prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — I paragrafen bemyndigas regeringen att ge föreskrifter omhur riket skall delas in i regioner för den hälso- och sjukvård som berör fleralandstingskommuner. Samarbete mellan landstingskommunerna i sådan hälso- ochsjukvård som berör flera landstingskommuner, s.k. regionsjukvård, harförekommit . Efter beslut av riksdag i anledning avprop. 1960:159 med förslag till riktlinjer för regionsjukvårdens utbyggandem.m. indelades landet i sju regioner för den högspecialiseradekroppssjukvården. Kärnor i regionerna utgjorde undervisningssjukhusen iStockholm, , / , , och samt lasarettet iÖrebro. Enligt riksdagsbeslutet borde samarbetet mellan sjukvårdshuvudmännen ifråga om regionsjukvården vila på frivillig grund. Det skulle alltså ankomma påhuvudmännen att själva besluta i fråga om planeringen och utbyggnaden avregionsjukvården. Med anledning härav kom riksdagsbeslutet inte till uttryck inågon författning. Efter förslag i prop. 1980/81:9 om regionsjukvården beslötriksdagen att i sjukvårdslagen skriva in en skyldighet för sjukvårdshuvudmännenatt samverka i frågor om hälso- och sjukvård som är gemensamma för fleralandstingskommuner. En bestämmelse härom togs in i 37 8 sjukvårdslagen. Vidareuttalade sig för dels en ändring av begreppet regions) uk- 1981/82:97 125 vård, dels en ändring av rikets indelning isjukvårdsregioner. Ditfills hade begreppet regionsjukvård avsett den vård på des.k. regionklinikerna som regleras i särskilda regionsjukvårdsavtal. Dessaavtal omfattade endast vissa medicinska specialiteter. Enligt riksdagsbeslutetskulle regionsjukvården ges ett vidare innehåll och omfatta "detfåtal patienter, som erbjuder speciellt svårbemästrade problem och kräversamverkan mellan ett antal högt utbildade specialister samt eventuellt också särskildutrustning, som är dyrbar eller svårskött. Hit räknas också sjukdomstillstånd,som uppträder så sällan att man på länsnivå inte får erfarenhet av hur de börbehandlas". Utvidgningen av begreppet regionsjukvård innebär i princip attdet numera omfattar viss vård inom alla medicinska specialiteter. Detta gällerockså allmänmedicinen. När det gäller indelningen i regioner uttalade riksdagensig för en indelning som något avviker från den som föreslogs i propositionen. I andra stycket läggs en skyldighet på landsfingskommunernaatt samverka i den hälso- och sjukvård som berör flera kpmmuner. Bestämmelseninnebär att de landstingskommuner som tillhör samma region skall samverka i defrågor som rör den gemensamma hälso- och sjukvården inom regionen. Av särskildvikt är att planeringen sker i samverkan. Utgångspunkten för planeringsarbetetskall också beträffande denna hälso- och sjukvård vara densamma som 17 8, dvs.befolkningens behov av vård. Även i övrigt skall bestämmelserna i 7 och 8 8§fillämpas på planeringen av regionsjukvården. Vid planeringen avregionsjukvården är det önskvärt, att planerna ges in till ochi så god tid innan de fastställs, att styrelsen, mot bakgrund av sinriksomfattande överblick och sina kunskaper och erfarenheter på området, beredsen verklig möjlighet att lägga synpunkter på utformningen av planerna. 10 8 Ledningen av hälso- och .sjukvården utövas av enhälso- och sjukvårdsnämnd, i den mån annat inte följer av sådant beslut somavses i 3 kap. 14 § kommunallagen (1977:179). Landstingskommunen får tillsätta en särskild hälso- ochsjukvårdsnämnd eller uppdra åt en annan nämnd att vara hälso- ochsjukvårdsnämnd. Har detta inte skett, är förvaltningsutskottet hälso- ochsjukvårdsnämnd. Paragrafen motsvarar 9 8 1 mom. sjukvårdslagen. Genom paragrafen har i allt väsenfiigt bestämmelserna 19 81 mom. sjukvårdslagen förts över till den nya lagen. I överensstämmelse medlagens rubrik och med hänsyn till att verksamheten i framfiden inriktas påförebyggande hälso- och sjukvård i större utsträckning än f.n. föreslås detsamlande ledningsorganet för landstingskommunens hälso- och sjukvård fåbenämningen hälso- och sjukvårdsnämnd. Härigenom skulle man i lagtexthänseendei prinicp återgå till den benämning som fanns i äldre lagstiftning. 