prop · G50385 · 1981-12-31 00:00:00 — a.på de betänkligheter som gör sig gällande inför ett införande av rekvisitetfara i bevishänseende på det ifrågavarande området. Det i lagrummet intagna rekvisitet"fara i bevishänseende" är enligt överåklagaren i svårt attapplicera på den typ av brottslighet varom här är fråga, då brottsligheten ihög grad omfattas av underlåtenheter av skilda slag. Som exempel nämns att iett hovrättsavgörande, mot vilket prövningstillstånd ej meddelades, dömdes enperson för bokföringsbrott till fängelse en månad. Brottet bestod bl. a. iunderlåtenhet att för ett räkenskapsår föra huvudbok. Förfarandet torde intekunna inrymmas under det föreslagna bokföringsbrottet utan endast blistraffbart enligt de föreslagna straffbestämmelserna i bokföringslagen ochjordbruksbokföringslagen. Det kan över huvud taget ifrågasättas om denna typav brottslighet systematiskt hör hemma i 15 kap. . i utgörs bokföring av handlingar somkorresponderar med varandra. Den för bokföringsbrott misstänkte bör inte kunnahänvisa till att exempelvis verifikationer finns på golvet i något utrymmeeller att originalhandlingen visserligen är borta men att avskrift finns osv.och därigenom ge upphov till tveksamhet huruvida rekvisitet "fara ibevishänseende" verkligen är uppfyllt i det enskilda fallet. Detta rekvisitförefaller för övrigt med hänsyn till lydelsen i övrigt onödig och bör utgå.Liknande synpunkter anförs av länsåklagarmyndigheten i och länsåklagarmyndigheteni . EnligtFöreningen och Föreningen är detmed nuvarande lagstiftning alltför lätt för näringsidkare att utan påföljdhjälpa varandra med verifikat, som är osanna till sitt 1981/82:85 57 innehåll.En båt faktureras som lastbilsdäck, en begagnad maskin faktureras som fabriksny,en reparation på viss fastighet anges vara utförd på en annan etc. Ansvar förden som utställt verifikatet bortfaller ofta bl. a. på att insikt om ändamåletinte kan visas. Olika verifikat i dessa former kan uppgå ull betydande beloppmen att innehållet är falskt påverkar inte resultatet och ställning i denrörelse som utställt handlingen. Föreningarna vill uppta till bedömning om inte15 kap. 11 a § bör utformas på sådant sätt att lagrummet otvetydigt ocksåfångar upp dessa fall av förvanskad bokföring som inte haft betydelse förresultat och ställning. Det hade också varit värdefullt om det i lagtextenexemplifierats vad som skall krävas för att ett bokföringsbrott skallrubriceras som grovt. Vidare konstateras det i promemorian att det under desenaste åren blivit allt vanligare, att bokföringsskyldigheten åsidosättseller att räkenskapsmaterial påstås helt eller delvis ha förkommit genom stöld,brand, översvämning eller på annat sätt. Beträffande åsidosättande avbokföringsskyldigheten har gruppen kommit med genomarbetade förslag.Vidkommande bristfällig förvaring eller vårdslös hantering avbokföringsmaterial synes gruppen däremot inte ha åstadkommit någon godtagbarlösning. Tvärtom synes möjligheterna att beivra dylika förfaranden avsevärt bliförsämrade. Detta är betänkligt inte minst med hänsyn till att problemet medpåstådda förkomna räkenskapshandlingar alltmer accentuerats.Dessa förfaranden används ofta som förklaring för att undgå påföljd för olikaformer av ekonomisk brottslighet. Straffbestämmelsen måste därför utformas såatt den får önskad preventiv effekt. Föreningarna föreslår därför, attlagtexten avseende i första hand det föreslagna brottet vårdslös bokföringkompletteras eller förtydligas på sådant sätt att även en bristfällig förvaringeller vårdslös hantering av räkenskapsmaterial, som det föreligger skyldighetatt bevara, klart straffbeläggs. Svenska handelskammarförbundetpåpekar att enligt den föreslagna bestämmelsen skall bristerna i bokföringenvara av "väsentlig betydelse för bedömningen av rörelsens förlopp,ekonomiska resultat eller ställning". Enligt vad som sägs i promemorianskall häri anses ligga en viss uppmjukning av ifrågavarande rekvisit. Med enrimlig tolkning av ordalydelsen i lagtextförslagen