgad talerättför fackmyndigheterna, särskilt vad gäller rätten alt fullfölja talan mottillståndsbeslul. Några remissinstanser anser att fackmyndigheterna bör ha enegen talerält även beträffande omprövning och förverkande. En remissinstansanser att kommunerna bör tillerkännas en självständig rätt atl föra talan ombygdeavgift och dess storlek och även om omprövning av sådana avgifter. Jag har tidigare (se avsnitt 2.2) förordat altnuvarande prövningssystem i princip behålls. Del ligger i domstolsförfarandetsnatur att man måste begränsa antalet parter som skall kunna ta självständiga,processuella initiativ för det allmänna, antingen som sökande eller som motpartlill förelagaren. Jag biträder därför utredningens förslag att del allmänna isådana fall bör företrädas endast av kammarkollegiet och berörda kommuner. Ifråga om förhållandel mellan kammarkollegiets och en kommuns talerätt anserjag att det inle föreligger något behov av en närmare reglering. Kommunen börha en i princip oinskränkt rätt atl vid sidan av kammarkollegiet föra talanför tillgodoseende av sådana allmänna intressen som har lokal karaktär eller påannat sätt har anknytning till kommunen. Vad särskilt gäller frågan omvattenrättsliga avgifterfinner jag inte anledning atl frångåutredningsförslaget, som i överensstämmelse med gällande ordning (se prop.1961; 154 s. 42-45) innebär atl kommunen skall ha rätt atl föra talan omavgifter i anhängiga ansökningsmål eller mål om omprövning av avgifter. Däremotbör endast kammarkollegiet ha rätt att genom ansökan påkalla omprövning avavgiften. Härav följer att kommunen i mål, som har anhängiggjorts av kollegiet,inte kan framställa yrkanden som går utöver kollegiets. Vadjag nu har anfört avser alltså frågor där det allmänna självt skall la ettprocessuellt initiativ antingen som sökande eller som motpart lill förela- Till sädana frågor hör omprövning av givnatillstånd med hänsyn lill Lagrådsremiss allmänna intressen, förverkande av tillstånd, bevakande avavgiftsfrågor allmän motivering samt fullföljd av talan mot domar ochbeslut av domstolar och förrättningsmän. Annorlunda förhåller det sig vidden ursprungliga tillståndsprövningen av ett vattenföretag, då den principielltviktigaste avvägningen mellan företagarintresset och allmänintresset skall ske.Som jag har framhållit har den vattenrältsliga tillständsmyndighetenen långtgående offi-cialprövningsskyldighel enligt VL och detta kommer att varafallel även enligt den nya vattenlagen. Domstolen resp. förrältningsmannen börse lill alt utredningen blir så fullständig som möjligt, bl. a. genom altinhämta yttranden från berörda myndigheter. En sådan ordning kräver då mednödvändighet att alla de särskilda myndigheter som har lill uppgift atl bevakavissa typer av allmänna intressen var för sig och ibland också oberoende avvarandra framför sina synpunkter och förslag direkt till fillslåndsmyndigheten.Några krav på att formella yrkanden måste framställas genom kammarkollegieteller kommunen bör enligt min mening inte ställas upp i sådana fall, utan vadmyndighelerna har anfört bör beaktas av tillståndsmyndigheten inom ramen fördess officialprövnings- och utredningsskyldighet. Myndighelerna bör också ha rättatt i etl till högre instans fullföljt mål anföra sina synpunkter, dock utanställning av part (jfr NJA 1959 s. 81). Flera remissinstanser har instämt iutredningens förslag om en förstärkning av kammarkollegiets resurser. Enligtvad jag har erfarit utför riksrevisionsverkel f. n. en förvaltningsrevision avkammarkollegiets organisation och verksamhet. Det finns därför ingen anledningatt i det här sammanhanget ta upp frågan om kollegiets resurser. Till de allmänna intressena räknasinte sådana rättigheter av olika slag som kan tillkomma staten eller kommuner ideras egenskap av privaträttsliga subjekt, t. ex. som ägare av en fastighetsom berörs av ett vattenföretag. I sädana fall tillkommer naturligtvistalerätten den myndighet som förvallar fasfigheten. På molsvarande sätt kannaturligtvis en förvaltande myndighet uppträda som sökande i elt vattenmälrörande