prop · G503141 · 1981-12-31 00:00:00 — Förslaget innebär betydande risker förvissa former av "särskilt allvarlig brottslighet som riktar sig mot ellermedför fara för liv eller hälsa". Ändå är förslagets ändamål att motverkajust denna form av brottslighet. Om man ser till innebörden av förslaget skulledet alltså finnas anledning att förvänta att utredningens kartläggningsarbeteavslöjat mycket omfattande missförhållanden som inte visat sig kunna åtgärdaspå annat sätt. Så vitt BRÅ kunnat utläsa av kartläggningen visar den docksnarare på att de missförhållanden som förekommer är av betydligt mindreomfattning än vad som ofta antagits i den allmänna debatten. För frågan omsärskilda riksanstalter tilldrar sig naturligtvis de s. k. 7:3-orna det störstaintresset då detta är den grupp som närmast motsvarar de som skulle kommaifråga för dessa anstalter. I den genomgång som utredningen gjort av ca 200slumpvis utvalda behandlingsjournaler visade det sig att inte någon av de 48som varit 7:3-förklara-de begått något brott över huvud taget underverkställigheten under tid då de varit 7:3-förklarade. Inte heller i övrigtsynes kartläggningsarbetet ge belägg för att nuvarande regelsystem medfört meromfattande olägenheter ifråga om de aktuella gmppema. BRÅframhåller vidare i sitt yttrande bl. a. att en ny påföljdsform fömtsätter attbehovet av en sådan liksom den kriminalpolitiska grunden för påföljden noggrantövervägs. Likaså måste beslutsordningen prövas ingående. Utifrån sådanasynpunkter fyller inte permissionsutredningens förslag de anspråk som måsteställas. Förslaget om inrättande av särskilda riksanstalter anges vara avseddatt fylla samhällsskyddsaspekter. Vad man eftersträvar är således effektiv inkapacitering.Något som helst underlag för en beräkning av vilka effekter i detta hänseendesom förslaget kan medföra lämnar emellertid inte utredningen. Inte heller görutredningen någon egentlig analys av hur många och vilka som skulle placeras påde särskilda riksanstaltema. Om, vilket BRÅ är böjd att anta, möjligheterna attförutsäga risk för fortsatt sådan brottslighet är relativt begränsade påverkardetta naturligtvis de särskilda riksanstaltemas förmåga att fylla sina fömtsättaändamål. Legitimiteten av de särskilda riksanstaltema minskar självfallet ocksåom den särskilda verkställigheten i större utsträckning kan förväntas varaonödig för att avhålla intagna från fortsatt brottslighet underverkställigheten. Såvitt BRÅ kunnat finna tyder utredningens kartläggningsnarast på att detta skulle vara förhållandet. Även från de synpunkter som nubehandlats anser BRÅ att utredningens förslag om särskilda riksanstalter måsteavvisas. Kriminalvårdsnämndenifrågasätter om utredningens förslag om särskild verkställighet kan tillgodosedet behov av skydd för samhället och anstaltsmiljön som föreligger. Även närdet gäller de intagna, som omfattas av utredningens förslag om särskildverkställighet, måste frågan om sam- Prop.1981/82:141 68 hällsskyddoch skydd för anstaltsmiljön bedömas ur ett vidare perspektiv. Frågan måste sesmot bakgrunden av att permissioner och andra möjligheter till kontakt med ytterväridenär nödvändiga inslag i verkställigheten, om de skadliga verkningarna av frihetsberövandetskall kunna motverkas och om de intagnas anspassning till samhället skall kunnaunderlättas. Att ge möjlighet till kontakt med yttervärlden ochtillgodose kravet på samhällsskydd innebär svåra avvägningar. Ett visst missbmkär omöjligt att undgå och enstaka fall kan även te sig stötande, utan attfördenskull de gällande föreskrifterna om permission, besök, telefonsamtal m.m.och tillämpningen av dem måste betraktas som bristfälliga. Utredningens kartläggningmotiverar att åtgärder vidtages. Det är dock angeläget att åtgärderna inte tarden formen att resultatet blir en anstahsordning som "delvis innebär enåtergång till former för omhändertagande som inte tillämpats i under desenaste fyrtio åren och inte heller förekommer i andra nordiska länder".Den föreslagna lagstiftningen ger