kan emellertid förbundetinte finna annat än att denna skillnad måste vara marginell. Det måste såledeskrävas att bristerna i bokföringen verkligen är av den karaktären att depåtagligt försvårar bedömningen av affärsverksamheten. I detta måste ansesligga att i och för sig odiskutabla fel som dock inte är av väsentlig betydelseför bedömningen av hela affärsverksamheten inte ska anses straffbara.Förbundet vill vidare understryka kravet att gärningen, för att vara straffbar,skall innebära fara i bevishänseende. Särskilt bör framhållas att denfelaktiga bokföringen skall kunna medföra skada eller olägenhet. Endast felsom är av reell betydelse för skattekontroll, kreditgivning, konkursutredningeller i annat bevishänseende skall kunna föranleda ansvar. Överväganden av nuangiven innebörd bör enUgt förbundets mening komma fill klart uttryck i enblivande proposition. Med de synpunkter som anförts anser sig handelskammarförbundetkunna godta förslaget till förändring av bokför-ingsbroUet enligt . EnligtGöta hovrätt framstår det som en rimlig åtgärd att införa en särskildstraffskala förgrova brott. Därvid är det föreslagna maximistraffet väl avvägt.Hovrätten är däremot tveksam om det finns skäl att behålla endast fall av grov oaktsamheti huvudbestämmelsen om bokföringsbrott. Den grundläggande principen, att ansvarför åsidosättande av bokförings- 1981/82:85 58 pliktenskall inträda först när försummelsen i det enskilda fallet utlöser någon formav skada, får anses vara tillgodosedd genom den utformning som givits åt denföreslagna bestämmelsen. Även om obeståndskravet avskaffas, synes de angivna rekvisiten- i förening med kravet på att det skall vara fråga om fara i bevishänseende -på ett lämpligt sätt avgränsa det straffbara området. Det synes dock varalämpligt att komplettera gärningsbeskrivningen när det gäller exemplifieringenav på vilka sätt åsidosättande av bokföringsskyldighet kan ske. Det bör sålundaav lagtexten direkt framgå att till sådant åsidosättande räknas förstörandeoch undanhållande av bokföringsmaterial, dvs. sådana förfaranden som i dagomfattas av bestämmelsen om undertryckande av urkund (14 kap. 4 §brottsbalken). En särskild fråga i detta sammanhang som bör ytterligare belysasär vilka konsekvenser en eventuell överflyttning av den centrala bestämmelsenom bokföringsbrott till 15 kap. kan få med avseende på medverkansvaret. Detkan, såsom också antytts i promemorian, inte uteslutas att en hel del problemkan uppstå till följd av att 11 kap. 7 § inte längre skulle varatillämplig. Här kan också ställas den frågan om det från lagteknisk synpunktstår något att vinna på att överflytta bestämmelsen om bokföringsbrott frän 11kap. till 15 kap. . Även om man väljer den i promemorianföreslagna principiella lösningen, synes inte finnas några hinder mot att låtabestämmelsen efter vidtagna ändringar kvarstå i 11 kap. 5 §. Visserligen hörbokföringsbrottet efter ett eventuellt slopande av obeståndskravet inte längreUll gäldenärsbrotten. Sakligt sett synes det emellertid vara en väl så tilltalandelösning - också i systematiskt hänseende att låta bestämmelsen behålla sin nuvarandeplacering som att överföra den till 15 kap. där bokföringsbrottet kan sägashöra hemma i än mindre grad. Kapitelrubriken till 11 kap. kunde på ett enkeltsätt ändras antingen enligt norskt mönster genom ett tillägg av "m.m."eller till "Om gäldenärsbrott och bokföringsbrott". Utöver dennaändring skulle erfordras endast en mindre justering i 11 kap. 7 § förstastycket på så sätt att den bestämmelsen utvidgades till att avse även den somär i bokförings- eller redovisningsskyldigs ställe. Juridiska fakultetsnämndenvid anser inte att det i promemorian framlagda förslagetbör genomföras. De syften man vill uppnå, främst en praktisk möjlighet till dompå frihetsberövande för hithörande brottslighet, torde man ha lika godautsikter att nå genom att endast införa straffskalor för grova fall i BrB 11:5och i straffbestämmelsen om försvårande av skattekontroll. En utvidgning