prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — Kommitténs förslag avser konsumentskyddsfrågor påförsäkringsområdet i allmänhet. Föreningen har därvidlag tagit del av ochinstämmer i de synpunkter pä delbetänkandel som anförs av och . Kommittén skaU vidare enligt utredningsdirektivense över bl. a. i vad män koUektivavlalsbundna försäkringar kan undantas frånbestämmelser i lagen om försäkringsrörelse. Enligt uppgift frånkommittésekrelariatet kommer delta att ske först längre fram i kommitténsarbete. Kommittén har i delbetänkandet beträffande konsumentskyddsfrågorsåledes inte berört de speciella förhållandena för koUektivavlalsbundnaförsäkringar. För kollektivavtalsbundna försäkringar gäller vissa särförhäl- Prop.1981/82:180 Bilagedel 783 landen.Föreningen vUl därför beträffande dessa försäkringar framhålla följande. Försäkringsföretagen lämnas sädana försäkringar påuppdrag av arbetsmarknadens parter. Försäkringsvillkoren är ofta bestämda avarbetsmarknadens parter och således undantagna försäkringsföretagens påverkan.De premiebetalande (arbetsgivama) och de förmånsberättigade (arbetstagarna)har speciell ställning pä sä sätt att de genom sina intresseorganisationer harbestämt försäkringsvillkoren. Skadereglering ombesörjs av försäkringsföretagenmen sker i fortlöpande kontakt med nämnder, där avtalsparterna finnsrepresenterade. Den försäkrades intressen bevakas ocksä av hans fackligaorganisation. Marknadsföring i egentlig bemärkelse förekommer inte. a. framgår av ovan är den försäkradesställning vid kolleklivav-lalbundna försäkringar annorlunda än vid enskildförsäkring. Hans intressen har också tillvaratagits pä annat sätt. Det finnsdärför inte anledning att hämtöver införa ett särskUt utformat konsumentskyddför de kollekfivav-talsbundna försäkringarna. Föreningen anser därför att de nu föreslagnareglema inte kan tillämpas pä de koUektivavlalsbundna försäkringama. 16 Näringslivets delegation får marknadsrätt (NDM) I de omfattande direktiven för Försäkringsverksamhetskommitténupptar frågan om handläggningen av konsumentskyddsfrägor inom försäkringsområdeten viktig plats. Direktiven återspeglar en kritisk inställning tiU dennuvarande ordningen som innebär att dessa frågor delvis parallellt handläggs avtvä skilda myndigheter. De frågor som direktiven lar upp påförsäkringsområdet har sina motsvarigheter även på ett stort antal andraområden, låt vara försäkringsbranschen i likhet med bankväsendet uppvisarvissa särdrag, sammanhängande främst med den genomgripande offentligareglering som där råder. Trols alt alltså Försäkringsverksamhelskommitlénsbelänkande behandlar en väl avgränsad del av marknadsrätten, inbegripetkonsumenträtten, har del således ett intresse för samtligaorganisationer inom NDMs huvudmannakrels. NDM finner del därför angelägel attinledningsvis i sitt yttrande ange några principiella synpunkter pä frågan omhandläggningen av konsumentskyddsfrågor. I denna del anknyter framstäUningenfill vad NDM anfört i en skrivelse till näringsutskolt, avlå-ten1980-03-31 med anledning av en motion om verksamhet (mofion1979/80:1410). NDM kan ocksä redan här konstatera att 1981/82:180 Bilagedel 784 delegafioneni sin skrivelse givh uttryck för värderingar som i väsentliga delar synessammanfaUa med direktivens. är situationen den all de centralamarknadsrättsliga lagarna - marknadsföringslagen (MFL), avlalsvUlkorslagen(AVL), konsumentkredifiagen och konkurtensbegränsningslagen (KBL) - fungerarsom ramregler med i princip generell giltighet. verkar somcentral förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor över hela det konsumentpolitiskaområdet. Denna ordning inbjuder tiU lagkollisioner mellan den centralamarknadsrätlsliga lagstiftningen och speciallagstiftningen och den leder ocksåfill behörighelskoUisioner mellan och andra myndigheter(fackmyndigheter), som av statsmakterna ålagts all beakta och bevakakonsumentintressen. Som NDM utvecklar i skrivelsen fill hade lagstiftaren vid tillkomsten av den förstamarknadsföringslagen (MFL 1970) klart för sig all generalklausulen molotillbörlig marknadsföring skuUe kunna tillämpas även på områden där vissproduktcenlrerad lagstiftning redan fanns resp. vid sidan av mera generellttillämplig speciell lagsfiftning, se prop. 1970:57 s. 69 och 89 f Även isamband med tillkomsten 1975 av gällande MFL uppmärksammades att de nyageneralklausulerna - om information och om produktsäkerhet - skulle komma alltUlämpas på vamområden för vilka det redan fanns specieUa författningar ominformation och produktkontroll (prop. 1975/76: 34 113 ff). NDM påvisar ocksåi skrivelsen till utskottet att lagstiftaren var påtagligt inkonsekvent vidbehandlingen av gränsdragningsfrågan. Vad gäller informationen visade man bortproblemet med en, som det senare visat sig, i sak ohållbar argumentering medanman på produktsäkerhelsomrädel sökte skapa en gränsdragningsregel, 4§ tredjestycket MFL. Av resonemangen i de två MFL-propositionerna synes framgå alt maninle var benägen att fillmäta lagkollisionsproblemen någon större prakfisk betydelse.Antagligen sarn-manhängde detta med att man inle närmare övervägde deinslitulioneUa konsekvenserna av lagkollisionerna. Man gjorde inte klart försig konse- kvenserna av att de oUka lagkomplexen skulle komma att hanleras avolika myndigheter, m. a. o. att lagkoUisionerna skulle leda tiU behörighelskoUisioner. NDM nämner för utskottet som exempel päfackmyndigheter med vilka /KO kan komma i kompelenskonfiiklsärskilt följande: Bankinspekfionen, Bosladsstyrelsen, Försäkringsinspekfionen,, , ,, , Slatens , och Transporträdel. Behörighetskollisionerna medför praktiskaolägenheter. NDM betonar i skrivelsen tiU utskott alt situationen kan blibesvärlig i praktiken även i 1981/82:180 Bilagedel 785 sädanafall då de behörighetskolliderande myndigheterna slufiigen kan enas om en visshandlingslinje eller var för sig driver samma policy. Företagen, och derasorganisationer, blir tvungna att bevaka sina intressen i fiera riktningar.Erfarenheten visar också att företagen ofta tror att allt är gott och väl närde förhandlat och nått en uppgörelse med fackmyndigheten. Även om deefterföljande ingripandena från , och nägon gängMarknadsdomstolens, sida varit i sak mofiverade, medför ell"dubbelkommando"-syslem av delta slag problem för företagen. Vill detsig illa leder det tiU avsevärt resursspiU hos förelagen, resursspill somnaturligen ytterst får bäras av konsumenterna.Försäkringsverksamhels-kommilténs uttalande i betänkandenl (s. 167 n) attdubbleringen av tillsynen mellan Försäkringsinspekfionen och "enligt uppgift ... inte inneburit några egenfiiga problem" stämmerinte så väl med de intryck NDM fält av den förhandlingsverklighelförsäkringsbolagen haft att leva med under senare lid. har - på motsvarande sätt som mansedan länge gjort i tysk rätt introducerat en doktrin av innebörd attförfarande vid marknadsföring som strider mot lag s. a. s. automatiskt ocksåbedöms OtiUbörligt enligt MFL. Detta gäller oavsett om det är fråga om en civilrältsliglag, t. ex. lagen (1971:238) om hemförsäljning m. m., eller en straff-rättsligbestämmelse, l.ex. besfickningssladgandet i 17 kap. 7§ , eller enosanklionerad bestämmelse, t.ex. 8§ lagen (1977:293) om handel med drycker. MD 1974:14 och 1977:17. Genom denna praxis kan MFL sägas fungera såsom enövergripande tillbörlighelsnorm som gäller all marknadsföring, oavsett om nägonspeciell reglering finns eller inte (ordet marknadsföring skall här förstas ien ganska vidsträckt mening). Denna lagstridighetsdoktrin, vilken uppenbarligenmåste fä återverkningar i agerande på tillsynsplanet, ökaråtminstone pä sikt riskema för behörighetskoUissioner mellan verket och andramyndigheter. Hur stor denna riskökning blir i praktiken är det svårt att ännuuttala sig mera bestämt om. Säsom Näringsulskotlet påpekar i sitt betänkande NU1979/80:54 över motion 1979/80:1410 bör konkurrens och konfiikler mellan olikaberörda myndigheter som har sin gmnd i överlappande kompetens normalt kunnaundvikas genom samarbete mellan myndigheterna. Utskottet erinrar i dettasammanhang bl. a. om alt Konsumentverkels instmktion föreskriver att verket börsamråda med andra myndigheter som handlägger konsumentfrågor. NDM vUl inte göra gällande att det inte oftast gåratt lösa uppkommande kompetenskonfiikter pä det sätt utskottet anger eller låtapåskina att tjänstemän inle skulle vara beredda att sökasamråd med sina koUegor hos andra myndigheter. Däremot hävdar NDM bestämt -ochciterar utskottsbetänkandet (s. 22 n) - att det "inte kan anses vara någontingnaturligt och i allmänhet godtagbart att konkurrens och kon- 50 1981/82. 