prop · G503156 · 1981-12-31 00:00:00 — Hovrätten vill emellertid ifrågasätta, om det finns skälatt i detta sammanhang i lagen uppta en bestämmelse om vuxet barns förvärv avstyvförälders namn. Visserligen finns i NIU:s förslag den restriktionen attstyvföräldern skall samtycka - vilket då med det av hovrätten förordadeansökningsförfarandet skulle få motsvarande tillämpning - men enligt Prop, 1981/82:156 258 hovrättens mening saknas de grundläggandeförutsättningarna för att i denna Bilaga 3:1 paragraf ge vuxen person denna möjlighet. styvfadersbestämmelsen är, att barnet har intresse avnamngemenskap med den familj i vilket det lever, NIU:s förslag är merabegränsat än nuvarande regel, eftersom det förutsätter att den aktuella föräldernskall ha förvärvat sin nya makes namn. Även detta tyder på att namngemenskapenstår i fokus. dylik gemenskap kan däremot ej rimligen åberopas av envuxen och i varje fall inte om föräldern gifter om sig långt efter det attbarnet flyttat hemifrån och kanske bildat egen familj. Med hänvisning till detanförda vill hovrätten förordaatt åetför vuxna barns vidkommande i 2 § ej intas någon bestämmelse om styvförälders namn; dessa fall bör liksom nu hänvisastill prövning enligt Vad slutligen angår återgång till tidigare namn harhovrätten ovan under 1.2 förordat att sådan får ske fritt; för minderårigt barnbör dock i förekommande fall domstolsprövning ske. NIU har för sin del endastmed 2 § 3 st, avsett återgång fill namn enligt 1 §, vilket innebär att återgångtill enligt 2 § 2 st, förvärvat namn (mellan 2 § 1 st, och 1 § finns jufullständig kongruens) icke skall vara tillåten. Om emellertid 2 § 3 st. skallersätta II § - denna paragraf föreslås juslopad - bör återgången kunna avse vilket namn som helst enligt 1 eller 2 §;för de fall som fordrar samtycke för första förvärvet torde förnyat samtyckevid återgång ej behöva komma ifråga. 2.2 Adoptivbarn (3 och 4 §§) NlU:s förslag i denna del bygger, liksom nu namnlagen, påuppfattningen att adoptivbarn i namnhänseende skall jämställas med sådana barnsom avses i 1 och 2 §§. Hovrätten har därför i de delar som reglernaöverensstämmer samma synpunkter som när det gäller sistnämnda paragrafer. Även när det gäller återgång till tidigare namn har NIUhelt parallelliserat bestämmelsen i 4§ 3 st. med 2§ 3st., dvs. återgångsrättenavser endast adoptivförälders namn. Detta innebär emellertid en försämring föradoptivbarnet i förhållande till vad nu gäller. Enligt förslagets 3 § 4 st. skall barnet trots adoptionenliksom nu kunna få behålla sitt dittillsvarande namn. NIU ger goda skäl för denståndpunkten. Ett av dem gäller barn, vars föräldrar samfidigt förolyckats ochsom trots adoptionen därför inte i andra hänseenden släpper kontakten med sintidigare släkt. Om man nu vid dylik adoption förbiser barnets intresse av attbehålla namnet eller om barnet senare som äldre eller helt vuxet önskarnamnmässigt återknyta till den släkt, med vilken det har blodsförvantskap, bören sådan önskan kunna tillmötesgås. Enligt nuvarande regler kan det ske medstöd av 11 §, men NlU:s förslag ger i avsaknad av specialstadgande baramöjlighet via 12 §, som kräver synnerliga skäl. Enligt hovrättens mening bordedet rimligen i 4 § öppnas en möjlighet för adoptivbarn ati i den ordning Prop.1981/82:156 259 som eljest gäller för återtagande av namn - olika förminderårig och vuxen - Bilaga 3:1 återta släktnamn som barnet hade föreadoptionen. 2.3 Styvförälders namn (nuvarande 4 §) Den nuvarande bestämmelsen ger barn möjlighet att medstyvfaders samtycke förvärva hans namn även om modern ej förvärvat samma namn.Bakom denna bestämmelse ligger tanken, att barnet kan ha stort intresse av attvinna namngemenskap med styvfaderns tidigare barn eller med halvsyskon somföds i moderns nya äktenskap, även om modern av personliga skäl behåller sitttidigare namn. NIU har upptagit frågorna om styvförälders namn tillreglering endast om barnets förälder förvärvar styvförälderns namn. Detta skeruttömmande i förslaget till 2 § 2 st. NIU föreslär därför att nuvarande 4 §utgår ur lagen. Det betyder att den i föregående stycke beskrivna situafionen iframtiden ger barn möjlighet att förvärva styvförälders namn endast via 12 §. Det är svårt att ha någon bestämd mening om huruvida NIU:sförslag att "styvfarsparagrafen" skall utgå kommer att vålla problemi enskilda fall. Osannolikt är det dock inte. Hovrätten, som inte för fram något eget förslag i dennadel, vill anmäla problemet till ytterligare övervägande. 