avtillämpningsområdet för bokföringsbrott, som kan vara motiverad, kan uppnåsgenom att man slopar orden "i huvudsak" i effektrekvisitet i 11:5.Straffansvaret enligt skattebrottslagen bör möjligen omfatta även fall där oaktsamheteninte är grov. Grundtanken i förslaget är att göra straffbestämmelsen om bokföringsbrottmera användbar än och att erbjuda en sådan straffskala för dettabrott att det kan inrymma en tillräcklig reaktion mot den allvarliga men svårutreddaoch svårbevisade brottslighet som försummandet av bokföringsplikten ofta äravsedd att dölja. har starka invändningar mot en sådanlagstiftningsteknik. Det är inte förenligt med grundprinciperna i svenskstraffrätt att på misstanken om allvarlig brottslighet av viss art utdöma ettsynnerligen kännbart fängelsestraff enligt en bestämmelse, som inteuttryckligen kriminaliserar och fordrar bevisning om just det förfarandet.Förslaget att införa en straff-skala för grovt brott med upp till fyra årsfängelse får anses tillmötesgå det angivna önskemålet så långt som detta äracceptabelt ur rättssäkerhetssyn- 1981/82:85 59 punkt.Det avgörande för straffmätningen vid gäldenärsbrott är emellertid intestrafflatituderna i lagen utan det förhållandet, att så förflyter frångärningen till domen. har andelen villkorliga domar förbokföringsbrott legat på . I promemo-r-an förordas, i enlighet medvad som föreslagits av , en uppdelning av brottmålsprocessenför att avkorta tiden mellan den brottsliga gärningen och lagföringen. Ensådan uppdelning är inte förenlig med grundtanken bakom BrB 1:6. I promemorianberörs och avvisas -möjligheten till åtalsunderlåtelse beträffande denbrottslighet som inte omfattas av ett första åtal. Däremot uppmärksammas intefrågan huruvida reglerna om res iudicata kan utgöra hinder för ett sådantförfaringssätt. Enligt förslaget skall bokföringsbrott utmönstras ur kapitletom gäldenärsbrott och istället ingå i 15 kap. bland bestämmelser somsanktionerar sanningsplikt. Skälet för utmönstringen ur 11 kap., slopandet avåtalsförutsättningen, är inte bärande: övriga gäldenärsbrott saknar jumotsvarande förutsättning, och som ovan framhållits kan ansvar förbokföringsbrott även med den föreslagna regleringen förväntas komma i frågaframför allt i samband med konkurs. Inordnandet i 15 kap. har föranlettanvändningen av orden "osann" och "sanningen" i lagtexten.Detta är olämpligt då man, som av promemorian s. 71 f framgår, avser att ibokföringen även fortsättningsvis acceptera uppgifter som inte är i egentligmening sanna (under-och övervärderingar). Vidare har placeringen i 15 kap.inspirerat till användningen av det där och i 14 kap. förekommande rekvisitet"fara i bevishänseende". Av motiveringen framgår att detta kravfrämst skall tjäna fill att från det straffbara området avskilja klumpigtutförda ändringar i bokföring. Rekvisitet har visat sig medföra tillämpningssvärigheteri de straffbestämmelser som innehåller en sådan begränsning. Denåsyftade omfattningen av straffansvaret uppnås enligt fakultetsnämndens meningbättre med den formulering som finns i BrB 11:5; möjligen bör orden "ihuvudsak" slopas. Mot den föreslagna lagtexten kan också invändas, att detinte är lämpligt att tala om "omständighet" om man avser att låtakriminaliseringen även täcka det fallet att en mängd småfel kraftigt förringarbokföringens värde. Framställningen i promemorian om ansvar för medverkan äroklar. Förslaget synes innebära minskade möjligheter att straffa annan än den bokföringspliktigesjälv. Detta sammanhänger dels med att det skall krävas grov oaktsamhet hos densenare för att något brott enligt över huvud taget skall föreligga(och ansvar för annan medverkande komma i fråga), dels med att man genomflyttningen från 11 kap. inte längre får "tillgång" till bestämmelsenom att den som (formellt eller rent fakUskt) är i en gäldenärs ställe kan dömassom gärningsman. Gällande ordning är uppenbarligen att föredra i dettaavseende. Såväl i skrivelsen från som i inledningen Ullpromemorian betonas problemet