enligt nämnden anledning till allvarligaerinringar. Riksrevisionsverketpekar på att det inom kriminalvården finns möjligheter att på olikagrunder differentiera intagna. Enligt gällande föreskrifter och anvisningar beträffandedifferentiering av intagna i kriminalvårdsanstalt (KVVFS 1980:3) ärnarkotikamissbruk en sådan grund för differentiering. Punkten 2:6 anger att"grova missbrukare med upprepad narkotikapåverkan samt sådana intagna sommisstänks för narkotikalangning skall kunna skiljas från övriga och placeraspå avdelningar med större säkerhetsgrad och slutenhet". Det förefallerrimligt att denna differentie-ringsgmnd efter viss bearbetning ochkomplettering utnyttjas och att dessa intagna styrs till särskilt utvaldaanstalter. Övervakningsnämndeni anför att utredningens förslag för de intagna, som skall placeras på desärskilda riksanstalterna, innebär en enorm hårdhet. delar utredningens uppfattning om att en skärpning på dettaområde behövs, frågar sig nämnden, om det inte skulle vara möjligt alt, utandenna våldsamma brytning med tillämpat betraktelsesätt, nå ettacceptabelt resultat. Förslaget vilar på en statisk människosyn. Det tar ingenhänsyn till att människor under tidens gång och under olika former av påverkankan förändras. I niitidens är det orimligt, att man handskas medmänniskor på det sättet. Det står i direkt strid med allmänna humanitäraprinciper, som vi vill tillämpa i andra sammanhang. Det måste finnasmöjligheter att inom ramen för mera normal verkställighet tillgodosesamhällsskyddet. JOframhåller att den kartläggning som utredningen gjort är ganska begränsad. Denär tämligen summariskt redovisad i betänkandet och svår att överblicka. Det ärdärför vanskligt att ta ställning till vilket behov av åtgärder som utredningenegentligen påvisar. Härtill bidrar också att det i kartläggningen användauttrycket misskötsamhet kan avse vitt skilda förhållanden, från Undrigaordningsförseelser fill allvarlig brottslighet och att Prop, 1981/82:141 69 vadsom skall anses som m.isskötsamhet bedöms olika från anstalt till anstalt. Detkan enligt JO knappast ifrågasättas annat än att det är nödvändigt attsärbehandla vissa intagna som dömts för allvarlig brottslighet. Så sker också , bl.a. av den kategori intagna som avses i 7§ tredje stycket KvaL och som iprincip inte beviljas permissioner. Vidare finns specialavdelningar därsäkerheten är stor och där de intagnas kontakter med yttervärlden är särskiltbegränsade. Det är alltså möjligt att inom ramen för den nuvarandelagstiftningen ge vissa intagna en restriktiv särbehandling. JO anser inte attdet underlag som ulredningen har redovisat är tillräckligt för att man nuskall tillskapa en ny typ av alldeles särskilt slutna anstalter och en ny formav verkställighet. Utredningen har själv i sitt betänkande pekat på denackdelar och risker som det föreslagna systemet skulle kunna medföra. Vad somsaknas i förslaget är ett resonemang om och ett ställningstagande till hurlångt man bör gå i fråga om särbehandling när det gäller en viss grupp intagnaoch i vad mån man därvid nödgas ge upp tanken på återanpassning. Man saknarockså en helhetssyn på kriminalvården och ett allmänt kriminalpolitisktperspektiv. Förslaget bygger dock på ett helt annat synsätt än det som liggertill gmnd kriminalvårdsreform. JO anser därför att det nu kan varadags att göra en översyn av hela kriminalvårdslagstiftningen så att vi kan fåett tillräckligt underlag för en debatt och ett politiskt ställningstagandetill frågan hur vår kriminalvård skall vara utformad . I det sagda liggeratt JO inte anser sig kunna tillstyrka förslaget om en ny verkställighetsform.Det är bättre att tills vidare behålla 7 § tredje stycket KvaL och i ställetöverväga vilka intagna en sådan bestämmelse bör omfatta. I detta sammanhangifrågasätter JO om man verkligen träffar rätt med den avgränsning som utredningengjort. a. förefaller fyraårskriteriet vara godtyckligt valt. Även Svenska Röda korsetavstyrker inrättandet av anstalter av det slag som föreslås. Röda