1981/82:180 Bilagedel 786 fiikteruppkommer meUan olika berörda myndigheter" till följd av behörighelskoUisionerdem emellan. Som också utskottet understryker måste slatens resurser användaseffektivt och dubbelarbete -måste följaktligen undvikas. Åndradeförutsättningar behov av ny ansats Av vad som sagts tidigare framgår att det helt klartvarit lagstiftarens mening att skulle ha vissa möjligheter attagera även på områden som primärt hör fill andra myndigheters verksamhetsfält.Som Näringsutskotlet uttrycker saken var tanken all , bl.a. ikraft av MFL och AVL, skulle ha "ett övergripande ansvar för att konsumentpolifiskaaspekter beaktas" (NU 1979/80:1410 s. 22 y). NDM vill inte bestrida att alldeles särskilda skälförelåg då kom tUl i böljan av 1970-talel, vilka kundemofivera alt verket erhöU ett vidsträckt och vagt avgränsat arbetsområde med s.a. s. inbyggd risk för kompetenskonflikler med olika befintligafackmyndigheter. Det nya verket fick genom detta möjlighel att ta initiativäven på sådana områden där det redan fanns en fackmyndighet, som visserligenhade lill uppgift all bevaka frågor vUka kunde inrangeras under begreppetkonsumentpolitiska, men som kanske inle ännu fått blicken öppnad förkonsumentsynpunkter av den typ verket skulle ha fill uppgift all företräda. Den situationen som rådde under senare delen av1960-talel och vUken var utgångspunkten för 1970-talels viktiga marknads- ochkonsumenträttsliga lagsfiftning föreligger emellertid inte längre. Deomfattande akfiviie-tema på konsumentpolitikens område har lett tUl en starktökad konsumentpolitisk medvetenhet hos fackmyndigheterna. Den intensivaallmänna debatten har haft stor betydelse. Enligt NDMs mening har inte minstKonsumentverkets och insatser under förra hälften av 1970-lalel ochKonsumenlverket/KOs aktiviteter under senare delen av perioden betytt mycketför att fill fackmyndigheterna sprida kännedom om och hos dessa skapaförståelse för de nya strömningarna. NDM har den erfarenheten att fackmyndigheternanumera i regel är Uka lyhörda för berätfigade konsumentsynpunkter somKonsumentverket/KO och har god kännedom om den konsumenträttsligalagsfiftningen. Den allmänna utgångspunkten vid ställningstagandentill förslag om administrafiva stmkturer inom konsumentpolitiken är alltså en annan än fidigare. De motiv, som tidigare ansågs tala för attKonsumentverket skuUe ha tUl uppgift att övergripande bevaka att vederbörandefackmyndighet tar tiUbörlig hänsyn fill allmänna konsumentsynpunkter, harförlorat sin egenfiiga bärkraft. Något sakligt behov av"dubbelkommando" meUan och fackmyndigheterna finnsinte. Detta innebär att hinder inte möter ur konsumentpolifisk synvinkel attrationalisera den nuvarande myndighetshanleringen av konsumentskyddsfrågor. Enviktig omständighet som talar för en genomgripande översyn av den Prop.1981/82:180 Bilagedel 787 konsumenlpoliliskaadministrationen är de inte obetydliga rafionaliserings-vinsler som sannoliktstär att vinna med en omprövning av organisafions-slmkturen. Det väsentligtförsämrade statsfinansiella läget, vilket dessvärre inte ens en optimistiskiakttagare kan våga hävda vara av snabbt övergående natur, gör att man numåste värdera resursspill på ett helt annat sätt nu än vad som ansågsacceptabelt första hälft. Försäkringsbranschen (och även bankväsendet)uppvisar visserligen markanta särdrag till följd av sin stmktur och lUl följdav all den rent marknadsrättsliga