med förkommen bokföring. Det framlagda förslagetberör emellertid inte alls detta förhållande. Genom en enkel justering avbestämmelsen om bokföringsbrott bör detta stadgande kunna ges en sådan räckvidd,att de culpösa fallen - och det torde vara flertalet av de uppmärksammadesituationerna täcks härav. Möjligen behöver bokföringslagen förtydligas i vadavser plikten att förvara materialet på ett betryggande sån. Kammarrätteni pekar på att en begränsning i tillämpningen av de nuvarandebestämmelserna ligger i kravet att ett åsidosättande av bokföringsskyldighetför att vara straffbart skall vara sådant att den ekonomiska ställningen ochrörelsens gång inte i huvudsak skall kunna bedömas 1981/82:85 60 medledning av bokföringen. Denna begränsning framstår såsom för snäv för attmedföra en ändamålsenlig tillämpning av bestämmelsen. Kammarrätten delaruppfattningen i promemorian att det straffbara området i stället kan bestämmasså att åsidosättandet skall röra omständighet som är av väsentlig betydelse förbedömningen av rörelsens förlopp, ekonomiska resultat eller ställning ochdärigenom medföra fara i bevishänseende. Det bör framhållas att dennautformning innebär att åsidosättandet av bokföringsskyldigheten för att varastraffbart skall ha den menliga effekten att bokföringen blir missvisande genomatt inte korrekt spegla verksamhetens utveckling och resultat. Härigenom liggerutformningen i linje med vad kammarrätten anfört i det föregående. Kammarrättenansluter sig också till förslaget att huvudbestämmelsen om bokföringsbrott börinnefatta en särskild straffskala för grova brott. Däremot ifrågasätterkammarrätten, som framgår av det följande, om det föreslagna oaktsamhetsbrottetbör begränsas till fall då oaktsamhet är att anse som grov. I fråga om dennärmare utformningen av huvudbestämmelsen om bokföringsbrott vill kammarrättenytterligare anföra följande. Av motiveringen till förslaget framgår attbegreppet bokföringsskyldighet i detta avses innefatta den skyldighet att föraoch bevara räkenskaper som följer såväl av bokföringslagen som av andraförfattningar. Det bör övervägas att pä lämpligt sätt låta detta framgå avlagtexten genom att dar anges att den också tar sikte på den skyldighet attföra och bevara räkenskaper som enligt särskilda författningar åligger vissauppgiftsskyldiga. Vidare syns av lagtexten böra framgå att den är avsedd attomfatta sådana förfaranden som innefattar förstörande och undanhållande avräkenskaper och bokföringsmaterial. En särskild fråga är var de centralabestämmelserna om bokföringsbrott i den föreslagna utformningen bör placeras.Det kan ifrågasättas huruvida förslaget att överföra dem till 15 kap. ibrottsbalken medför de fördelar i systematiskt hänseende som man utgår från iförslaget. Även om bokföringsbrott efter ett slopande av obeståndskravet somåtalsförutsättning kan hänföras till gäldenärsbrott framstår ettbibehållande av detta i 11 kap. i balken som möjligt under förutsättning attrubriken till kapitlet ges en annan utformning t. ex. efter den norska modellen.Frågan bör enligt kammarrättens mening övervägas ytterligare under detfortsatta lagstiftningsarbetet. kan om än med viss tvekan - godtaga BRÅ:s uppfattning attbokföringsbrottet i systematiskt hänseende närmast hör hemma i kapitlet omsanningsplikter av olika slag. Däremot menar föreningen att det straffbaraområdet inte bör utvidgas. Föreningen föreslår därför, attgärningsbeskrivningarna i nuvarande 10 § skattebrottslagen och 11 kap. 5 §brottsbalken skrivs samman i den föreslagna nya paragrafen 11 a i 15 kap.brottsbalken utan saklig förändring av brottsrekvisiten. Enligt föreningensmening kan därvid straffbestämmelsen i skattebrottslagen avskaffas till sittmateriella innehåll utan att det medför något behov av nya straffbestämmelser ibokföringslagen och jordbruksbokföringslagen. () (majoriteten) pekar på att BRÅ:s förslag bl. a. utgår från att begreppetbokföringsskyldighet enligt den föreslagna 15 kap. 11 a§ i inteenbart skall omfatta den skyldighet som följer av bokföringslagen. Ocksåskyldighet att föra och bevara räkenskaper enligt andra författningar skallomfattas av paragrafen. Som exempel nämns bl. a. jordbruksbokföringslagen.