etl företag som faller inom dess verksamhetsområde, t. ex. vägverketeller en lokal vägför-valtning i fråga om broar eller fortifikafionsförvaltningeni fråga om försvarsanläggningar i vatten. i vattenmåltillkommer , fömtom sökanden samt staten och kommuner som företrädare förallmänna intressen, endast sädana fysiska eller juridiska personer som har enrättslig anknytning till fast egendom som berörs av det aktuellavaltenföretaget. Man skall alltså vara sakägare. I valtenlagsfiftningen har mangenomgående intagit den ståndpunkten atl den närmare avgränsningen avsakägarkretsen inte bör be- stämmasi lag utan frågan har överlämnats lill rättstillämpningen (se bl. a. prop.1974:83 s. 196). Rättsläget har emellertid sammanfattats så atl sakägare iVL:s mening är ägare och innehavare av skriftligen eller muntligen upplåtenrätt till fast egendom som direkt skadas av elt vattenförelag eller annarslider intrång i något för fastighetens ekonomiska nyttjande väsentligtintresse med anknytning till det vattenområde där företagel utförs (se bl. a.SOU 1966; 65 s. 449 och prop. 1974:83 s. 195). Egenskapenav sakägare ger en fysisk eller juridisk person rätt att uppträda som part ivattenmäl vid prövningen av såväl tillstånds- som ersättningsfrågor. Endastsakägare är berättigade lill ersättning av sökanden för skada och intrång avvattenföretagel och för sina rättegångskostnader. I vattenrältsligdomslolspraxis har man dock varit liberal i fråga om enskildas ochorganisationers möjligheter att oberoende av fastighetsanknytning lägga framutredning och synpunkter vid tillståndsprövningen. När däremot frågan omtalerätt har ställts på sin spels - t. ex. om särskilda processuella yrkandenhar framställts om skadeersättning eller rättegångskostnader eller det harvarit fråga om rätt att fullfölja talan har kravet på den kvalificeradefastighetsanknytningen ställts upp (se bl. NJA 1971 s. 8 och 1977 s. 477). föreslår inte någonlagreglering av sakägarbegreppet och inte heller någon ändring av dettasinnebörd. Införande av partställning för exempelvis ideella organisationerföreslås inte. Däremot uttalar utredningen att det ofta torde vara lämpligt altberörda intresseorganisationer m.fl. bereds tillfälle att yttra sig vidtillståndsprövningen i första instans av etl vatlenföretag. Några remissinstanser anser emellertid attsakägarkretsen bör utvidgas. Sålunda föreslår ett par organisationer somföreträder yrkesfisket all yrkesfiskare bör betraktas som sakägare ochÄlvräddarnas samorganisalion anser det naturligt och rimligt all miljö- ochnaturskyddsorganisa-tioner har besvärsrält, dock ulan rätt till-ersättning förrättegångskostnader. ifrågasätter om man inte bör förbättra denprocessuella ställningen för vissa rättssubjekt, t. ex. sammanslutningar avägare till fast egendom av typ villaägareföreningar. Däremot bör enligthovrätten från partställning uteslutas sådana organisationer vilkas intressenhelt sammanfaller med de allmänna intressen som bevakas av kammarkollegiet. Som jag framhållit fidigare bör de vattenrättsligatillslåndsmyndigheterna vara skyldiga atl sörja för en fullständig utredningav tillståndsfrågorna. Myndigheterna har därför både rätt och skyldighet allbeakta alla framförda synpunkter, oavsett om de härrör från någon som formelltsett är sakägare eller inle. Som vattenlagsutredningen föreslår och i överensstämmelsemed rådande praxis i vattenmäl bör därför såväl enskilda som organisationer,oavsett om de är att anse som sakägare eller inte, vara oförhindrade att vidtillståndsprövningen av ett vattenföretag framlägga utredning och synpunkter. Medhänsyn härtill och till att de tillåtlighetsregler som jag ddigare har förordatgenom sin allmänna utformning medger en mer allsidig bedömning av ettvatlenförelags inverkan på skyddsvärda motstående intressen, torde de skäl somligger bakom önskemålen om en talerält för intresseorganisationer m.fl. ihuvudsak vara tillgodosedda. Vallenmålenkommer enligt förevarande förslag atl även i fortsättningen handläggas av domstol.I ell sådant judiciellt förfarande kan man enligt min