korsetsäger sig inte tro på en sådan form av särbehandling av brottslingar, som ändå förreller senare skall återvända fill det samhälle de avskilts från. FöreningenSveriges frivårdstjänstemän motsätter sig bestämt att man på lösa gmnder återinfören variant av "förvaring" eller "internering". Den s.k. 7:3-bedömningenbör i stället finnas kvar. Föreningen menar att kriminalvården, liksom hitfills,kan handha dessa svåravvägda ärenden på ett bra sätt. Enligt Svenska fångvårdssällskapetmåste det från både humanitär och principiell synpunkt anses oacceptabelt attett icke obetydligt antal intagna redan vid domstillfället placeras i enstraffverkställighet som inte i något avseende erbjudermöjligheter till flexibilitet i behandlingshänseende. Enligt blir det sammantagna intrycket av utredningen att man trotsoerhört långtgående repressiva åtgärder för ett fåtal, definifivt inteåstadkommer ett bättre klimat vad beträffar bl.a. narkotikaläget för flertaletintagna på kriminalvårdens anstalter. Inrättandet av "särskilda riksantstalter" skulle innebära att vi mot egnaerfarenheter och mot beteendevetenskapliga forskningsresuhat skaffarprobleminstitutioner av en typ som borde tillhöra vår svenska"vårdhistoria". Åtskilliga remissinstanser uttalar sig härutöver omenskildheter i förslaget, däribland särskilt beträffande frågan om ändring avverkställighetsform under straffavtjänandet. De instanser som har motsat sigtanken på särskilda riksanstaher eller aft prövningen skall ligga hos domstolhar som regel också kritiserat förslagets bestämmelse om aft överflyttning tillannan anstalt inte skall få ske förrän tidigast före 2/3-tiden. Ävenandra instanser - kammarrätten, LO, statsanställdas förbund, SAK och RNS -äremellertid kritiska till detta förslag. Som motivering anförs att systemet blirstelbent och inte tillräckligt hög grad tillgodoser erforderiiga behandlingsaspekter,särskilt inte om bestämmelsen, såsom i förslaget, görs helt undantagslös. Åtskilliga instanser - däribland kammarrätten i ,överåklagaren i Göreborgs och åklagardistrikt - anser att den nuvaranderegeln i 7 § tredje stycket KvaL bör finnas kvar även om utredningsförslagetgenomförs. 3 Alternativa förslag till särbehandling av vissa långtidsdömda Några av de remissinstanser som har, motsatt sig tanken påsärskilda riksanstalter har alternativa förslag till behandlingen avbrottsbenägna långtidsdömda. Till dem hör , sompresenterar ett eget förslag till särbehandling. Styrelsen anför bl. Vad först gäller urvalet av intagna som bör kunna bliföremål för särbehandling kan i huvudsak samma principer som utredningen angeftvara vägledande. Det rör sig alltså om personer som avtjänar långa straff försärskilt allvariig broUslighet, främst grova narkotikabrott. Vidare skall detfinnas en påtaglig risk för återfall i samma slags brottslighet under verkställigheten. Den särbehandling som bör komma i fråga för denna kategoriintagna bör regleras i särskilda bestämmelser i dels när det gälleranstaltsplacering (differentiering), dels när det gäller de intagnas konteiktermed omväriden av olika slag. Anstaltsplaceringsbestämmelsen kan förslagsvisUtformas på följande saft. En intagen som bedöms tillhöra den aktuellakategorin skall placeras i sluten riksanstah. Huvudregeln bör vara att han därinte skall ha möjlighet till kontakt med intagna som inte fillhör dennakategori och .tt denna placering inte skall ändras förrän efter halva strafffi-den.Undantag från huvudregeln bör kunna komma i fråga under vissa fömlsättningar.Dels bör man kunna överföra den intagne fill "normal" verkställighetnär det inte längre bedöms föreligga påtaglig risk för återfall under verkstälUgheten,dels bör det finnas möjlighet att av medicinska eller andra starka behandlingsmässigaskäl ändra verkställigheten fillfälligt eller . För de intagna som skall vara placerade enligt huvudregelnbör vissa särregler gälla i fråga om vistelser utanför anstalten,brevgranskning, be- Prop.1981/82:141 , 71 I sak bör dessa särbestämmelser vara