2.4 Fosterbarn (5 §) Förutsättningen för att barn skall förvärvafosterförälders namn är i regel att barnet redan i praktiken har blivit käntunder det namnet. Det är från den utgångspunkten som en bestämmelse om barnsförvärv av fosterföräldrars namn bör utformas. Mot angivna bakgrund förefaller det riktigt att förvärveti dessa fall skall avse fosterförälders aktuella namn, alltså även namn somvederbörande fått genom tidigare gifte. Vilket namn det än blir kommer det juför barnets del "utifrån" och om barnet fortsätter att bära namnetblir det under alla omständigheter utgångspunkt för vad som ovan betecknats som"ny släkt". Fosterbarnssituationen är alltså ett sådant fall dåavvikelse från huvudprincipen år berättigad. Med utgångspunkt i vad som i detta avsnitt inledningsvisanfördes är det emellertid svårt att förstå NlU:s förslag i andra och tredjestyckena. Med den mycket speciella regeln om fosterbarn vill man legalisera enredan mellan barnet och fosterföräldern uppkommen namngemenskap. Situationen får inte förblandas med adoption; barnetförblir ju hela fiden sina biologiska föräldrars barn och har rimligen derättigheter som 2 § 1 och 2 st ger ett sådant barn. Att inomfosterfamiljen öppna för fria namnbyten verkar inte välbetänkt. Framförallt intesom man till skillnad från de från 2 § "kopierade"bestämmelserna för namnbyte enligt 18 1981/82. 1981/82:156 260 andra stycket trots allt kräver samtycke. Eftersom fosterbarnssituationen bara gäller minderårig ochendast varar så länge barnet faktiskt är kvar hos fosterföräldrarna, kommeraldrig någon rättslig bedömning till stånd av huruvida fosterförhållandetupphör. Ändå förutsätter förslaget att barnet under hela sitt liv skall hamöjlighet att göra förvärv enligt andra och tredje styckena. En sådan ordningtorde vara utan förankring i allmän uppfattning och ej heller spegla ettverkligt behov.Med stöd av det anförda får hovrätten föreslå alt förslagetsandra och tredje stycke utmönstras. Om barnet vill ha annat av fosterföräldrarsnamn än det som först förvärvats, bör det liksom nu ske efter ny prövningenligt första stycket. Är barnet vuxet får sådant förvärv ske efter ansökan,vilket innebär att 12 § blir tillämplig. I sista stycket har NIU föreslagit en återgångsregel medsikte enbart på fosterföräldrars namn. Däremot skapas genom den ingen möjlighetför barnet att återgå till det namn barnet hade efter sina biologiskaföräldrar. Om förslagets andra och tredje stycke utmönstras kommer enbestämmelse av det slag NIU föreslår i fjärde stycket ej att bli aktuell. Hur NIUsett på frågan om återgång till de biologiska föräldrarnas namn framgår inte.Eftersom fosterförhållandet ej grundar statusändring borde det principielltvara så, att barnet alltid har rätt att tillämpa alla bestämmelserna i 2 §.Sistnämnda paragrafs återgångsregel gäller emellertid enligt ordalydelsen baraför det fall barnet förvärvat namn enligt samma paragrafs andra eller tredjestycke. Om man godtar hovrättens förslag ovan om begränsning avdomstolsprövningen kommer det att saknas täckning i 2 § för hur man skallförfara i detta hänseende, om barnet skall återgå från fosterföräldranamn tillbiologiska föräldrars namn. Mot angivna bakgrund bör kanske i 5 § införas en bestämmelseom barnets rätt att återgå till tidigare namn. För att skydda barnet ochfosterföräldrarna mot övergrepp från de biologiska föråldrarna, bör sådanåtergång bli beroende av domstols prövning såvida inte alla inblandade är ense. 2.5 Makars släktnamn (6 §) Hovrätten har