mening inte ha etlalltför vidsträckt sakägarbegrepp. För atl det skall ha den erforderligafastheten, måste det finnas en sådan kvalificerad anknytning till berörd fastegendom som krävs enligt rådande vattenrätlslig praxis. En annan ordningskulle medföra alltför svårbemästrade avgränsnings-problem. Jag är alltså inteberedd att förorda någon självständig talerätt för intresseorganisationer m.fl. Jag vill erinra om att samma ståndpunkt, utom såvitt avser besvärsrättenför en lokal arbetstagarorganisation, har intagits för ML:s del (se prop.1980/81:92 s. 39). Avgränsningen av sakägarkretsen bör inte bestämmasi lag utan lösas i rättstillämpningen. Jag vill i sammanhanget hänvisa till deninledningsvis berörda sammanfattningen av rättsläget. Som sakägare bör också, iöverensstämmelse med terminologin i faslighetsbildningslagen, anses den somdeltar i en samfällighel enligt den nya vattenlagen, liksom den som enligt dennya lagen kan ges rätt atl använda en vatlenanläggning eller har rätt attbegära atl elt valtenförelag utförs så atl del blir till nytta för honom. Vadsärskilt angår frågan om yrkesfiskarnas ställning (se JoU 1978/79:6 s. 3) villjag påpeka atl den som fiskar på gmnd av en arrendeupplåtelse är att anse somsakägare i vattenrättsligt hänseende, om fisket skadas av ett vattenföretag.Allmänt vattenområde ingår visserligen inte i fastighetsindelningen men enliglmin mening bör även fiskare som på gmnd av ett särskilt tillstånd från statenfiskar med fasta redskap inom sådant område på motsvarande sätt betraktas somsakägare i vattenmål, om han lider skada av ell vattenföretag. Någon särskildlagbestämmelse härom behövs inte enligt min mening. Att vidga sakägarkretsenlill andra yrkes-, binärings- eller fritidsfiskare, som saknarfastighetsanknyining, eller lill yrkesfiskels eller fritidsfiskelsorganisationer, som också saknar sådan anknytning, kan enligt min mening intekomma i fråga. De materiella regler om vattenföretag i allmänhetsom jag har förordat (se avsnitt 2.4) avser ävenmarkavvattningsförelagen. I vissa avseenden behövs emellertid särregler fördessa förelag. Den nytta i form av höjd alstringsförmäga och ökade möjligheteratt utnyttja marken som blir följden av ett markavvattningsföretag kommer oftapå gmnd av naturförhållandena flera fasligheter till del. När flerafasligheter drar nytta av företaget är det också rimligt att de deltar iutförandet och underhållet av företaget.Särskilda bestämmelser behövs för atl reglera formerna för en sådan samverkan.De speciella reglerna för markavvattningsförelagen bör främst avse företagetsomfattning och den interna kostnadsfördelningen. På organisafionen och förvaltningen av ettmarkavvattningsföretag med flera deltagare bör, som utredningen har föreslagit,lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter bli tillämplig. Jag kommeratl senare ta upp frågan om de ändringar som behövs i den lagen. Innan jag går över till att behandla den närmareutformningen av vilka bestämmelser som bör gälla för markavvattningsförelag,vill jag först erinra om ställningstagande lill motionen1977/78:791 (JoU 1978/ 79; 8, rskr 1978/79:63). I motionen väcktes bl. a.frågan om förstärkt skydd för landets våtmarker. , varshemställan i frågan biföll, underströk i sitt utlåtande med skärpaatl man vid en samhällsutveckling som leder till elt ökat utnyttjande av våtmarkerför bl. a. energiproduktion måste ägna särskild uppmärksamhet ål möjligheternaatt hävda allmänna miljö- och naturvår-dsintressen. Enligt utskottet syntes delböra prövas i vad mån de formella rättsreglerna på förevarande område gerutrymme för det förstärkta skydd av våtmarkerna som framstår som nödvändigtvid ett ökat ianspråktagande av dessa marker för t. ex. etl intensifieratskogsbruk eller utveckling av nya energiformer. I en senare motion (1978/79:1990) väcktes också frågan om vissa ändringar i VL för att förstärka skyddetav våtmarkerna. Motionen avslogs med hänsyn till det pågående arbetet med en nyvattenlag. Jag vill i samråd med chefen förjordbruksdepartementet understryka betydelsen av skyddet