desamma somutredningen föreslår för specialavdelningarna och de särskilda riksanstalterna.För att om möjligt undvika en alltför oöverskådlig reglering kan särbestämmelsernalämpligen införas som tillägg till respektive paragrafer i . Styrelsenbedömer att det med den föreslagna särregleringen inte är nödvändigt attbehålla den nuvarande 7 § 3 st. KvaL och de bestämmelser som knyter an till denregeln, dvs. 20 §2 st. och 32 §2 st. Dock bör det enligt styrelsens mening ävenfortsättningsvis finnas möjlighet att avskilja intagna som avtjänar långastraff om det bedöms nödvändigt på gmnd av en påtaglig risk för rymning ellerfritagning. Kriminalvårdsnämndenanför i denna del. Utredningenskartläggning motiverar väl förändringar av den nuvarande lagstiftningen och KVNdelar uppfattningen att behov föreligger att särbehandla vissa intagna.Kartläggningen pekar på att man genom de genomförda ändringarna i KvaLär inne på rätt väg. Enligt KVN:s mening bör kravet på särbehandling kunnatillgodoses genom ändringar i 7 § 3 st. Detta stadgande talar om att det"kan befaras att han är särskilt benägen att avvika och fortsätta enbrottslig verksamhet av särskill allvarlig karaktär." Ändringar skullekunna bestå l.ex. i att man ersatte eller kompletterade "och" med"eller" samt i att de nuvarande bestämmelserna om de intagnasmöjligheter till kontakt med omvärlden stramas upp på i huvudsak det sätt spmutredningen föreslagit. Liknandesynpunkter förs fram av RÅ och en ledamot av (överdirektören). Även flera andra remissinstanser, däribland övervakningsnämndeni , anser att man bör överväga en lösning som innebär en åtstramning av deregler som gäller enligt 7§ tredje stycket KvaL och eventuellt även förplacering på specialavdelning. anser att man bör nöjasig med de specialavdelningar som finns, förutsatt att dessa väsendigenförbättras (möjhgheter att öppna ytterligare någon sådan finns bl. a. på Hall-ochKumlaanstalterna). Utredningenföreslår att endast de som dömts till lägst fängelse skall kunnaaktualiseras för särskild placering. Narkofikaproblemen berör emellertid ävende som dömts till kortare fängelsestraff. Enligt vad RRV erfarit är dessaproblem inte minst omfattande och allvarliga på lokalanstalter. Mot bakgrundav det spridda missbmket bland intagna på nära nog alla typer av anstalteranser RRV att ett sådant beslut måste kunna fattas i varje enskilt falloberoende av strafffidens längd. Beslut om placering på särskild anstah bördärför fattas med hänsyn till den intagnes anknytning fill narkotikahanteringenföre och under straffverkställigheten. Medanledning av utredningens förslag beträffande omprövning av domstolsbeslutanser RRV att sådana enskilda ärenden inte är av den karaktären att de böravgöras i i plenum. Beslut om placering på särskildanstalt på grund av narkofikahantering eller missbruk bör kunna fattas pålämplig nivå i samt därefter anmälas i styrelsen ilikhet med beslut i andra liknande frågor. 1981/82:141 72 Deövriga grova brott som utredningen föreslår bör kunna föranleda särbehandlingpå de två särskilda riksanstalterna torde enligt RRV:s mening mofivera enannan typ av behandling, kontroll och säkerhet. Det kan därför vara mindrelämpligt att placera de personer som dömts för dessa brott tillsammans med demsom avskiljts på grund av narkofikabrott. Ett skäl som angivits bl.a. av justifieutskottet(1980/81:4) för att särskilja narkotikabrottslingar från andra, är dessutom attintagna utan narkotikaproblem inte skall behöva komma i kontakt med narkotika. Fleraremissinstanser, däribland , kriminalvårdsnämnden och JOunderstryker kraftigt behovet av differentiering och framhåller de svårighetersom den nuvarande överbeläggningen medför i detta hänseende. Enligt JO skulleett genomförande av utredningsförslaget ytterligare försvåra läget. 