prop · G50396 · 1981-12-31 00:00:00 — Fullgör inte arbetsgivaren sina skyldigheter i detta avseende kan hanåläggas betalningsskyldighet. Underlåter en arbetsgivare att göra skatteavdrageller gör han avdrag med för lågt belopp kan han åläggas betalningsskyldighetför det skattebelopp soiu inte dragits av (75 S UBL). Ett annat fall av solidariskt betalningsansvar i UBLgäller företrädare för arbetsgivare som är juridisk person. Har skatteavdraggjorts men inte inbetalts kan företrädaren jämte arbetsgivaren åläggasbetalningsskyldighet 1981/82:96 44 för skatten (77 a § UBL). Liknande ansvar förställföreträdare förekommer även i fråga om andra medelslag. t.ex,mervärdeskatt. Som exempel på solidariskt ansvar på grund av frivilligt åtagandekan nämnas borgen. För fordringar som omfattas av i lag angivet solidarisktbetalningsansvar gäller särskilda regler i fråga om den tid inom vilkenansvaret får fastställas och realiseras. Vad angår en arbetsgivares ansvar enligt UBL på grund av underlåtenhetatt göra skatteavdrag, får varken ansvar fastställas eller indrivning ske sedanarbetstagarens betalningsskyldighet för skatten har upphört. Arbetstagarensbetalningsskyldighet upphör efter utgången av det uppbördsår då skattenskulle ha betalts enligt den verkställda debiteringen. Har preliminär skattfastställts till betalning genom särskilt beslut räknas dock femårsperiodenfrån utgången av det uppbördsår då fastställelsen skedde. Kammarrätts ochregeringsrättens beslut varigenom en arbetsgivare ålagts betalningsskyldighetfår dock alltid verkställas inom av från utgången av detuppbördsår då beslutet meddelades. I fråga om solidariskt betalningsansvar förställföreträdare gäller att talan om ansvarigheten skall föras hos allmändomstol. Sådan talan får inte väckas sedan arbetsgivarens ansvarighet förskattebeloppet bortfallit på grund av preskription. Denna begränsning gällerockså i fråga om möjligheterna att vidta åtgärder för indrivning av beloppet.En dom varigenom betalningsskyldighet har ålagts får dock alltid verkställasinom från utgången av det uppbördsår domen vann laga kraft. Fordringar mot en arbetsgivare omfattas också av detförslag till preskriptionsregler som kommittén lagt fram. Enligt detta förslagskall preskriptionstiden avseende fordran på preliminär skatt börja löpa förstnär lokal skattemyndighet har fastställt arbetsgivares betalningsansvar enligt75 § eller 77 § UBL. Även fordran enligt 77 a § UBL mot ställföreträdareomfattas av förslagets tillämpningsområde. Det innebär att preskriptionstidenalltså börjar löpa först när domstol har ålagt ställföreträdarenbetalningsskyldighet. Detsamma gäller motsvarande typ av fordran enligt andralagar. Det sagda innebär att i vissa situationer kan flerapersoner vara solidariskt ansvariga för samma fordran även ombetalningsskyldigheten mot envar av dem har fastställts på olika grunder ochvid skilda tillfällen. Preskriptionstiden för en fordran beräknas enligthuvudregeln var för sig i förhållande till den som är huvudansvarig och den somär solidariskt ansvarig. Skulle till följd av detta fordringen mot den enapreskriberas skall det enligt kommittén inte inverka på den andres ansvar förbetalning av fordringen. 1 betänkandet föreslås en regel i överensstämmelsehärmed. För egen del får jag anföra följande. Kommitténs förslag innebär att preskriptionstiden föruttagande av en källskattefordran hos en arbetsgivare eller en ställföreträdareskall frikopplas från anknytningen till preskriptionstiden för arbetstagarenresp. 