1981/82:97 126 landstingslag talas sålunda, efter en lagändringår 1940, om hälso-och sjukvårdsberedning, kommunallagskommittén föreslog i sittbetänkande (SOU 1952:48) med förslag fill landstingslag m.m. benämningen hälso-och sjukvårdsnämnd och i prop. 1954:119 med förslag till landsfingslag m.m.föreslogs benämningen hälso- och sjukvårdsstyrelse. Först genom gällandesjukvårdslag infördes den nuvarande benämningen sjukvårdsstyrelse iförfattningstexten. Genom att den nya lagen i denna del föreslås behålla sammatekniska konstruktion som den tidigare, lämnas landstingskommunen full frihet ivalet mellan att ha en självständig hälso- och sjukvårdsnämnd, att låta enannan nämnd vara hälso- och sjukvårdsnämnd eller att lägga hälso- och sjukvårdsnämndensuppgifter hos förvaltningsutskottet. Därmed blir hälso- och sjukvårdsnämndeninte heller enligt den nya lagen någon obligatorisk landstingskommunal nämnd iden mening som t.ex. skolstyrelsen är en obligatorisk nämnd, utanUksom förut endast en fakultafiv nämnd som är bärare av en obligatorisklandstingskommunal funkfion. Om förvaltningsutskottet är hälso- och sjukvårdsnämnd ochutskottet inom sig inrättar en hälso- och sjukvårdsdelegafion, bör detobserveras att denna delegation inte därmed är att anse som hälso- ochsjukvårdsnämnd. En sådan delegations uppgifter är begränsade på det sätt somanges i 3 kap. 12 8 andra stycket kommunallagen och beroende av vad somsärskilt föreskrivs genom reglemente eller i separata beslut. Delegafionen ärinte heller att anse som nämnd i kommunallagens mening och har inte alla debefogenheter som tillkommer en nämnd, t.ex. inte rätten att göraframställningar till . Också den möjlighet till centraliseradpersonaladministration och egendomsförvaltning, som första styckets hänvisningtill 3 kap. 14 8 kommunallagen syftar på, ar en direkt överföring från 9 8 1mom. Genom denna bestämmelse, som infördes i anslutning fillatt den nya kommunallagen trädde i kraft , får landsfinget, iden mån inte annat är föreskrivet i lag eller annan författning, besluta attförvaltningsutskottet eller annan nämnd skall 1. handha förvaltning ochverkställighet i fråga om egendom som annars förvaltas av annan nämnd, 2. handlägga frågor om anställning,ledighet, vikariat eller skiljande från tjänst samt andra frågor beträffandepersonal som är underställd annan nämnd. kan alltså med stöd av detta stadgande beslutaatt den personaladministration och den egendomsförvaltning, som normalt skulleåligga hälso- och sjukvårdsnämnden, i stället skall föras över fillförvaltningsutskottet eller en annan landstingskommunal nämnd. Motiven bakom bestämmelsen i 3 kap. 14 8 kommunallagenredovisas inte särskilt i detta sammanhang. I stället hänvisas till vad somanförs i ämnet i 1981/82:97 127 1975/76:187 demokrati, ny kommunallag m.m.(s. 473 ff). 11 8 Ett eller flera särskilda organ får tillsättas föratt under hälso- och sjukvårdsnämnden leda hälso- och sjukvården, vart och ettför den verksamhet som landstingskommunen bestämmer. Paragrafen motsvaras närmast av 11 8 1 mpm.sjukvårdslagen. 11 § 1 mom. sjukvårdslagen innebär att tillsynen vid ochansvaret för förvaltningen av sjukhus kan utövas av en direktion närmast undersjukvårdsstyrelsen. En sådan direktion kan vara gemensam för två eller flerasjukhus och kan utöver sjukhusförvaltningen anförtros andra motsvarandeuppgifter inom sjukvården. Sjukvårdsstyrelsen kan vara direktion, omlandstinget beslutar det. Förevarande bestämmelse är nödvändig för att förvaltandeoch verkställande uppgifter skall kunna anförtros ett lokaltlandstingskommunalt organ. Med hänsyn till vad som brukar kallas det odeladeansvarets princip kan det nämligen annars för varje förvaltningsområde finnasbara ett enda förvaltningsorgan för hela landstingskommunen. Det fordrasalltså uttryckligt lagstöd för att ett sådant organ som sjukhusdirektionenskall kunna tilldelas uppgifter av