regleringen utgör en förhållandevis liten delav den omfattande offentliga reglering som styr verksamheten inom branschensföretag. Enligt NDMs mening är emellertid dessa olikheter ej av sä djupgåendeart att den gmndsyn som ullrycks i direktiven och de principiella överväganden,som gjort vad gäller handläggningen avkonsumentskyddsfrågor inom försäkringsområdet, inte i det väsenfiiga hargiltighet även för andra branschers vidkommande. Mot bakgmnd av det anförda vill NDMsammanfattningsvis understryka alt tiden nu är mogen för alt statsmakterna ibelysning av erfarenheterna frän det konsumenlpoliliska arbetet under1970-talel formulerar en genomtänkt övergripande policy förkonsumentskyddsfrågornas handläggning. Försäkringsverksamhetskommillénsanalyser och slutsatser kan därvid vara riktningsangivande. NDM är väl medveten om att frågor av denna art ärömtåliga; del personliga engagemanget hos myndigheternas personal på olikanivåer kan lätt försvåra en saklig argumentation. Enligt NDMs mening färemellertid detta inte hindra att man nu lar upp en principdebatt om hurmyndighels-stmkturen lämpligen bör gestallas för framtiden. Invandatankemönster och revirtänkande får inte tUlälas styra övervägandena. NågraprincipieUa synpunkter på kollisionsproblemen Enligt NDMs uppfattning är det angeläget attriskerna för behörighelskoUisioner elimineras mellan myndigheter verksamma pådet konsument-politiska området. NDM vUl härvid än en gång åberopaNäringsulskottels uttalande att del "inle ... skall anses vara någontingnaturligt och i allmänhet godtagbart med konkurrens och konfiikler mellan olikamyndigheter". Vad frågan gäller är närmare bestämt hur den avstatsmakterna bestämda, konsumentpolitiskt motiverade påverkan pä och tUlsynenav marknadsföringsfunktionen hos företagen i vidaste mening(=marketing-funk-fionen i ekonomisk-vetenskaplig betydelse vari som en delingår marknadsföring enligt MFL, liktydigt med avsällningsfrämjande åtgärder),skall kunna organiseras och fullgöras sä rationellt som möjligt. Inom förelagenutgör marketing-funklionen ett odelbart helt. Presumtionen är därför att denkonsumentpolitiska kontroll av företagens marketingfunklion som bedömtserforderlig sker bäst och biUigast om den är samlad i en hand. 1981/82:180 Bilagedel 788 När det finns en marknadsövervakande fackmyndighetför en viss bransch eUer pä ett visst produktområde är den rimligautgångspunkten att det primära ansvaret för alla rättsliga frågor som knytersig till tillsyn och övervakning ("myndighetsstyrning") av de berördaföretagens marknadsföringsfunktion i vidsträckt (ekonomisk-vetenskaplig)mening i princip anförtros fackmyndigheten i fråga. Det sakliga motivet är attdenna representerar största fillgängliga sakkunskap på myndighetssidan vadgäller den relevanta marknaden, inbegripet företagens och konsumenternas förhållanden.Ärendehandläggningen kan ocksä bli mera allsidig om olika slagskonsumentskyddsfrägor inom ett och samma sakområde integreras administrativt.NDM vill emellertid anmärka att principresonemanget kan behöva modifieras medhänsyn liU speciella förhållanden. NDM önskar inle här, lika litet som eljest,driva någon stelbent dogmafik men vill däremot hävda att kompetensfrågorna börlösas utifrån ell genomtänkt fuktions-mönsler. Särskilt tidigare gjordes det inte så sällangällande att reklam- och säljfrämjande åtgärder, inbegripet efterinformation,är så komplicerade att de bör särbehandlas och att liUsynen bör anförtros enmyndighet med särskild sakkunskap pä marknadsförings- och informationsområdet,vilket då bedömdes vara . Enligt NDMs mening kan det inlebestridas att marknadsrättens konsumentskyddsregler under sjuttiotaletutvecklats starkt och all konsumenträtten numera utgör ett icke helt oso-fisfikeraträttsområde. Regelsystemets komplexitet får emellertid inte överdrivas.Erfarenheten visar att del i regel är avsevärt mycket svårare att förvärvaerforderliga insikter om alla relevanta sakförhållanden inom en bransch ellerett marknadssegment eller pä ett produktområde, än