1981/82:96 45 juridiska personen i fråga. Detta är som framgår av denlämnade, redogörelsen en avvikelse från gällande rätt. För civila fordringargäller i normalfallet att såväl fordran som solidariskt ansvar uppkommersamtidigt. Inom skatteområdet behöver detta inte vara fallet. Detta motiverarenligt min mening en regel om fullt ansvar för de solidariskt ansvariga underen för envar självständig preskriptionstid. Det innebär att jag ansluter migtill den av kommittén föreslagna ordningen att preskriptionstiden i debehandlade situationerna i 75 § och 77 a § UBL frikopplas från bindningen tillpreskriptionstiden för huvudfordringen. Preskriptionstiden för dessa fordringarlöper således självständigt och följer därmed lagförslagets huvudregel. Enligt preskriptionslagen på det civilrättsliga områdetsvarar en solidariskt betalningsskyldigendast för sin andel, om skuldenpreskriberas i förhållande till någon av de andra betalningsskyldiga. Uppkommerbrist hos någon av de kvarvarande gäldenärerna, fördelas ansvaret för bristenmellan de övriga kvarvarande och borgenären. Var och en av gäldenärerna svarari förhållande till sin andel och borgenären i förhållande till den andel sompreskriberats. En konsekvens av mitt ställningstagande är att en fordranmot en solidariskt ansvarig skall kunna göras gällande i sin helhet även omfordran preskriberats i förhållande till annan gäldenär. Detta överensstämmeri sak med vad kommittén har föreslagit. Någon särskild bestämmelse i lagen omdetta torde inte behövas. Jag vill understryka att det nu angivna rättsläget avserendast situationer där det solidariska ansvaret grundar sig på lag. Det gällersåledes inte i de fall där det solidariska ansvaret är en följd av avtalsbundnaåtaganden. Ett borgensåtagande anses nämligen även i preskriptionshänseendevara accessorisk till skattefordringen. Preskription av huvudfordran bördärför även omfatta fordran på grund av borgen. I likhet med kommittén föreslår jag därför en bestämmelsei 10 § att preskription av en huvudfordran också omfattar fordran på grund avborgen. Kommittén föreslår att ett beslut om förlängning mot enbetalningsansvarig skall få den verkan att fordringen mot övrigabetalningsansvariga preskriberas tidigast den dag då den förlängdapreskriptionstiden löper ut. Kommittéförslaget har i denna del väckt stark kritik frånremissinstanserna. För egen del får jag anföra följande. De skäl sommotiverar den förordade regeln om självständig preskriptionstid för en varav flera solidariskt ansvariga talar enligt min mening mot attpreskriptionstiden förlängs för alla ansvariga när en av dessa ådrar sig ettförlängningsbeslut. Beslut om förlängning kommer i praktiken ofta attaktualiseras först när KFM har vidtagit resultatlösa indrivningsåtgärder mot huvudgäldenären.Har denne lämnat landet, medan annan betalningsskyldig finns kvar i riket. Prop.1981/82:96 46 framstår det för mg naturligt att väcka fråga omförlängning gentemot huvudgäldenären medan sedvanliga indrivningsåtgärdervidtas mot annan betalningsskyldig som är kvar i landet. En utgångspunkt förlagstiftningen bör som jag har nämnt vara att alla betalningsskyldiga igörligaste mån kan bli föremål för faktiska indrivningsåtgärder under lika långtid. Har t.ex. indrivningsförsök gjorts mot en gäldenär under ordinariepreskriptionstid bör förlängning inte riktas mot honom även om det mot ensolidariskt ansvarig är möjligt att förlänga preskriptionstiden, t.ex. på grundav att denne undandragit sig indrivning genom utlandsvistelse. Jag föreslår således i motsats till kommittén att beslutom förlängning skall gälla endast den som beslutet direkt riktar sig mot. Dettaframgår av formuleringen i 6 §. Preskriptionstiden förlängs "mot den somsvarar för betalning av en fordran, om han ". 2.6 Behörighet att fatta beslut, m.m. Enligt kommittéförslaget skall förlängning avpreskriptionstiden ske genom ett särskilt beslut av myndighet. Behörigheten attbesluta om förlängning läggs enligt förslaget på KFM, men beslutet skallöverprövas av länsrätten i det län där den beslutande KFM är belägen. Kommitténframhåller bl.a. att det är naturligt att den myndighet, som har att verkställaindrivningen även fattar beslut, som har direkt betydelse för verksamheten. Enfördel med denna ordning är, framhålls det, att förlängning av preskriptionstidkan ske utan dröjsmål, vilket har betydelse för det praktiskaindrivningsarbetet. I kommittén rådde inte enighet om denna lösning. Tvåledamöter ansåg i stället