Överträdelse av jordbruksbokföringslagens bestämmelser torde inte kunnabeivras med stöd av nuvarande 11 kap. 5 § . Jordbrukare kannämligen inte i denna mening anses Prop.1981/82:85 61 (Jfr prop. 1978/79:44 sid. 32, 38 och 49 samt prop. 1971:10 sid. 260).Jordbrukare skall som underlag för taxeringen föra räkenskaper (1 §jordbruksbokföringslagen) och denna skyldighet betecknas vanligen som enbokföringsskyldighet. Den skyldighet som åligger jordbrukare att föra räkenskaperär emellertid begränsad att tillgodose behovet av underlag för taxeringen.Sålunda har jordbrukarens bokföringsskyldighet till skillnad mot rörelseidkarensinte till syfte aU tillgodose borgenärernas intressen. Detta får i praktikenbl. a. betydelse för värderingen av tillgångarna och möjligheterna att ändrabokslut. Överträdelse av jordbruksbokföringslagen sanktioneras f.n. endastgenom 10§ skattebrottslagen. Om föreskrifter att föra och bevara räkenskapernaför dem som inte är bokföringsskyldiga enligt bokföringslagen skall sankuonerasgenom det föreslagna lagrummet bör detta därför komma klart till uttryck i lagtexten,t. ex. genom att orden "eller sådan skyldighet att föra eller bevararäkenskaperna som föreskrivs för vissa uppgiftsskyldiga" arbetas in i detföreslagna lagrummet. Av systematiska skäl ifrågasätter RSV emellertid om ensådan lösning är lämplig. Sanktionering av överträdelse av skatte- ochtaxeringsförfattningarna hör enligt RSVs mening hemma i skattebrottslagen. Inteheller torde därför ett tillägg i samma lagrum med skärpt straff förbokföringsbrott som medfört försvårande av skattekontroll vara lämpligt. 1sammanhanget måste också beaktas att utredningen om säkerhetsåtgärder m. m. iskatteprocessen (USS) i sitt betänkande Preskriptionshinder vid skattebrott (SOU1980:4) har föreslagit att delgivning av underrättelse om brottsmisstanke medden misstänkte skall hindra preskriptionsinträde vid skattebrott. Förslagetfrån USS tar också sikte på brottets försvårande av skattekontroll. Om dettabrott inarbetas i synes USS' förslag svårligen kunna genomföras idenna del. En sådan ordning skulle vara olycklig eftersom brott som här avsesoftast först uppdagas med övriga skattebrott. Vid den nya bokföringslagensfillkomst uttalade departementschefen (prop. 1975:104 sid. 198) att redanexisterande regelsystem med straffansvar endast för bokföringsbrott ochförsvårande av skattekontroll kunde sägas ge en i princip tilltalande ordningför bestraffning av sådana brister i bokföringen som går ut över enskilda ochallmänna intressen. Detta uttalande och det som i övrigt redovisats tyderenligt RSVs mening på att en lagändring av det slag som föreslås kräver ennoggrannare utredning med samma inriktning än den som ligger till grund förBRÅs förslag. Om BRÅs förslag ändå anses böra leda till lagstiftning vill RSVgöra följande påpekanden. Med den föreslagna formuleringen "väsentligbetydelse för bedömningen av rörelsens förlopp, ekonomiska resultat ellerställning" är det tveksamt om översättning av begreppet försvårande avskattekontroll kan anses ha skett. För att säkerställa full kongruens tordeuppräkningen behöva kompletteras med "av väsentlig betydelse förskattekontrollen". RSV erinrar i detta sammanhang om att skyldigheten frånskattesynpunkt att föra och bevara räkenskaper regleras i en rad andraförfattningar än dem som har uppmärksammats i promemorian, t. ex. saknas lagen(1959:92) om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning (förfarandelagen).Enligt RSVs mening bör förfarandelagen och därtill anslutande föreskrifteromfattas av den föreslagna skyldigheten i 15 kap. 11 a§. Enligtvad RSV vidare påpekar har i promemorian inte alls berörts frågan om och i vadmån en konkursförvaltares skyldigheter enligt 55 § konkurslagen ifråga ombrottsanmälan och brottsutredning påverkas av att bokföringsbrott inte skallhöra till kategorin gäldenärsbrott. 