4 Val av anstalter för särskild verkstälhghet Enligtkammarrätten i inger utredningens förslag att den nya formen avstraffverkställighet skall förläggas till endast två, från annan verksamhetfrigjorda anstalter vissa betänkligheter med hänsyn särskilt fill den ökadebenägenhet för våld och övergrepp, som utredningen redovisat. Om de föreslagnatvå särskilda anstalterna utbytes mot ett högre antal särskilda avdelningar,förlagda fill anstalter med avdelningar även av annat slag, skulle man vinna, åena sidan ökade möjligheter till förflyttningar som kunde utgöra ett positivtinslag i den stränga isoleringen, och å andra sidan att försök att frilagaexempelvis en grupp intagna, som deltagit i gemensamt utövad kriminalitet,kunde försvåras. Om vidare dessa särskilda avdelningar utformas på sådant sättatt de särbehandlade intagna kan delas upp i gmpper och hållas åtskilda underbåde arbets- och frifid såväl sinsemellan som från övriga avdelningar påanstalterna bör man kunna undgå åtminstone en del av de olägenheter, somutredningen angett vara förenade med en ordning med skilda regelsystem förolika intagna på samma anstalt. En ökad benägenhet för våld och övergrepp tordealltid följa med en straffverkställighet av strängaste slag. Möjlighetema attdämpa en sådan benägenhet torde öka om enheterna görs mindre och antalet sådanai stället ökar. Även LO, statskontoret och övervakningsnämnden i ,förordar lösningar av detta slag, för den händelse utredningsförslagetgenomförs. framhåller i sammanhanget vikten av attföreliggande förslag fill rättspsykiatrisk regionsjukvård beaktas. Sistnämndaremissinstans anser att förslagets konsekvenser skulle bli förödande. Ävenfrån andra synpunkter avstyrks tanken på särskilda anstalter från flera håll.Svenska fångvårdssällskapet anför. Prop.1981/82:141 73 Inomkriminalvårdens anstaltsbestånd har vid tre anstalter (Kumla,, Nortköping) varit inrättade specialavdelningar (de s.k. bunkrama) av enverkställighetsmodell som varit föremål för mycket kritik men ingen forskning.I dessa fall är det dock fråga om högst nio intagna per avdelning och med enrekordhög personaltäthet (ett 20-tal). Det är förvånande att utredningen utanatt kunna stödja sig på forskning eller utvärdering av verksamheten vid dessaspecialavdelningar kunnat föreslå inrättande av två anstaitsavdelningar omvardera 35-40 platser. Fömtom att det i prakfiskt hänseende f. n. ter sigomöjligt att med hänsyn till beläggningssituationen reservera avsett antalplatser för intagna som kan bli föremål för särskild verkställighet, så skalldessa s. k. särskilda riksanstalter drivas under en avskärmning från omvärlden,som är än mer skärpt än den som praktiseras på specialavdelningama . Ingen erfaren kriminalvårdare kan rekommendera att ha så många som 35-40intagna på en och samma anstalt eller anstaltsavdelning med ett sådant program.Hur möjligheten att "fillfälligt kunna begränsa de intagnasgemenskap" skall kunna praktiseras, lämnas ingen redogörelse för. RNSanser att två nya anstalter bör byggas för ändamålet. Under byggnationen omkring en 3 årsperiod bör förslagsvis kriminalvårdsanstal-tema Norrköpingoch delar av disponeras som särskilda riksanstalter. De båda anstalternahar jämförelsevis hög grad av säkerhet. Utredningen uppskattar ett behov avungefar 75 platser. Underlaget för denna uppskattning är inte tillfredsställanderedovisat. Förslagetatt för särskild verkställighet ta i anspråk anstalten avstyrks avflera remissinstanser. framhåller att kriminalvårdensmest kvalificerade verksamhet med behandling av narko-tikaskadade intagna somönskar komma ifrån sitt drogberoende pågår vid denna anstalt. Verksamheten harhittills utvecklats på ett mycket positivt sätt, varför det under ingaomständigheter finns anledning att avbryta denna. De särskilda förhållandenavid Österåkeranstalten, särskilt personalens nu väl inövade arbetsmetodik,medför också att verksamheten inte är möjlig att överföra till någon annananstalt. Förslaget i denna del avstyrks även av bl. a. LO, och övervakningsnämnden i . Kriminalvårdsstyrelsenframhåller att även styrelsens förslag fömtsätter att en viss kategori intagnasärskiljs från andra intagna under en viss del av verkställigheten. Det krävsalltså att vissa slutna