att länsskatterätten (numera länsrätten) bordebesluta om förlängning. Flertalet av remissinstanserna ställer sig avvisande tillförslaget med överprövning av beslutet. Några remissinstanser förordar KFM sombeslutande utan någon överprövning. Andra remissinstanser föreslår attbehörigheten att besluta läggs direkt på domstol. Som jag har framhållit är även jag av denuppfattningen att beslutsbehörigheten bör läggas på domstol. Frånrättssäkerhetssynpunkt är det mindre tillfredsställande att den myndighet sombåde företräder det allmänna som borgenär och har verkställande och beslutandeuppgifter i egenskap av exekutiv myndighet även skall ha rätt att besluta omförlängning av preskriptionstiden. Frågan om förlängning är av sådan natur attden bör utformas som en partsprocess inför domstol. Enligt mitt förslag skalläven åtgärder, som den betalningsskyldige har vidtagit innan indrivning harpåkallats, tas med vid bedömningen av förutsättningarna för förlängning. Medhänsyn till det anförda föreslår jag att behörigheten läggs direkt på domstol.För att förhindra att preskription inträder innan domstolen fattat beslut börsom redan berörts redan en ansökan om förlängning medföra att fordringen tillsvidare inte preskriberas. 1981/82:96 47 När det gäller vilken domstol, som skall pröva frågan omförlängning, har remissinstanserna föreslagit både allmän domstol ochförvaltningsdomstol. RSV förordar allmän domstol som beslutsorgan ochframhåller att vissa gäldenärer alltid kommer att överklaga varje beslut omförlängning. kan de överklaga ett beslut om utmätning via överexekutortill hovrätt och högsta domstolen. Utmätningsprocessen blir då avhängig avpreskriptionsmålets utgång. För att i möjligaste mån undvika en sådan dualismanser RSV att allmän domstol ligger närmare till hands som beslutsmyndighet änlänsrätt. För egendel finner jag den av RSV eftersträvade kopplingen till den exekutiva processenvara svår att uppnå. Ett förlängningsförfarande bör naturligen anknyta filldomstol i första instans, dvs. tingsrätt eller länsrätt. Tingsrätten har emellertidingen anknytning till den exekutiva besvärsprocessen. Den exekutiva processenförs f.n. via överexekutor till hovrätt. I och med den nya utsökningsbalkenförsvinner överexekutorsinstitutionen. Hovrätt kommer att bli förstabesvärsinstans. Den exekutiva besvärsordningen är sålunda inte direktanvändbar som modell för förlängningsförfarandet. Det hindrar inte att problemav det slag RSV har påtalat kan uppkomma. Dessa situationer torde dock inte blisärskilt vanliga. Enligt min mening bör det vara en strävan att tillförvaltningsdomstolarna föra mål som nära anknyter till skatteområdet och jagföreslår därför att länsrätten skall pröva förlängningsfrågorna i första insians. Detallmännas talan i mål om förlängning av preskriptionstid skall enligtkommittéförslaget föras av den KFM, som beslutar om förlängning. Någraremissinstanser kritiserar förslaget i denna del och förordar att RSV börföreträda det allmänna vid överklaganden. Jagställer mig också kritisk till kommittéförslaget. Det ankommer f.n. på RSV attföra talan i överklagat utsökningsmål [3 § förordningen (1970:752) medinstruktion för RSV]. I utsökningsbalken stadgasatt det allmänna i regelföreträds av KFM men i bl.a. besvärsmål företräds det allmänna av RSV. Jagföreslår att reglerna om vem som skall utföra det allmännas talan omförlängning utformas i huvudsak efter detta mönster. Det förefaller sålundamest ändamålsenligt att KFM gör framställning om förlängning av preskriptionstiden.Behörigheten bör lämpligen läggas på den KFM som har att verkställaindrivningen. Den myndigheten torde i samband med indrivningsarbetet ha gjortde iakttagelser, som kan föranleda fråga om förlängning av preskriptionstiden.En framställning om förlängning bör givetvis riktas till länsrätten i det ländär KFM är belägen. Jag föreslår således att framställning till länsrätt ochutförande av talan där skall åvila KFM medan RSV har att anföra besvär ochutföra talan i kammarrätt och regeringsrätt. De nu angivna bestämmelserna om behöriga myndigheter hartagits in i 6, 12 och 13§§. 