1981/82:85 62 uppfattningförändras emellertid inte konkursförvaltares skyldighet att anmäla ettmisstänkt bokföringsbrott eller brottet undertryckande av urkund. 55 §konkurslagen föreskriver nämligen anmälningsskyldighet för "annat brott avej ringa beskaffenhet som har samband med verksamheten". För enkonkursförvaltare synes emellertid bedömningssvårigheter kunna uppstå. Hanskulle fortsättningsvis ha att bedöma bl. a. om brottet är att anse sombokföringsbrott eller undertryckande av urkund och om brottet är av ringabeskaffenhet. (Jfr föreslagna BrB 14:4 första stycket "om brottet ärringa" och 15:11 a vårdslös bokföring.) Allvarligare är emellertidatt en förvaltare när bokföringsbrotten är att betrakta som gäldenärsbrottinte skulle vara skyldig att utreda dessa. En förvaltare har nämligen - när detgäller gäldenärsbrott - att gå så långt i sin utredning att han kan taställning fill om misstanke om gäldenärsbrott föreligger. En förvaltare måstesåledes enligt konkurslagen akuvt utreda gäldenärsbrottsfrågan. Attbokföringsbrott och undertryckande av urkund fortsättningsvis inte skulleutredas av en konkursförvaltare kan inte accepteras. 55 § konkurslagenföreslås därför kompletterad med att undertryckande av urkund ochbokföringsbrott skall jämställas med gäldenärsbrott. FöreningenSveriges taxeringsrevisorer anser att det är en allvarlig brist i den nuvarandelagstiftningen att den inte i tillräcklig utsträckning torde ge praktiskmöjlighet till ingripande mot de yrkesbokförare och yrkesrevisorer som i sinverksamhet systematiskt lägger upp sina klienters bokföring så attskattebedrägeri skall kunna ske. De råder sina klienter att underlåta att föravissa räkenskaper eller att hålla räkenskaperna undan från kontroll ellerlägger upp räkenskaperna så att kontroll i möjligaste mån försvåras. Även om deär en liten minoritet av medhjälparna är den skada de åstadkommer mycket stor.Deras klienter råkar i många fall ut för betydande ekonomiska sanktioner i formav skattetillägg, då de felaktiga eller bristfälliga räkenskaperna resulterar itaxeringshöjningar, ofta sköns-mässigt uppskattade, även i de fall åtal inte akutaliseras.Själva går dessa revisorer i regel helt fria. I BRÅ:s promemoria behandlasemellertid medverkan till brott endast kortfattat. Promemorian är i denna delockså oklar. En närmare belysning av dessa problem och förslag till möjligaåtgärder hade varit önskvärd. EnligtUSS är kretsen ansvariga 15 kap. 11 a § BrB inte Ullräckligt tydligt angiven.Uttrycket "åsidosätter bokföringsskyldigheten" omfattar inte den somunderlåter att följa de bestämmelser som finns rörande räkenskaper som underlagför beskattning och kontroll därav exempelvis i fråga om de s.k.punktskatterna. Paragrafen bör i stället utformas på samma sätt som 10 § SkBLdvs. "åsidosätter bokföringsskyldighet eller sådan skyldighet att föra ochbevara räkenskaper, som föreskrivs för vissa uppgiftsskyldiga". EnligtFöreningen är den föreslagna brottsrubriceringeninte tillräckligt genomtänkt och utredd. FAR bedömer risken stor att den ledertill att utvidgningen av brottsområdet medför besvärliga och kompliceradebedömningar av bokföringstekniska frågor. Utvidgningen synes ej heller påkalladav de förhållanden och brister i nuvarande lagstiftning som Arbetsgruppenrefererar till. FAR vill därför avstyrka den föreslagna omformuleringen avbrottsrubriceringen i . Däremot instämmer FAR i såvälarbetsgruppens som BRÅ:s förslag att en skärpning av straffsatserna för grovabrott mot bokföringsskyldigheten bör ske. Prop.1981/82:85 63 förmodar att det i och för sig kan finnas ett behov av enutvidgad straffskala för grova brott. I promemorian har emellertid inte på etttillräckligt klargörande sätt angivits i vilka situationer det kvalificeradebrottet skulle komma i fråga. Det antyds att felaktig bokföring kan ingå somett led i kvalificerad ekonomisk brottslighet. I sådana fall torde straffbarhetföreligga också för andra brott.