av våtmarker. Som jagnyss nämnde omfattas även markavvattningsförelagen av de av mig förordadereglerna om vattenföretag i allmänhet. Dessa regler kommer atl möjliggöra enfriare bedömning av markavvattningsförelagen än vad som kan ske. Jag bedömerdärför atl vad uttalat i anledning av mot. 1977/78:791 i alltväsentligt kan tillgodoses vid tillämpningen av den nya vattenlagen. Resultatetav den våtmarksinventering som genomför på regeringens uppdragbör också kunna vara ett viktigt underlag vid den fortsatta prövningen avmarkavvattningsföretag. Utredningen har försökt att bibehålla det väsendigainnehållet i de detaljerade anslutnings- och fördelningsreglerna i 7 kap. VLoch att ge de nya reglerna en så enkel form som möjligt.Utredningens förslag har utformats i nära anslutning fill motsvarandebestämmelser i anläggningslagen. Utredningen har dock med hänsyn tillmarkavvattningsföre-tagens särart funnit alt del inte är möjligt med enfullständig anslutning till anläggningslagen. anser atl anläggningslagenbör göras direkt tilllämplig på markavvattningsförelagen. Enligt verkel skulleman härigenom få en ändamålsenlig samordning när det gäller prövningen avfrågor om markavvattning, andra gemensamhelsanläggningar och fastighetsbildning. Jag delar uppfattningen att det ärönskvärt med en samordning av markavvattningsbestämmelserna medanläggningslagen och faslighetsbildningslagen (jfr utredningenstilläggsdirektiv riksdagsberättelse s. 37).Enligt min mening finns det emellertid åtskilliga skäl som talar emotlantmäteriverkels förslag att göra anläggningslagen direkt tillämplig påmarkavvaltningsföretagen. Redan nu finns det möjlighet att i enlighet medbestämmelserna i 9 kap. fasfighetsbildningslagen om gemensamma arbeten lösamarkavvattnings-frågor som uppkommer i samband med fastighetsreglering.Fasfighelsbild-ningsmyndigheten kan direkt besluta om enklare dikningsföretagoch när del gäller mera omfattande markavvattningsförelag harfaslighetsbild-ningsmyndigheten en särskild rätt all la initiativ till enprövning enligt VL (jfr 7 kap. 36, 45 och 49 §§ VL). Den nya vattenlagen börinte medföra någon ändring i dessa avseenden. Den nya lagen bör vidare ienlighet med utredningens förslag innehålla bestämmelser som reglerarverkningarna av sammanläggning, fastighetsreglering och delning pä enfaslighets delaktighet i ett markavvattningsföretag (jfr 41 och 42 §§anläggningslagen). Frågan om samordningen med fastighetsbildningslagen fåralltså anses vara löst på ett fillfredsställande sätt. När det gäller samordningen med anläggningslagen finns delsom framhålls av lantmäteriverket många beröringspunkter mellan markavvattningsförelagenoch sådana gemensamhelsanläggningar som omfattas av anläggningslagen. Enligtmin mening är emellertid sambandet mellan markavvattningsförelagen och andraföretag som behandlas i den nya vattenlagen starkare. Sä t. ex. kan ensjösänkning i markavvaltningssyfte ha samma verkningar som en vattenreglering.Det är enligl min mening inte heller lämpligt atl bryta ut någon typ avmarkavvattning, exempelvis dikning, och låta anläggningslagen bli tillämplig påsådana förelag. Anläggningsförrättningar handläggs av fastighetsbildningsmyndigheterna.Även om prövningen i mera komplicerade fall skulle kunna ske under medverkan aven sakkunnig i markavvattningsfrågor, anser jag atl en sådan handläggning inteär lämplig för markavvattningsförelagen. Inte minst bevakningen av de allmännaintressena kräver alt markavvattningsförelagen prövas av en förrältningsmänsom är insatt i markavvattningsfrågor. På grund av det nu anförda ansluter jag mig tillutredningens förslag att särskilda bestämmelser om delaktighet m. m. förmarkavvattningsförelagen tas in i den nya vattenlagen och atl sådana företagäven fortsättningsvis skall prövas vid förrättning enligl vattenlagen (jfravsnitt 2.2). Jag övergår nu fill att behandlafrågan om utformningen av bestämmelserna om markavvattning i den nyavattenlagen. Reglerna i 7 kap. VL om delaktighet i torriäggningsföretagbygger på begreppet "båtnad av marks torrläggning". Båtnadsreglernaär