alt lära sig pä ettgodtagbart sätt behärska regelsystemet för marknadsföringen. Delta talar motatt bryta ut marknadsföringsfrägorna. NDM kan för övrigt i detta sammanhangocksä åberopa nuvarande sakbyräindelning inom program 1;verket har funnit lämpligare från administrativa synpunkter med enarbetsfördelning efter sakområden än såsom hos det gamla KO-ämbelel efterjuridiska eller ekonomiska kriterier, t. ex. avtalsvillkor ochavsällningsfrämjande åtgärder. Det har ocksä hävdats alt en kompetensuppdelning,som innebär att konsumentskyddslagsliflningen övervakas av en endaadministrativ myndighet, är en fömtsättning för en enhetlig rättstillämpningoch en följdriktig rättsbildning. Vad gäller argumentet om enhetlig rättsfillämpningvisar erfarenheten att bedömningen av reklamen från vederhäflighelssynpunkler,den helt dominerande kategorien ärenden enligt 2 § MFL, numera sällan erbjudernägra mera svårlösta problem på del rättsliga planet. Svårigheter kan däremotuppkomma när del gäller att rättsligt pröva säljfrämjande ätgärder (dvs.åtgärdema som sädana, i motsats tiU deras presentation i reklamen).Bedömningsnormerna inom ramen för 2 § MFL är här ännu inle lika fasta. Prop.1981/82:180 Bilagedel 789 Genomatt i nägot större utsträckning än hittUls föra upp ärenden om säljfrämjandeåtgärder till torde man dock kunna avsevärt minska befaraderisker för oenhetlig rättstillämpning. - När det gäller 3 § MFL är situationenen helt annan än i fräga om 2 § MFL. Bestämmelsen är ny och vägledandelagförarbeten saknas. Avgörandena från är få. TUlämpningenkan sägas befinna sig på ett experimentstadium. Erfarenheterna hittiUs visarentydigt att fillämpnings-problemen inte ligger på det rättsliga utan på detinformations- eller kom-munikationslekniska planet. En del av dessa problem kanförhoppningsvis komma att lösas av de sittande Riktlinje- ochVamprovningskommit-téema. NDM anser dock alt man redan nu kan slå fast attbedömningen av informationsbehov och val av informafionsbudskap och media etc.mäste bli starkt produkt- resp. Ijänstanknutna. Framför allt kommer del attkrävas att den fillämpande myndigheten har ingående kunskaper om marknadensefterfråge- och utbudssidor. Detta förhällande utgör ett starkt argument för enkompetensuppdelning enligt den av NDM förordade fack-myndighelsmodellen.Uppkommande mera utpräglade rättsfrågor av principiell karaktär får hänskjutastill , i enlighet med vad som får antas vara lagstiftarensintentioner. Som nämnts har det ocksä gjorts gällande alten kompetensuppdelning som innebär att konsumentskyddslagstiftningen övervakasav en myndighet skulle vara en fömtsättning för en enhetlig rättsbUdning. Bakomen sädan argumentering torde ligga ett konstaterande att en ingalunda oviktigpraxisbildning faktiskt sker hos sakbyräer och hosKO-sekretariatet i hägnet av MFL, AVL och därtUI anknytande kon-sumentskyddslagstiflning.Det torde inle heller kunna bestridas att rätten för attutfärda riktlinjer inom ramen för särskilt MFLs generalklausuler lett tiU enviss förskjutning av rättsbildningen från tillKonsumentverket, låt vara att det kan vara svårt att mera precist ange denrättsliga betydelsen av verkets normgivningsaklivi-teter. Problemen kring rättsbildningen är naturhgtvisdelvis desamma som de tidigare berörda problemen kring rättstillämpningen. Isjälva verket gär del inle att dra någon gräns dememellan; del är snarare enfråga om grad- än artskUlnader. Vad som sagst om den enhetligarättstillämpningen synes därför kunna åberopas även på tal om argumentetenhetlig rättsbildning. När det gäller rättsbildning i egentlig mening pä detmarknadsrättsliga området föreligger emellertid inga problem: enligt gällandeordning skall det ankomma pä att sköta denna uppgift. Sammanfattningsvis konstaterar alltså NDM attövervägande skäl talar för att förekommande behörighetskollisioner mellanmyndigheter med konsumentpolifiska uppgifter löses enligt den principen attsamtliga tiUsynsuppgifter och andra myndighetsåtgärder som berör ett visstproduktområde