den art som direktionerna nu handlägger. Omväntgäller att de utan sådant lagstöd skulle bli kommunallagsreglerade, dvs.betraktas endast som rådgivande lokala beredningsorgan undersjukvårdsstyrelsen. Det har bedömts nödvändigt att det liksom f.n. finnsmöjlighet för landsfingskommunerna att låta förtroendemannaorgan svara för dennärmaste ledningen av olika delar av verksamheten. Huvudmannen kan väljamellan olika organisationsformer eftersom det inte finns några avgörande skälför att någon särskild form skulle vara att föredra framför andra. Den nyalagen bör ge endast de formella förutsättningarna för att man under hälso- ochsjukvårdsnämnden skall kunna lägga ett ansvar på politiskt utsedda organ. Ilagtexten anges inte närmare hur organen skulle vara sammansatta eller hurderas ansvarsområde skall avgränsas. Bestämmelsen i förevarande paragraf medfören större frihet för sjukvårdshuvudmännen att organisera verksamheten. Sålundahar den enligt sjukvårdslagen obligatoriska anknytningen fill förvaltning avsjukhus inte tagits med. Det blir alltså möjligt för landstingskommunen attinrätta organ både med och utan sådan anknytning. Det är inte heller nödvändigtatt organets verksamhetsområde blir lokalt begränsat fill en del avlandstingskommunen. På detta sätt får landstingskommunen full frihet både attinrätta direkfioner av nuvarande typ och med nuvarande ansvarsområden och atttillsätta nya förtroendemannaorgan för exempelvis primärvården, endera inomlandstingskommunen som helhet eller för geografiskt avgränsade områden.Härigenom öppnas möjligheter att bredda förtroendemannainflytandet på hälso-och sjukvårdsområdet, möjligheter som saknas. De organ som avses i denna paragraf blir liksomdirektionerna att betrakta Prop.1981/82:97 128 som nämnder i kommunallagens mening. Detta innebär bl.a.att de kan avge förslag direkt till och att skallbesluta i ett sådant ärende (2 kap. 15 8 kommunallagen), att de skall delta iberedningen av ärenden som berör dem innan fattar beslut (2 kap. 168), att de under sedvanliga förutsättningar kan väljas proportionellt (2 kap.23 8), att deras ordförande kan interpelleras vid landstingsmöte (2 kap. 24 8),att de kan revideras av särskilda revisorer (5 kap. 1 8) och att besvär överderas beslut förs genom kommunalbesvär (7 kap. 2 8). Friheten för organ avdenna typ är - på samma sätt som gällt i fråga om direktionerna - iviss utsträckning beskuren genom att de enligt lagtexten verkar under hälso-och sjukvårdsnämnden. Härmed avses att hälso- och sjukvårdsnämnden i sinegenskap av det för hela landsfingskommunen övergripandeförtroendeman-naorganet har en viss direktivrätt gentemot de övriga organen ochdärjämte en viss samordningsfunktion. Enligt 4 8 första stycket 7sjukvårdskungörelsen åligger det sålunda f.n. sjukvårdsstyrelsen att gesjukhusdirektionerna de anvisningar för förvaltningen som behövs. Detta innebäratt landstingskommunerna får genom reglementen eller på annat sätt slå fastvilka gränser som skall uppställas i detta hänseende. 12 8/ fråga om särskild hälso- och sjukvårdsnämndoch organ som avses i 11 § gäller bestämmelserna i 3 kap. 2-12 §§ kommunallagen (1977:179) i tillämpliga delar. Paragrafen motsvaras av 9 § 2 mom. och 118 4 mom.sjukvårdslagen. 1 dennaparagraf har samlats de allmänna hänvisningar till kommunallagen som behövs ifråga om hälso- och sjukvårdsnämnden och prgan enligt 11 8. Vad som gäller omförvaltningsutskottet enligt 3 kap. 2-12 8§ kommunallagen skall alltså gälla itillämpliga delar också beträffande de nämnder som omnämns i den nya hälso- ochsjukvårdslagen. 