av betydelse dels för att bestämma omfattningen av samfälligheterna, delsför att Prop.1981/82:130 154 bestämmaden inbördes kostnadsfördelningen. I fråga om den närmare Lagrådsremiss innebörden av gällanderätt och den krifik som har riklats mot båtnadsreg- allmän motiveringlerna kan jag hänvisa lill betänkandet om (se SOU 1968:51 s. 31). Jag delar i likhet med remissinstansernautredningens uppfattning att rätt och skyldighet att delta i ettmarkavvattningsföretag bör föreligga för ägarna av de fastigheter, som har nyttaav markavvattningen. Med nytta avses hksom i fastighetsbildningslagen ochanläggningslagen den värdehöjning företaget innebär för en fastighet, minskadmed eventuella fullföljds-, anpassnings- och omställningskostnader.Värdehöjningen bör allt efter omständigheterna kunna beräknas med hänsyn tillmarknadsvärdet, avkastningsvärdet eller etl mellanliggande värde. Såsom Sveahovrätt anför bör liksom enligt gällande rätt företagets lämpliga omfattning bestämmasinom ramen för de yrkanden därom som framställs av sökanden eller annan somvill ingå i förelaget. Utredningen föreslår en begränsning av skyldighetenatt delta i markavvattningsföretag som avser sjösänkning eller inyallning.Förslaget innebär all Ivångsanslutnihg kan ske endast om det begärs av ägare avfastigheter som vinner mer än hälften av den beräknade nyttan av företagel.Förslaget motsvarar 7 kap. 44 och 51 §§ VL. Dessa bestämmelser avser dock ävenreglering. anser alt bestämmelserna börutformas i överensstämmelse med det s. k. opinionsvillkoret i 7 §anläggningslagen. Enligt detta får en gemensamhetsanläggning inte inrättas omägarna av de fasligheter som skall delta i anläggningen mera allmänt motsättersig delta och har beaktansvärda skäl för det. Härvid skall främst deras meningbeaktas som har störst nytta av anläggningen. Enligt min mening är utredningens förslag, som bl.a. direkt lar sikte på nyttan av företaget, att föredra förmarkavvattningsföretagens del. Jag kan alltså inle biträda lantmäteriverkelsförslag om en exakt motsvarighet till opinionsvillkoret i anläggningslagen. Enligt bör bestämmelserna avseäven vissa andra typer av markavvatlningsåtgärder än sjösänkning ochinvallning. Erfarenheterna från lantbruksnämndernas verksamhetvisar att nödvändiga torrläggningsåtgärder ofta motarbetas och försvåras avfastighetsägare som inte själva bmkar jorden. En generell begränsning avmöjligheten fill tvångsanslutning skulle därför i många fall kunna utgörahinder för erforderiiga torriäggningsåtgärder. Å andra sidan finns det vid stora förelag med ettbetydande ekonomiskt risktagande enligl min mening etl visst behov av skydd försådana fastig-helsägare som inle vill delta. Vad jag nu har anfört har lett mig fram till denuppfattningen att den av utredningen föreslagna skyddsbestämmelsen i principbör gälla alla mark-avvaltningsåtgärder. Ett undanlag bör dock göras fördikning. Prop.1981/82:130 155 alltsåatt utredningens förslag genomförs med den ändringen atl begräns- Lagrådsremiss ningen ideltagningsskyldigheten bör avse alla andra typer av mark- allmänmotivering avvattning än dikning. När det gäller gränsdragningen mellan dikningoch andra markavvatlningsåtgärder avses ingen ändring i förhållande lill gällanderätt. Avdikning av kärr, mosse eller annan sådan vattendränkt mark är ienlighet härmed normalt atl anse såsom dikning (jfr 7 kap. 35 § VL). Vad sedan gäller den interna kostnadsfördelningendelar jag i likhet med flertalet remissinstanser utredningens uppfattning atläven kostnadsfördelningen i princip bör ske på gmndval av de olikafastigheternas nytta av företaget. Med nytta avses här liksom i fråga omdeltagandeskyldighelen värdehöjningen på fastigheten. Utredningsförslaget innebär emellertid liksomfastighetsbildningslagen och anläggningslagen ven möjlighet till fördelningefter annan grund än nyttan genom att fördelningen skall ske med hänsyn främstfill nyttan. Enligt min mening bör det även förmarkavvattningsföretagens del vara möjligt atl göra kostnadsfördelningen medutgångspunkt i något annat än nyttan av företaget.