riksanstaltsplatser avsätts för sådana placeringar. Medden nuvarande beläggningssituationen innebär det givetvis att möjligheternatill differenfiering av de intagna i viss utsträckning ytterligare begränsas.Om inte andra åtgärder vidtas som snabbt kan minska tillströmningen tillanstalterna vill styrelsen ifrågasätta om det inte är nödvändigt att utökaantalet slutna riksanstalter. Att göra det inom ramen för det nuvarande antaltsbeståndetär dock förenat med avsevärda nackdelar. Styrelsen framhåller därför att det nuegentligen är nödvändigt att planera för ett nybygge av en sluten riksanstalt.Styrelsen är emellertid medveten om att det med hänsyn fill det ekonomiskaläget ter 6 1981/82. Prop.1981/82:141 74 sig högst osäkert om ett sådant nybygge är realistiskt.Styrelsen som ställer sig tveksam till utredningens beräkningar utgår därförfrån alt det inledningsvis torde finnas ett behov av omkring 100 platser förändamålet. Fömtom kriminalvårdsanstalten anser styrelsen att C-avdel-ningenvid kriminalvårdsanstalten bör avsättas för särbehandhng. Denna avdelninghar f. n. Enligt styrelsens uppfattning torde det såvitt gäller Kumla-anstaltenvara tillräckligt om en avdelning på det s. k. H-huset (12 platser) avsätts försärbehandling. Övriga avdelningar där fordras för det övriga klientel som avandra skäl än risk för grov kriminalitet under verkställigheten temporärtbehöver placeras på avdelningar av H-husets karaktär. De antalter som tas ianspråk för särbehandling bör indelas i små avdelningar med hög personaltäthet.En sådan förändring är angelägen också beträffande övriga slutna anstalter som f.n.har stora avdelningar. Styrelsen anser därför att det av styrelsen fidigareframförda förslaget angående reducering av bostadsavdelningarnas storlek vidkriminalvårdsanstalten bör genomföras. För samtliga föreslagna anstaltergäller enligt styrelsens uppfattning att en väsenfligt ökad medelstilldelningför fritids- och rekreationsverksamhet är nödvändig som en motvikt mot denrelativt restriktiva behandhng som föreslås. 5.1 Spärr mot överföring till lokalanstalt av den som dömtstill fängelse i lägst (6 § KvaL) Utredningsförslaget avstyrks av ,som inte kan finna att utredningens kartläggning ger belägg för att påstå attde lokalan-staltsplaceringar av långtidsdömda som förekommit varit felaktigaeller olämpliga. Förslaget skulle dessutom enhgt styrelsen minska de redan nubegränsade möjligheterna till differentiering av de intagna. Även SAK motsättersig förslaget. Det bör enligt SAK visserligen vara ytterst sällan som någonskall vara intagen i lokalanstalt , men för att utnyttja knapparesurser kan det ibland vara lämpligt att någon långtidsdömd får vara pålokalanstalt även än . Det finns långtidsdömda "förstagångare"som har gått bra långa tider på lokalanstalter och där närmast varit entillgång än en belastning. Studiegården och Visbyanstalten är till namnetlokalanstalter men har med fördel kunnat ha långtidsklientel än ettår. Det är också onödigt att på dyra slutna riksanstalter ha intagna, som likaväl skulle ha kunnat placeras på lokalanstalter. Förslaget avstyrks även av RNS.JO anser förslaget omotiverat och tämligen meningslöst. 5.2 Kontrollåtgärder, skärpning beträffande permissioner m.m. 5.2.1 Allmänt De flesta remissinstanserna har i princip godtagit vadutredningen har föreslagit i dessa delar. Förslagen tillstyrks i stort sett reservationslöstav 1981/82:141 75 bl.a.Göta hovrätt, kammarrätten i , , länsåklagarna iSkaraborgs och , , , , TCO-S, Föreningen och . Övervakningsnämndeni tillstyrker ocksä förslagen men framhåller att det finns en påtagligrisk för att en skärpt kontroll också kan komma att riktas mot intagna somegentligen inte ger anledning till den. Det är ett generellt problem somytterst gäller hur långt man bör satsa på förtroendet för de intagna. Man måstebetrakta det som en olycklig följd av reformen om den skulle medföra attklimatet på en anstalt blev hårdare och i allt högre grad präglat avmotsättningar mellan personal och intagna.