prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Landsfingsförbundetkonstaterar att enligt utredningsförslaget även ifortsättningen skall vara fillsynsmyndighet men utöva tillsynen i delvisförändrade former. tillstyrker att tillsynen inriktas påfortlöpande och nära samråd. anser att en risk finns att denstatliga fillsynsverksam-heten inom ett pmråde med kommunalt självbestämmandekan komma att bedrivas på ett passivt sätt. anser att detäven i fortsättningen måste finnas någon form av statlig styrning av hälso- ochsjukvården. Tillsynen bör enligt verkets mening främst bestå i att bevaka ochaktivt verka för att verksamheten inom hälso- och sjukvårdsområdet utvecklas ienlighet med statsmakternas intentioner. De fackUga organisationerna TCO, , , ,och Förbundet stark tveksamhet fill utredningens förslag i denna del. TCO anser att roll som tillsynsmyndighetmåste preciseras mycket mera ingående än vad som har gjorts iutredningsförslaget. Svenska läkaresäUskapet och ärnegativa till utredningens förslag i denna del. konstaterar attden nuvarande sjukvårdslagen ger regeringen rätt att utfärda generellatillämpningsanvisningar till lagen, vilket också skett i form av sjukvårdskungörelsen.Enligt förslaget till hälso- och sjukvårdslag inskränks regeringens befogenhettill att meddela föreskrifter för att trygga enskilda människors säkerhet ivården samt föreskrifter om viss anmälningsskyldighet. Detta innebär enlångtgående inskränkning i regeringens möjligheter fill ingripande jämfört meddagsläget. Eftersom regeringen inte heller kan överlåta mer åt socialstyrelsenän den själv har befogenhet att bestämma kan inte heller socialstyrelsenutfärda Prop.1981/82:97 90 föreskrifteri annat än säkerhetsfrågor. Liknande synpunkter förs fram av . HCKanser att en ramlagstiftning förutsätter att tillsynsmyndigheten har en starkroll. I förslaget har roll enligt HCK tonats ner i alltför höggrad. Socialstyrelsentillstyrker förslaget i fråga om landstingskommunernas anmälningsskyldighet.Även de landstingskommuner som uttalat sig i denna del är i princip positivatill förslaget. Från något håll uttrycks emellertid farhågor för att den föreslagnaregleringen blir alltför allmän. Vidare efterlyses en mer detaljerad och precislagsfiftning i frågan om vem anmälningsskyldigheten åvilar. Kammarrätteni ställer sig tveksam till förslaget om att anmälningsskyldighetenskall åvila landstingskommunen. Ett sådant system medför enligt kammarrättensmening risk för tidsutdräkt. Kammarrätten kan inte heller ansluta sig tillförslaget att de enskilda landsfingen själva skall bestämma formerna föranmälningsskyldigheten, eftersom detta medför risker för oenhetlighet i landet. Jagdelar i huvudsak den uppfattning som framförts av HSU i fråga om principernaför fillsyn och kontroll över hälso- och sjukvården. I storadelar överensstämmer utredningens uppfattning med förslagen i prop. 1979/80:6om uppgifter och organisation m.m., vilken antagits avriksdagen. Iolika sammanhang har eftersträvats en ökad handlingsfrihet förkommuner och landstingskommuner. Avsikten har varit att genom en minskad statUgdetaljkontroll stärka kommunernas och landstingskommunernas roll i samhälletsamt öka effektiviteten inom såväl den statliga som kommunala sektorn. Kravenpå en likformig service medför emellertid i vissa fall behov av att bibehålladen statliga tillsynen. Dessa krav är särskilt framträdande när det är fråga omatt fillförsäkra den enskilde medborgaren rättssäkerhet och att förverkligaövergripande mål som statsmakterna beslutat om. Vid utformningen av denstatliga tillsyns- och