ingenting att erinra mot förslaget i sakutan tillstyrker såväl att huvudregeln blir, att envar make behåller sitt namn,som att enderas namn - med undantag för tidigare giftasnamn - kan bli makarnasgemensamma. Enligt förslaget skall anmälan om gemensamt namn föreäktenskapet endast kunna göras hos pastorsämbetet, ej - som gäller kvinnasanmälan om bibehållande av namn - till vigselförrättaren. Motiveringen fördetta är främst att med den nuvarande ordningen ibland misstag blivit begångna.Hovrätten kan inte finna anförda argument hållbara. Om nupturienterna förbisettatt i samband med hindersprövningen göra avsedd anmälan förefaller det tvärtomrimligt att de skall kunna göra den till vigselförrättaren i stället för attriskera att inte, trots att de så önskar, få gemensamt namn från 1981/82:156 261 äktenskapets bör jan. Hovrätten får därför föreslå attanmälan före äktenska- Bilaga 3:1 pel också skall kunna ske till vigselförrättaren. Enligt mofiven fordras för anmälans giltighet, att denmake vars namn skall vara gemensamt vid anmälan samtycker till den andresförvärv. NIU har emellertid inte ansett en uttrycklig föreskrift häromnödvändig; i orden "vill makar" anses ligga ett krav på att makarnaskall hos pastorsämbetet ge uttryck för en gemensam vilja. Hovrätten delar uppfattningen, att makarna bör på någotsätt agera gemensamt. Om så inte krävdes kunde de komma att var för sig sökaanmäla den andres namn som sitt. Att detta är omöjligt framgår visserligen avatt anmälan skall leda till gemensamt släktnamn, och det kan den ju inte göra,om redan den ena maken har anmält förvärv av den sist anmälandes namn.Emellertid synes det inte lämpligt, att dessa förhållanden skall framgå endastindirekt av texten. Även om det får antas att pastorsämbetena i framtidenkommer att vara förtrogna med motivuttalandena till bestämmelsen, bör det avhänsyn till den allmänhet som mycket frekvent kommer att begagna sig avbestämmelsen klart framgå av texten hur förfarandet är tänkt. Första styckets första punkt är av NIU inte utformad somen ren förvärvsbestämmelse - om äktenskapet inte kommer till stånd, leder ju iförväg gjord anmälan inte till förvärv-utan som en beskrivning av metoden.Under sådana omständigheter är det inte nödvändigt att strikt hålla på denterminologi som finns i övriga förvärvsbestämmelser i lagen. I stället kan iden följande punkten, som enligt förslaget anger när ett i förväg anmältförvärv träder i kraft, formuleras som reguljär förvärvsbestämmelse församtliga fall. Om detta resonemang accepteras kan kravet på samstämmighetmellan makarna formuleras så, att det är de och inte endera av dem som skallgöra anmälan. Med stöd av det anförda får hovrätten föreslå attbestämmelsen utformas så att, om makar vill ha gemensamt släktnamn, de föreeller under äktenskapet kan anmäla, att endera skall förvärva den andressläktnamn; görs anmälan före äktenskapets ingående sker namnförvärvet genomvigseln, eljest genom förvärvarens anmälan. Anses en sådan omformulering inte nödvändig, villhovrätten ändå erinra mot den föreslagnas språkliga utformning. Lokutionen"Vill makar ... får endera" leder inte bara tankarna fel, den synesockså sakna den kongruens som man bör kräva av en lagtext. I nuvarande 7 § NL ges regler om frånskild hustrus ochänkas rätt att återtaga sitt flicknamn. NIU föreslår i 6 § 3 st. att"make" som förvärvat släktnamn enligt 6 § 1 st. genom anmälan fåråterta tidigare släktnamn. Enligt uttalande i motiven avses denna bestämmelseersätta nuvarande 7 § men dessutom öppna för sådana återgångsfall som nuregleras genom 11 §. Eftersom återgångsregeln i 2 § endast avser återgång frånnamn som förvärvats enligt samma paragraf, fordras det en särskild bestämmelsei 6 § 1981/82:156 262 för återgång från giftasnamn. Som framgår ovan (1.2) utgårhovrätten från Bilaga 3:1 som självklart, att i nuvarande 7 § upptagnaregler om återgång till tidigare namn sedan äktenskapet upplösts skallbibehållas, liksom att som "tidigare släktnamn" då också skall godtastidigare