eller en viss bransch anförtros en och samma centrala förvaltnings- Prop.1981/82:180 Bilagedel 790 myndighet.NDM fastslår vidare att de tvä argumenten, viklen av enhetlig rättstillämpningoch intresset av följdriktig rättsbildning, inte har den tyngd som förespråkareför modellen all anförtro en myndighet del-funktionen"marknadsföring" viU göra gällande. Vid sin bedömning utgår NDM frän den gmndsyn på hurhandläggningen av konsumentskyddsfrägor bör vara ordnad som redovisats i detföregående. NDM konstaterar här att de aUmänna utgångspunkter somFörsäk-ringskommitlén lagt fram i betänkandet - och vilka i sin tur kanhärledas till regeringsdirektiven för utredningen i allt väsentligt stämmeröverens med NDMs gmndsyn. NDM vUl i detta sammanhang framhålla att kommitténpä ett föredömligt klart sätt presenterat dessa allmänna utgångspunkter iavsnittet 7.2. NDM ansluter sig också till vad som anförs iavsnittet "Allmänna fömtsättningar att samla ansvaret för konsumentskyddsfrägorhos en myndighet" (7.3). NDM viU särskUt understryka vikten av alt man ilikhet med kommittén anlägger en tillräckligt vid syn på vad som engenlligen ärkonsumentskydd pä försäkringsområdet. Enligt NDMs uppfattning har kommitténgoda skäl att betona att "konsumentskyddet inom försäkringsområdet måsteutformas med hänsyn liU såväl den enskilda konsumentens som till helaförsäkringskollekfivets, dvs. premiebelalamas intressen" och "inteheller [får] utformas så att andra fundamentala samhällsintressen sättsåsido" (s. 172). Ett sådant synsätt leder tUl att det enskilda falletprövas i ett vidare perspektiv med beaktande inte bara av den enskildamarknadsföringsåtgärdens särdrag pä mikroplanet utan ocksä av åtgärdensverkningar från allmänna konsumentpolitiska och konkurrenspolitiska synpunkter,dvs. verkningar på makroplanet. Parentetiskt kan anmärkas att dettaangreppssätt ligger i linje med utvecklingstendenser i Marknadsdomstolenspraxis, se särskilt det s. k. ElectroluxfaUet (MD 1981:4). Kommittén har påett enligt NDMs uppfattning övertygande sätt visat att en allmän jämförelsemellan och möjligheter att tatillvara samtliga relevanta konsumentintressen visar att inspektionen har denstörre sakliga kompetensen, de större resurserna och den större erfarenheten.NDM vill i detta sammanhang framhålla alt inspektionen sedan lång tid tillbakahåller en vakande hand över ett viktigt segment av försäkringsbolagensmarknadsföring, nämligen det som regleras av den s.k.anskaffningsöverenskommelsen. (En reviderad överenskommelse kan väntas inom ennära framfid.) Ehum denna normsamling fill formen är ett branschinterntdokument utgör den i realiteten resultatet av förhandlingar mellan bolagen ochinspektionen och har en rätislig status som starkt påminner om rikfiinjernas. Vad nu har sagts om de tvä myndigheternas kompetensallmänt sett får dock inte uppfattas så att NDM vill nedvärderaKonsumentverkets insat- 1981/82:180 Bilagedel 791 Verket har tagit flera viktiga initiativ på försäkringsområdetsom lett tiU ell bättre avvägt konsumentskydd. Detta förhållande och denomständigheten alt det inom verkets fjärde byrå finns tjänstemän som ägnatförsäkringsfrågor ell ambitiöst intresse föranleder emellertid inte NDM attmodifiera sin här deklarerade uppfattning om valet av myndighet. NDMfäster särskild vikt vid att en ordning, som innebär att Försäkringsinspekfionenges ett odelat ansvar för konsumenlskyddsfrägorna, för med sig alt inspektionenfår en förbättrad direktkontakt med allmänheten som konsument och med lokalaoch regionala konsumenttjänstemän. Problemuppfångningen hos inspektionen kommerhärigenom all förbättras och inspektionen får en fördjupad känsla för despecieUa problem som är förknippade med försäkringsbolagens marknadsföring ividsträckt mening. NDMkan i allt väsentligt ansluta sig liU vad kommittén anför i avsnitt 7.4 om ''konsekvenserna på konsumentskyddets delområden av en samlad tillsyn".Kommitténs bedömning av förhållandena pä avlalsvillkorsområ-del finner NDM välavvägd (avsnittet 7.4.1).