1981/82:96 48 Kommittén föreslår att de nya preskriptionsreglerna fillämpasäven på fordringar som vid ikraftträdandet inte har preskriberats enligt äldrebestämmelser. Bestämmelserna skall dock inte få full giltighet i fråga om s.k.äldre fordringar. För dessa föreslås en viss övergångstid innan de nyabestämmelserna får full giltighet. Kommittén föreslår att den nya lagen träderi kraft med reformen på den allmänna preskriptionslagstiftningensområde. De föreslagna övergångsbestämmelserna har i sakligthänseende lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. För egen del får jag anföra följande. För att inte verkningarna av äldre bestämmelser skallbestå bör de nya bestämmelserna tillämpas även på s.k.äldre fordringar. Förslaget innebär att preskriptionstiden i några fall kan blilängre än f.n. För att undvika att en redan preskriberad fordran återupplivasvid ikraftträdandet bör dock som förutsättning föreskrivas att preskriptioninte har inträtt enligt äldre bestämmelser. Om de nya bestämmelserna i princip blir tillämpliga ocksåpå äldre fordringar kommer preskriptionstiden att förkortas avsevärt för defordringar för vilka tidigare en tioårig preskriptionstid har gällt. En sådanfordran skulle då kunna preskriberas i och med ikraftträdandet. För att undvikarättsförluster för det allmänna när den nya lagstiftningen träder i kraft bör,som kommittén föreslagit, en viss övergångstid föreskrivas under vilkenindrivning av en fordran fortfarande kan äga rum. Den nya allmänna preskriptionslagen träder i kraft den 1juli 1981. En samordning i tiden med förevarande lag är därför integenomförbar. Jag föreslår att den nya lagstiftningen skall träda i kraft den 1januari 1982. Som tidpunkt för när bestämmelserna skall få full giltighetföreslår jag utgången av . Enligt mitt förslag skall frågan om förlängning av preskriptionstidenbedömas av länsrätten efter ansökan av KFM. Det är inte möjligt att på dettastadium bedöma i vilken omfattning den föreslagna lagstiftningen kommer attinverka på myndigheternas arbetsbelastning. Skulle belastningen öka merpåtagligt, får det senare övervägas vilka åtgärder som kan bli nödvändi-ea. I enlighet med det anförda har inom budgetdepartementetupprättats förslag till l.lag om preskription av skattefordringar m.m.. 2. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272). 3, lag om ändring i lagen (1968:430) ommervärdeskatt. 1981/82:96 49 4. lag om ändring i lagen (1959:92) om förfarandet vidviss konsumtionsbeskattning, 5.lag om ändring i lagen (1958:295) om sjömansskatt, 6. lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624), 7.lag om ändring i lagen (1959:552) om uppbörd av vissaavgifter enligt lagen om allmän försäkring m.m., 8.lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, 9. lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder ochingripanden vid olovligt byggande m.m., 10. lag om ändring i lagen(1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m. Det under 7 angivna förslaget har upprättats i samråd medchefen för . Det under 8 angivna förslaget har upprättats i samråd medchefen för kommunikafionsdepartementet. Det under 9 angivna förslaget har upprättats i samråd medchefen för . Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bUaga3. 3.1 Förslaget till lag om preskription av skattefordringarm.m. Lagförslaget är uppdelat på fyra avdelningar. I 1 § sombildar den första avdelningen, finns bestämmelser om lagens tillämpningsområde.Andra avdelningen, som omfattar 2-8 §§, innehåller bestämmelser om den ordinariepreskriptionstiden och om preskripfionstiden i vissa särskilda situationer. Tredje avdelningen omfattar 9-11 §§ och reglerarinnebörden och verkan av preskription. Lagförslagets sista avdelning omfattar 12 och 13 §§ ochinnehåller bestämmelser om det allmännas talan i mål om förlängning avpreskriptionstiden. Där regleras när ansökan om förlängning skall göras,vilken myndighet som är behörig att föra talan och vilken domstol som skallfatta beslut. Paragrafen innehåller bestämmelser om lagenstillämpningsområde. Detta begränsas till det allmännas fordringar som skalldrivas in enligt UBL eller tullagen. Fordringar enligt studiestödslagen undantasdock från tillämpningsområdet. 