13 8/ hälso- och sjukvården skall det finnas denpersonal som behövs för att meddela god vård. Omåligganden för hälso- och sjukvårdspersonalen och om tillsynen över dennapersonal finns särskilda bestämmelser. Paragrafen motsvaras av ett flertal paragrafer isjukvårdslagen. Vad gäller administrativ personal motsvaras den av i huvudsak13 och 14 8§ sjukvårdslagen. Beträffande sjukvårdspersonal har den sinmotsvarighet främst i 15, 16, 17, 21 och 23 8§ sjukvårdslagen. Ispecialmotiveringen till 3 8 framhålls bl.a. att en god hälso- och sjukvårdförutsätter eii välutbildad och kompetent personal. I förevarande paragraf gesbestämmelser om den personal som skall finnas. Inledningsvis bör framhållas, att bestämmelsen avser inte endastbefattningshavare inom den direkt sjukvårdande verksamheten - Prop.1981/82:97 129 t.ex.läkare och sjuksköterskor - utan all personal som behövs för att inom ramen förtillgängliga ekonomiska resurser bedriva en rationell och ändamålsenlig hälso-och sjukvård. Vid sidan av den sjukvårdande personalen skall det alltså finnaspersonal som dels svarar för den dagliga driften av verksamheten -administratörer, hantverkare, lokalvårdare etc. -, dels svarar för arbetsuppgifter,främst miljöinriktade förebyggande åtgärder, som inte direkt ankommer pånågondera av nämnda personalkategorier. Att personal av sistnämnda kategorifinns, blir av särskilt stor betydelse när hälso- och sjukvården inriktar sinverksamhet också mot miljöinriktade förebyggande åtgärder. Någotkrav på att anställa personal av det ena eller andra slaget ställs inte upp,med undantag för kravet på anställning av överläkare och distriktsläkare iföljande paragraf. Avsiktenmed förevarande bestämmelse är att tillförsäkra hälso- pch sjukvården denperspnalkader spm behövs för att tillhandahålla en god vård. Något krav på attall personal skall ha fast anställning ställs inte upp. Vikariat och andraformer av korttidsanställning får naturligtvis förekomma. Bestämmelsen är inteheller ett hinder mot att vissa arbetsuppgifter utförs av personal som inte äranställd inom hälso- och sjukvården, t.ex. vissa transporter, lokalvård, tvättoch andra liknande arbetsuppgifter. Inte heller är den något hinder mot att tjänsterköps utifrån när hälso- och sjukvården saknar kompetent personal för uppgiftenoch där det inte skulle vara ekonomiskt försvarligt att anställa personal medsådan kompetens. Hälso-och sjukvårdshuvudmännen är således i princip helt fria att inom givnaekonomiska resurser anställa den personal som behövs för att erbjuda en godhälso- och sjukvård. I skilda författningar finns dock bestämmelser som innebäratt huvudmännens frihet i detta avseende är begränsad. Av lagen (1960:409) omförbud i vissa fall mot verksamhet på hälso- och sjukvårdens område (den s.k.kvacksalverilagen) framgår, att endast den som är behörig att utöva läkaryrketeller som eljest är i sin verksamhet på hälso- och sjukvårdens område ställdunder tillsyn får t.ex. behandla vissa sjukdomar och undersökaeller behandla barn under en viss ålder. Vidare är flertalet läkemedel enligtläkemedelslagstiftningen tillgängliga först efter förskrivning av läkare. Ettannat exempel på en sådan begränsning är reglementet (1955:592) för barnmorskorenligt vilket endast den som vunnit legitimation som barnmorska får utövabarnmorskeyrket. Än viktigare i detta sammanhang kommer dock att bli denbestämmelse med rätt för regeringen att meddela föreskrifter om behörighet tilltjänster inom landsfingskommunernas hälso- och sjukvård som jag föreslår i 168. Genom detta bemyndigande får regeringen möjlighet att ställa upp krav föranställning på sådana tjänster. Den nya lagen innehåUer liksom sjukvårdslagen inga föreskrifter somreglerar åligganden för och tillsyn över den personal - hälso-pchsjukvårdspersonal - som enligt första stycket måste finnas. En erinran 9Riksdagen 1981/82. 