giftasnamn. NIU föreslår att återtagande av namn skall kunna ske ävenunder äktenskapet. Beträffande detta har hovrätten ovan (1.2) uttalat att dennafråga bör bli beroende av hur man löser återgångsfallen enligt 2 § såvitt gällervuxen person. Om man i de senare fallen tillåter fri återgångsrätt, bör sammagälla för make under äktenskap. Om man emellertid föreskriver prövning förvuxenfallen enligt 2 §, dvs. lika med nuvarande 11 §, bör det i vart fallövervägas om inte samma prövning bör ske för gift person, vilken underäktenskapet vill återta tidigare namn. Som likaledes framgår ovan har hovrättenemellertid - ehuru med viss tvekan - förordat, att återgång för vuxna enligt 2§ skall få ske utan prövning. Hovrätten ställer sig därför på samma ståndpunktnär det gäller makes återgång under bestående äktenskap. Enligt vad sagts avser NIU att förslaget i 6 § 3 st.skall inkludera nuvarande regler i 7 §. Emellertid har NIU utformat sagdastycke på ett sådant sätt, att man, vid läsning endast därav, kan få intrycketatt återgångsregeln är avsedd att bara gälla under bestående äktenskap:begreppet "make" torde i vanligt språkbruk inte ensamt avse frånskildperson eller änka/änkling. För att få en säkert heltäckande bestämmelse enligt NlU:sintentioner torde man därför få välja den neutrala formuleringen: "Densom förvärvat släktnamn enligt första stycket . . . etc". Hovrätten biträder således återgångsregeln med angivenredaktionell ändring, dock att detta tillstyrkande är beroende av hur man löservuxenfallen enligt 2 §. 2.6 Mellannamn (7 §) Hovrätten biträder förslaget och ansluter sig också tilluppfattningen att termen "mellannamn" ger bättre besked om namnetsplacering än den nuvarande "tilläggsnamn". Beträffande de enskilda styckena är följande att anföra. 2.6.7 Mellannamn för makar Regeln i första punkten motsvarar i sak vad som gällerom det ena av de båda fallen då hustru får bära tilläggsnamn, med det mycketviktiga och värdefulla komplementet, att mellannamnet kan få utgöras avtidigare giftasnamn, vilket nu inte är tillåtet. Hovrätten får således fullt utbiträda detta förslag. Andra punkten motsvarar det andra fallet i den nuvarandebestämmelsen om hustrus tilläggsnamn. NIU utgår emellertid från att makarnasbehov av 1981/82:156 263 att genom mellannamn visa samhörighet är tillgodosett, omden ene bär Bilaga 3:1 mellannamn från den andre; det skall inte vara tillåtetatt makarna s. a. s. korsvis bär mellannamn. För att förhindra att båda makarnabär mellannamn föreskrivs därför dels att endast endera får bära sådant, delsatt den, vars släktnamn skall bli den andres mellannamn, skall samtycka tilldetta. Mellannamn av detta slag får icke utgöras av andra makens tidigare giftasnamn.Mellannamn kan börja användas även efter äktenskapets upplösning. Hovrätten biträder att mellannamn enligt denna punkt ejfår utgöras av andra makens giftasnamn. Detta är en konsekvens av regeln i denav NIU föreslagna 6 § 2 st., då ju eljest make via mellannamn skulle i vissmening förvärva ett släktnamn trots att det inte får vara makarnas gemensamma. I övrigt har emellerfid hovrätten en rad invändningar motdet sakliga innehållet i denna punkt. Medan mellannamnet enligt första punkten har fillhuvudsaklig funktion att markera samhörighet med den egna tidigare släkteneller att för en yrkesverksam person (eller motsvarande) uppehålla identitet iförhållande fill dem som känt bäraren under tidigare namn, har mellannamnetenligt andra punkten fill främsta uppgift att markera samhörigheten med maken.Om båda makarna uppträder tillsammans i sällskapslivet, på resa eller iaffärssammanhang är det för att uppnå detta syfte naturligtvis tillfyllest, attden ena har mellannamn. Men även när makarna är åtskilda kan det finnas ettstarkt sådant intresse. Det finns många situationer, i vilka en make skullevilja medelst namnet skapa association till den andra maken. Det kan därförfinnas ett reellt behov av att korsvis bära mellannamn. Om det tillåts kommerman också att slippa