4 1981/82. 1981/82:96 50 I tillämpningsområdet ingår till en början de skatter ochavgifter som räknas upp i 1 § första stycket UBL, nämligen statliginkomstskatt, statlig förmögenhetsskatt, utskiftningsskatt, ersättningsskatt,inkomstskatt, skPgsvårdsavgifter, egenavgifter till den allmännatilläggspensioneringen, sjukförsäkringen m. m., skattetillägg ochförseningsavgift enligt taxeringslagen (1956:623) samt annuitet på avdikningslån. Vidare ingår enligt 59 § andra stycket UBL fordringar på kvarskatteavgift,restavgift, tilläggsavgift, förseningsavgift och ränta enligt UBL i tillämpningsområdet. I fråga om en rad medelslag föreskrivs i resp. författningatt de får tas ut genom utmätning eller genom utmätning utanföregående dom eller utslag. Fordringarna drivs in i samma ordning som skattenligt UBL med stöd av 64 § UBL och omfattas således av lagförslaget. Här kannämnas flygplatsavgifter [6 kap, 13 § luftfartslagen (1957:297)], vissaförrättningskostnader, t. ex. kostnader för lantmäteriförrättning [16 § lantmäteritaxan(1971:1101)1 och kostnader för lantbruksnämndsförrättning [17 § förordningen(1967:445) med lantbruksnämndstaxa] samt oljeavgift [10 § förordningen(1957:344) om oljeagift m. Andra fordringar som ingår i tillämpningsområdet ärfordringar enligt 77 a § UBL och motsvarande bestämmelser i lagen (1958:295) omsjömansskatt (SjL), ML, lagen (1959:92) om förfarandet vid visskonsumtionsbeskattning (FKL), och AVGL. Enligt dessa bestämmelser får undervissa omständigheter den som företräder juridisk person åläggasbetalningsskyldighet för belopp som innehållits men inte redovisats i rätt tidoch ordning. Indrivning av den fordran som det allmänna erhållit skall ske iden ordning som gäller för restförd skatt. Till tillämpningsområdet hör också fordringar som på grundav hänvisningar i olika författningar drivs in enligt . Hänvisning-'arna till UBL är utformade på olika sätt. Bestämmelser om att fordran skalldrivas in i den ordning som föreskrivs i UBL om indrivning av restförd skattfinns exempelvis i 28 § FKL, 22 § kupongskattelagen (1970:624) KupL, 53 § AGLoch 28 § lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. Andra uttryck kommer till användning i andraförfattningar. I vägtrafikskattelagen (1973:601) uttalas (30 §) aft vad i UBLstadgas om indrivning, avkortning och avskrivning av skatt skall i tillämpligadelar gälla fordonsskatt, kilometerskatt, skattetillägg och förseningsavgift.I fråga om mervärdeskatt uttrycks på liknande sätt (48 S ML) attbestämmelserna i om indrivning, avkortning och avskrivning samt efterkravoch preskription gäller i tillämpliga delar i fråga om mervärdeskatt. I 13 §lagen (1976:206) om felparkeringsavgift stadgas att om ej annat följer av lagengäller UBL i fillämpliga delar. En liknande formulering finns i lagen (1908:128s.l) om bevillningsavgifter för särskilda förmåner och rättigheter (5 §). Även om formuleringarna skiftar i olika författningar ärdet avgörande att 1981/82:96 51 hänvisningarna syftar till att UBL:sindrivningsbestämmelser skall tillämpas. Beträffandeskatter och andra medel som drivs in i på grund av handräckningsavtalmed annat land gäller följande. Skatt frånannat nordiskt land skall enligt förordningen (1978:724) om tillämpningen avavtal mellan , , . och om handräckning iskatteärenden drivas in i i den ordning som gäller i fråga omindrivning av svensk skatt och med beaktande av de regler om preskription somenligt svensk lagstiftning gäller beträffande svensk skatt av motsvarande slag.Det innebär att den föreslagna lagen blir tillämplig vid indrivning av dessaskatter m. m. i . Motsvarande princip tillämpas också i förhållande tillandra