1981/82:97 130 om att det finns särskilda bestämmelser härom har tagitsin i detta stycke. Föreskrifter om personalens yrkesansvar finns främst itillsynslagen. Men också andra författningar innehåller sådana föreskrifter,t.ex. reglementet (1955:592) för barnmorskor, reglementet (1957:656) försjuksköterskor och allmänna läkarinstruktionen (1963:341). Även socialstyrelsenhar meddelat föreskrifter om hälso- och sjukvårdspersonalens yrkesansvar. I detta sammanhang bör uppmärksammas att socialstyrelsensrätt enligt 22 8 sjukvårdslagen att med omedelbar verkan avstänga en läkarefrån utövning av tjänst inte ges någpn motsvarighet i den nya hälso- ochsjukvårdslagen. Uppkommer en situation där det är nödvändigt attförsätta en läkare ur tjänstgöring har huvudmannen vissa möjligheter attingripa. Enligt kollektivavtalet för den landstingsanställda personalen kan enarbetstagare som är på sannolika skäl misstänkt för eller beträds med svårarefel eller försummelse i anställningen av arbetsgivaren avstängas fråntjänstgöring i avvaktan på ärendets avgörande. Avstängning får ske under högst30 kalenderdagar i sänder. Föreligger eljest vägande skäl att avstänga enarbetstagare äger arbetsgivaren besluta därom för högst isänder. 14 8 £« särskild läkare skall finnas som ansvarar förledningen av den medicinska verksamheten inom det verksamhetsområde somlandstingskommunen bestämmer. En sådan läkare benämns överläkare i fråga omverksamhet på sjukhus och distriktsläkare i fråga om verksamhet utanförsjukhus. En överläkares verksamhet kan omfatta även verksamhet utanförsjukhuset. Vid utövandet av denna ledning skall läkaren i frågor som inte rörvården av enskilda patienter följa de föreskrifter som landstingskommunen kanmeddela. Landstingskommunen kan förordna en annan läkare attfullgöra viss del av en överläkares eller distriktsläkares åligganden enligtförsta stycket. Regeringeneller efter regeringens bemyndigande får för särskilda fallmedge undantag från bestämmelsen i första stycket. Paragrafen motsvarar bestämmelser i främst 15 8,16 8 1 och2 mom., 24 8 sjukvårdslagen samt 29 8 första stycket 3 och 6 och 318 förstastycket 1 p. och 12 p. sjukvårdskungörelsen. I detta stycke ges bestämmelser pm det medicinska ledningsansvaret förhälso- och sjukvården. För den verksamhet som bedrivs vid sjukhus ankommerdetta ansvar på en överläkare och för verksamhet utanför sjukhus på endistriktsläkare. Detmedicinska ledningansvaret skall liksom omfatta diagnos, vård ochbehandling i det enskilda fallet. Detta innebär ett yttersta ansvar för attunderställd personal fullgör sina medicinska åligganden. Ansvaret omfattarförutom vården av enskilda patienter i strikt mening också in- och utskrivningav patienten innefattande även prioritering mellan patienter och ansvar förremitterade patienter. I ledningsansvaret ingår också ett ansvar för attjournaler förs för patienten, att befintUg medicinsk-teknisk utrustning Prop.1981/82:97 131 användspå det sätt som från sjukvårdssynpunkt bäst gagnar patienten samt ansvar förriktig och säker medicinering. Principerna för delegeringav uppgifter inom hälso- och sjukvården finns redovisade i socialstyrelsenskungörelse med allmänna råd om delegering av arbetsuppgifter inom hälso- ochsjukvård m.m. (SOSFS M 1980:100). Med verksamhetsområde förståsdetsamma som i 16 8 sjukvårdslagen. Detta innebär att en överläkartjänst liksomhittills bör knytas till en viss medicinsk funktion, t.ex. allmän kirurgi,hjärtsjukdomar eller allmän internmedicin. Vidareanges att en överläkares ansvar för en verksamhet inte alltid behöver varabegränsad fill ett sjukhus. Av bestämmelsen framgårockså - i likhet med vad som gäller -att överläkaren ellerdistriktsläkaren i frågor som inte hör fill vården av enskilda pafienter måstefölja de direktiv som landstingskommunen meddelar. Huvudmannen kan sålundat.ex. bestämma hur sjukhuset skall utnyttjas eUer vilka uppgifter en vissmedicinsk enhet skaU ha. Huvudmannen får dock inte bestämma hur eller var enviss patient skall vårdas. Han får inte heller i ett enskilt fall avgöra om enpafient skall beredas vård. Huvudmannen är dock oförhindrad att meddelagenerella föreskrifter i dessa avseenden. Medvård av enskild patient avses främst diagnos, vård och behandhng. I detta stycke finns en bestämmelse om att hälso- och sjukvårdsnämndenkan fördela en del av överläkarens eller distriktsläkarens medicinskaledningsansvar på en eller flera andra läkare. Denne är då skyldig att följa debestämmelser som gäller för överläkaren och distriktsläkaren. Bestämmelsenmotsvarar delvis 16 8 3 mom. första stycket första meningen sjukvårdslagen. Bestämmelsen som saknar motsvarighet i sjukvårdslagen har jagutförligt kommenterat i den allmänna motiveringen avsnitt 2.3.6.2. 