föreskriften om samtycke. Detta vore en fördel, ty även omkorsvisa mellannamn inte skulle godkännas, framstår regeln om samtycke sommindre välbetänkt. Även om man inte bör förutsätta att den som vill hamellannamn kommer att ha svårigheter att förvärva samtycket, kan det dock bjudaproblem, om båda har samma önskan. Det kan naturligtvis sägas att enighet idessa fall inte ter sig märkligare än enighet ifråga om gemensamt släktnamn.Men situationerna är i grunden olika. Den make som "släpper till"sitt namn som gemensamt släktnamn går visserligen miste om att för egen del fåandra makens namn. Men det relevanta för detta fall är ju att makarna uppnårdet som de enligt formuleringen i 6 § "vill", de får gemensamt namn.I mellannamnsfallet går den make som "släpper fill" sitt släktnamnsom mellannamn inte bara miste om möjligheten att själv bära mellannamn,hon/han mister också en del av den namngemenskap som av många säkerligenbetraktas som eftersträvansvärd. Emellertid är samtyckesregeln även bortsett från nuframförda synpunkter helt enkelt inte möjlig att genomföra. Grundbestämmelsernaom mellannamn, såväl i detta stycke som i paragrafens andra stycke, hänför sigfill rätten att bära namnet, vilket med namnlagens terminologi betyder ett Prop.1981/82:156 264 Mellannamnet har alltså inte någondirekt rättslig status; Bilaga 3:1 grundbestämmelsernainnebär endast den som använder tillåtet mellannamn intebryter mot sin namnplikt eller gör intrång i annans namnrätt. då ställasig frågande fill hur NIU har tänkt sig att ett samtycke till detta faktiskabrukande skall manifesteras. I själva verket kan det ju bara ske genom enmuntlig överenskommelse mellan makarna, vilken när som helst Att samtycket kan få en reell innebörd, ommellannamnet enligt paragrafens fjärde stycke anmäls för anteckning hospastorsämbetet, är rättsligt en helt annan sak. På angivna skäl bör föreskriften om samtycke till bäranäeav mellannamn utgå. Det synes vara riktigt att låta frånskild få börja bäramellannamn efter äktenskapets upplösning. Om t. ex. en frånskild förälder harvårdnaden om barnen och dessa har andra förälderns namn, kan det finnas ettstarkt behov hos vårdnadshavaren att medelst mellannamnet skapa namnsamhörighetmed barnen. Den, som under äktenskapet såsom yrkesverksam blivit känd underandra makens namn, kan efter äktenskapets upplösning vilja återta sitt fidigarenamn men kan då ha behov av att under en övergångstid medelst förra makens namnsom mellannamn hos yrkeskamrater och vänner skapa association fill det namn,under vilket hon/han dittills varit känd. Det kan för skilsmässofallen kanske synas vara skäl attkräva samtycke för att mellannamnet skall få anmälas hos pastorsämbetet.Emellertid torde det i många sådana fall vara svårt att utverka detta från enfrånskild make. Eftersom det som påvisats kan finnas starka skäl för enfrånskild person att börja använda mellannamn och det inte finns någon väg attgenom myndighetsbeslut förvärva rätten, synes anmälan böra fä ske utansamtycke. Det kan ju dessutom röra sig om fall, då vederbörande redan underäktenskapet faktiskt burit mellannamn utan att detta då blivit anmält tillpastorsämbetet; i sådant fall skulle det vara stötande om den förre maken kundeförhindra att namnet fick anmälas efter skilsmässan. Det finns naturligtvis ofta än starkare skäl föränka/änkling att få börja använda mellannamn efter makens död. Vilken ställningman än tar till samtycke enligt huvudregeln i andra punkten, måste emellerfidsjälvfallet ur sista punkten utmönstras lokufionen "utan samtycke",som ju ger sken av att den dödes samtycke skulle kunna inhämtas. Med stöd av det anförda får hovrätten beträffande andratill fjärde punkterna föreslå, att makar med skilda släktnamn båda får användaden andres namn som mellannamn, att något samtycke härför inte skallföreskrivas samt att såväl frånskild som efterlevande make skall äga börja bäramellannamn även efter äktenskapets upplösning. 