länder med vilka har träffat handräckningsavtal. Inom OECDhar emellertid antagits ett modellavtal för handräckning rörandeskatteindrivning. Avtalet innebär beträffande bestämmelser om preskription attden begärande statens lagregler skall tillämpas. De nordiska länderna lämnadeen reservation i denna del som innebär att man förbehåller sig rätten atttillämpa den modell som det nordiska avtalet föreskriver. Även fordringar som drivs in enligt tullagens bestämmelseringår i tillämpningsområdet. Som nämnts i den allmänna motiveringen är enuttrycklig hänvisning till denna lag nödvändig. Fordranenligt studiestödslagen undantas uttryckligen från tillämpningsområdet. Somnämnts i den allmänna motiveringen har studiemedel en speciell konstruktion somger anledning till detta undantagande. Vissa slagav det allmännas fordringar faller utanför tillämpningsområdet. Detta är falletmed domstols- och rättshjälpskostnader samt böter. Detsamma gäller fordringarsom drivs in i den ordning som stadgas för böter, t. ex. rättsverkansbelopp ochjaktvårdsavgifter. För de fordringar som inte faller inom lagenstillämpningsområde och som inte preskriberas i särskilt reglerad ordning gällerde allmänna preskriptionsreglerna. I paragrafenanges den ordinarie preskripfionstiden och från vilken tidpunkt den skallberäknas. Preskriptionstidenär och börjar enligt huvudregeln löpa efter utgången av det kalenderår,då fordringen förföll till betalning. Har fordringen fastställts till sittbelopp sedan den förfallit till betalning skall dock preskriptionstiden i frågaom den del av fordringen, som före fastställelsen inte har varit indrivningsbar,börja löpa efter utgången av det kalenderår då fastställelsebeslut meddelades(undantagsregeln). Reglerna om preskriptionstidens längd och utgångspunktenför beräkning- 1981/82:96 52 en har behandlats i avsnitt 1.3. Där har redogjorts förbl. a. varför förfallodagen bör väljas som den normala utgångspunkten förpreskriptionstidens beräkning. I de föreslagna bestämmelserna används begreppetförfallodag. I de fall kan förekomma beträffande sammafordran behöver den innebörd begreppet har i förslaget förklaras. Iförfattningstext anges exempelvis att ett skattebelopp skall betalas den dag deklarafionsenast skall lämnas. Betalas inte skatten föreskrivs attbeskattningsmyndigheten fastställer skattebeloppet och bestämmer en viss dagnär skatten skall betalas. Den av beskattningsmyndigheten angivnabetalningsdagen som infaller efter huvudförfallodagen skall enligt deföreslagna bestämmelserna inte vara utgångspunkt för preskriptionstidensberäkning. I de fall skaften-redan har förfallit till betalning när ett fastställelsebeslutmeddelas blir själva fastställelsebeslutet utgångspunkt förpreskriptionstidens beräkning. Finns redan en förfallodag framflyttas såledesutgångspunkten för preskriptionstidens beräkning längst fill dagen förbeslutet. Detta givetvis under förutsättning att övriga rekvisit ibestämmelserna är uppfyllda. Med förfallodag avses vidare den dag skatten elleravgiften enligt resp. författningsbestämmelser senast skall betalas inormalfallen. Denna förfallodag skall inte påverkas av att anstånd medbetalning av skatten har medgetts. Med förfallodag avses således den dagskatten senast skulle ha betalats om anstånd inte meddelats. Slutligen kan framhållas att skatte- ochavgiftsförfattningarna ibland inte anger förfallodag utanbeskattningsmyndigheten har frihet att bestämma den tid inom vilken skatteneller avgiften skall betalas. Nuvarande regler i UBL innebär att om ett beslut ombetalningsskyldighet har överklagats anses betalningsskyldighet har ålagtsgenom beslut av högre instans endast i den mån betalningsskyldigheten harfastställts till högre belopp än enligt tidigare beslut. Bestämmelserna i dennya lagen skall tillämpas på samma sätt. Detta följer av foreskriften attpreskriptionstiden beräknas med hänsyn till ett fastställelsebeslut bara ifråga om den del av fordringen, som inte har kunnat överlämnasför indrivning.