kontrollfunktionen gäller således delvis motstridigaintressen. En avvägning måste ske för varje verksamhetsområde mellan intressetav ett ökat lokalt inflytande och kraven på rättssäkerhet och lika villkor närdet gäller tillgång till samhällsservice. Självfallet måste kraven pårättssäkerhet och lika tillgång till service tillmätas stor betydelse inomhälso- och sjukvården. Kravenpå rättssäkerhet och tillgång fill en god vård är såsom HSU framhållit av ensådan avgörande betydelse för den enskilde att hälso- och sjukvården måstekunna kontrolleras genom statlig tillsyn. Tillsynsansvaretbör liksom ligga på . I tillsynen ligger såvälatt kontrollera som att följa och stödja verksamheten. Prop.1981/82:97 91 Medhänvisning fill vad jag tidigare anfört blir en av socialstyrelsenshuvuduppgifter som tillsynsmyndighet att tillgodose medicinska, sociala ochrättsliga säkerhetskrav såväl för enskilda patienter som för verksamheten samtatt se till att gällande bestämmelser inom området följs. I tillsynen läggs alltstörre vikt vid att följa och stödja huvudmännens verksamhet. En aktivtillsynsverksamhet innebär en fortlöpande uppföljning av hälso- ochsjukvårdsverksamheter. I fillsynsuppgifterna ingår också att verka för atthälso- och sjukvården utvecklas i enlighet med statsmakternas intenfioner. Enviktig uppgift för är bl.a. att i samarbete med Spri följa denalltmer komplicerade tekniska utvecklingen inom sjukvården. Styrelsen bör kunnafullgöra dessa uppgifter genom bl.a. överläggningar med huvudmännen ochallmänna råd i olika ämnen till ledning för huvudmännen. Itillsynsfunktionen ligger av hävd en rätt att vid behov inspekteraverksamheten. har utnyttjat denna rätt, då omständigheterna harpåkallat det. Vidare har det förekommit att huvudmännen har begärt inspektiondå man önskat få styrelsens uttalande i någon fråga rörande verksamheten.Socialstyrelsen har rätt att inspektera hälso- och sjukvårdspersonalensverksamhet med stöd av föreskrifter i tillsynslagen. Tillsynen enligt denna lagavser främst personalens åligganden i yrkesutövningen. Någon uttrycklig, meraallmän inspekfionsrätt över hälso- och sjukvården finns däremot f.n. inte. Ensådan rått bör dock komma till klart uttryck. Inspektionsverksamheten innebär ipraktiken - med den utveckling som skett av tiUsynsfunkfionen - främst ettinformafions- och erfarenhetsutbyte mellan styrelsen och huvudmännen. Genominspektionerna filiförs kunskap och ges således även på dettasätt möjligheter att följa utvecklingen inom hälso- och sjukvården. Styrelsensinspektionsverksamhet vad avser den medicinska vårdkvaliteten bör såledesliksom hitfills i första hand ha karaktären av erfarenhetsåterföring frånforskning och försöksverksamhet tiU fältet och ett utnyttjande averfarenheterna inom den praktiska verksamheten som underlag för forskning,utbildning och försöksverksamhet. Somjag har berört är det en allmän strävan att undvika en detaljregleringav landsfingskommunernas verksamhet. Mitt förslag präglas också av dennaprincipiella grundsyn. Föratt skapa ytterligare garantier för patienternas säkerhet är det nödvändigt attregeringen eller efter regeringens bemyndigande kan meddelagenerella föreskrifter till skydd för patienternas säkerhet i vården ochbehandlingen. En bestämmelse härom bör, såsom HSU föreslagit, tas in iramlagen. Tillsocialstyrelsens tillsyns- och kontrollfunktioner anknyter även denanmälningsskyldighet vid skada och sjukdom som HSU föreslår skall ersättadagens ""-bestämmelser. framhåller är det nödvändigt att behålla en anmäl- 1981/82:97 92 ningsskyldighet till om skador ochsjukdomar som