15§ Läkare under allmäntjänstgöring eller specialistutbildning enligt lagen(1960:408) om behörighet att utöva läkaryrket skall förordnas . Paragrafenhar en viss motsvarighet i bestämmelserna om underläkare i 20 8 4 mom.sjukvårdslagen. EnUgtlagen (1974:12) om anställningsskydd gäller, med vissa här ej aktuellaundantag, all anställning tiUs vidare, dvs. Avvikelsefrån denna föreskrift skall meddelas genom bestämmelse i annan lag. Anställningav läkare under allmäntjänstgöring eller specialistutbildning är av sådan naturatt den liksom inte bör vara obegränsad i tiden. Mot denna bakgrundhar det ansetts nödvändigt att i lagen ta in en bestämmelse om att här aktuellaanställningar skall ske . Prop.1981/82:97 132 16§ Regeringen får meddela föreskrifter om behörighet till tjänster inom hälso-och sjukvården och om tillsättning. Regeringen får överlåta åt socialstyrelsenatt meddela sådana föreskrifter. I fråga om enheter inomhälso- och sjukvården som har upplåtits för grundläggande högskoleutbildning avläkare finns särskilda bestämmelser. Paragrafensförsta stycke har en viss motsvarighet i 36 8 första stycket sjukvårdslagen.Andra stycket motvaras av 33 8 1 mom. sjukvårdslagen. I högskolelagen (1977:218) och högskoleförordningen (1977:263) gesföreskrifter om utbildning för vårdyrken. Där finns bestämmelser om utbildningfill läkare, sjuksköterska, logoped, sjukgymnast etc. Till nämnda författningarkppplar andra författningar, i vilka ges bestämmelser pm legitimation ochannan behörighet att utöva visst yrke. Bland dessa författningar kan nämnaslagen (1960:408) om behörighet att utöva läkaryrket, reglementet (1957:656) försjuksköterskor, reglementet (1955:592) för barnmorskor, förordningen (1978:341)om legitimation av psykolog och kungörelsen (1937:864) om legitimafion avsjukgymnaster. Så t.ex. fordras för att bU legifimerad läkare och därmedbehörig att utöva läkaryrket förutom avlagd läkarexamen även fullgjordföreskriven praktisk utbildning, s.k. allmäntjänstgöring. Behörighet att utövabarnmorskeyrket tillkommer endast den, som fått legitimation som barnmorska:för legitimation krävs förutom sjuksköterskeexamen även viss vidareutbildningeller att motsvarande kunskap och färdighet förvärvats på annat sätt. För vissaandra yrkesgrupper krävs endast genomgången utbildning för att få legitimafioneller annan behörighet för att utöva yrket. Så är fallet beträffande t.ex.sjuksköterskor och sjukgymnaster. De krav som ställs upp i dessa författningarbrukar benämnas allmänna behörighetskrav. Enligt36 8 första stycket sjukvårdslagen får regeringen eller den myndighet somregeringen bestämmer ställa upp även särskilda villkor för behörighet tillläkartjänster. Med stöd av bemyndigandet har regeringen meddelat sådanabestämmelser i sjukvårdskungörelsen. Vidare finns i 36 8 sjukvårdskungörelsenbestämmelser om att tjänst som sjuksköterska, barnmorska eller sjukgymnast fårtillsättas endast med den som har legitimation och om att fårföreskriva krav på genomgången vidareutbildning för innehav av vissasjukskötersketjänster. Ocksåi den nya lagen behövs en bestämmelse som gör det möjligt för regeringen attställa upp särskilda villkor för behörighet till tjänster inom hälso- ochsjukvården. En bestämmelse härom har tagits in i den nya lagen i första stycketav förevarande paragraf. Som framgår av bestämmelsens utformning harbemyndigandet här dock inte begränsats fill endast vissa läkartjänster utanomfattar alla tjänster inom hälso- och sjukvården. Anledningen tillutvidgningen är det förhållandet, att också andra yrkesgrupper än de somnämnts i sjukvårdslagstiftningen numera har så kvalificerade och ansvarsfullauppgifter att man också för vissa tjänster som 1981/82:97 133 tillsätts med personal från dessa yrkesgrupper måsteställa upp särskilda villkor för behörighet.