1981/82:156 265 2.6.2 Barns mellannamn Bilaga 3:1 Förslaget att barn, som har släktnamn bara efter den enaav föräldrarna, skall kunna bära den andras namn som mellannamn tillgodosersäkerligen i många fall föreliggande önskemål. Ett införande av ett sådantinstitut kan sannolikt också innebära, att en del namnkonflikter iskilsmässofall kan undvikas genom att barnet i stället för att byta namn kanbehålla det gamla men använda det andra som mellannamn, I enlighet med sitt huvudförslag i 2 § avser NIU, attmellannamn kan utgöras av förälders tidigare giftasnamn. Hovrätten har redanövergripande uttalat sig mot att barn får förvärva sådant namn (se ovan 1,3),Konsekvensen bjuder möjligen, att man då också bör avvisa förslaget att sådantnamn används som mellannamn. Emellertid är huvudskälet mot förvärv av dyliktnamn, att barnet därigenom bildar "ny släkt" med ett namn som intefinns i den egna släkten. Detta är ju inte fallet om barnet endast på visstsätt använder det. Hovrätten finner därför ej anledning avstyrka förslaget menanmäler problemet för fortsatt diskussion. Som ovan påpekades antar hovrätten att systemet medmellannamn kan lösa vissa namnkonflikter i skilsmässosituationer. Om dennaverkan skall uppnås fullt ut, fordrar det emellertid, att man också tar ställningtill frågan om mellannamn i styvbarnsfallen. NIU:s förslag i 2§ går ju i denna del ut på att barn kanförvärva styvförälders namn endast om den förälder som gift sig medstyvföräldern har dennes namn. Hovrätten har ovan (2.3) - utan bestämt förslag- ifrågasatt, om man inte bör behålla någon regel som gör det möjligt för ettbarn att direkt få styvförälders släktnamn, trots att den biologiska föräldernej har samma namn. Om man i lagen skapar sistnämnda möjlighet, bör det rimligenockså finnas en bestämmelse om mellannamn innefattande biologisk förälders namnsom mellannamn före styvförälderns släktnamn eller styvförälderns namn sommellannamn före det från biologisk förälder förvärvade släktnamnet. Inte minstden sistnämnda ordningen skulle förmodligen vara mycket användbar då frånskildmoder gifter om sig men fadern, vars namn barnet har, vägrar namnbyte tillstyvfaderns namn. Även om man emellertid för styvbarnsfallen nöjer sig medden av NIU föreslagna regleringen kan det föreligga behov för styvbarnet avnågon form av mellannamn. Om t. ex. en moder, som behållit sitt tidigare giftasnamn,bär en ny makes namn som mellannamn, bör det anses föreligga skäl att låtahennes barn från det fidigare äktenskapet bära samma namnkombination och därmedmarkera tillhörighet till den nya familjen. Om barnet i detta fall i ställettillsammans med modern förvärvat styvfaderns namn, kan det ändå önska markerasamhörighet med fadern genom att använda hans namn som mellannamn, detta kanskehelt enkelt för att göra honom mera välvilligt inställd till namnbytet. Även för det fall att man stannar vid att låta barn direktfå styvförälders 1981/82:156 266 namn endast via 12 § kan de nu angivna motiven tala förbehov av regler om Bilaga 3:1 mellannamn. 7 enlighet med det anförda får hovrätten biträda NlU:sförslag om barns mellannamn samt föreslå ati därtill utformas regler ommellannamn i styvbarnssituationer. I fråga om rätten att använda tidigare giftasnamnsom mellannamn ställer sig hovrätten tveksam men inte avvisande. Beträffande adoptivbarn bör ,naturUgtvis liksom ifråga omförvärv gälla samma regler som för barn. Liksom när det gäller förvärv av namnsaknas emellertid i NlU:s förslag om mellannamn en bestämmelse som knyteradoptivbarnet fill den tidigare släkten. Adoptivbarn har möjlighet att behålla tidigare namn. Isådant fall har adoptivbarn rätt att bära adopfivnamnet som tilläggsnamn.Omvänt föreligger rätt för sådant barn att som tilläggsnamn bära det tidigarenamnet om barnet enligt huvudregeln förvärvat adoptantens namn. NIU har, somovan (2.2) påpekats, föreslagit att möjligheten att låta barnet behållatidigare namn skall kvarstå. Detta innebär en markering av att barnet kan haintresse av att få visa fortsatt samhörighet med den fidigare släkten.