inträffat i vården och som inte Ugger inom ramen för vad somkunnat förutses eller utgör en normal risk. Huvudsyftet med en sådanbestämmelse bör vara att få till stånd en objektiv utredning om anledningentill det inträffade - t.ex. tekniskt fel på apparatur, den mänskliga faktorneller vårdslöshet eller försummelse från någon bland personalen. Många gångerär det av stor betydelse för såväl personalen som patienten eller hans anhörigaatt från sakkunnig instans få klarhet i varför skadan eller sjukdomen uppstått.Viktigast är dock att anmälan kan leda till att utfärdarföreskrifter eller på annat sätt ingriper för att förebygga att Uknandehändelser inträffar . Anmälningsskyldigheten bör begränsas tillallvarliga skador och sjukdomar. Detta överensstämmer med vad som redan gälleroch torde även ha varit avsett av HSU. Liksom utredningen anser jag att all hälso- ochsjukvårdspersonal bör vara skyldig att anmäla sina iakttagelser om inträffadeskador och sjukdomar. Anmälningsskyldigheten bör alltså inte begränsas tillskador som inträffat vid sjukhus. Inte heller bör enbart skador som uppkommittill följd av vårdslöshet eller försummelse anmälas. Utredningen har föreslagit att sjukvårdshuvudmännen åläggsanmälningsskyldighet med rätt för de enskilda landstingskommunerna att självanärmare bestämma organisationen härav. Jag delar i princip utredningens mening. För egendel anser jag det naturligt att anmälan görs av den vårdinrättning därhändelsen inträffat. Jag finner ingen anledning att anmälan först skall gå tillhälso- och denna sedan skall göra anmälan tillsocialstyrelsen. I de fall där skyndsamhet är påkallad skulle ett sådantförfarande vara fill direkt men. Däremot är det naturligt att kopia av anmälansänds till nämnden. Jag utgår från att anmälningsskyldigheten tillsocialstyrelsen liksom f.n. kommer att läggas på en läkare eller annanbefattningshavare i sjukhusledningen eller motsvarande befattningshavare iöppen vård utanför sjukhus. Bestämmelser om en sådan anmälningsskyldighet bör dockinte tas in i en lag av ramlagskaraktär. Jag har därför för avsikt att föreslåregeringen att meddela sådana bestämmelser med stöd av bemyndigandet jag nyssredogjort för. Jag vill i detta sammanhang erinra om att det finns andramöjligheter för samhället att skaffa sig en överblick över brister inomsjukvården i syfte att bättre kunna förebygga skador och öka säkerheten. F.n.pågår sålunda en utvärdering av de skadefall som anmälts fillpatientförsäkringen såsom behandlingsskador. Patientförsäkringens statistikbearbetas f.n. inom en rad olika projektgrupper på uppdrag av Spri. Avsikten äratt utifrån en karfiäggning upptäcka behandlingsmetoder och hjälpmedel somvållat onormalt många skador samt att föreslå åtgärder för att öka säkerhetenoch förbättra metoderna. Prop.1981/82:97 93 Regeringenbör i överensstämmelse med vad som enligt fillsynslagen gäller i fråga omtillsynen över hälso- och sjukvårdspersonalen även bemyndigas att meddelaföreskrifter för verksamhetens bedrivande. Denomfattande statistik som främst framställer på hälso- ochsjukvårdens område grundas på en rad författningar m.m. I sjukvårdskungörelsen(1972:672) finns sålunda bestämmelser om att sjukvårdshuvudmannen är skyldigatt sända in årsberättelse om verksamheten till . På grundvalhärav framställer styrelsen bl.a. statistik. Statistik över cancersjukdomarbygger vidare på de anmälningar som sjukhusläkare är skyldiga att sända in tillsocialstyrelsen enligt kungörelsen om cancerregistrering (MF 1968:1). När detgäller aborter och steriliseringar finns det lagar och på dem grundade cirkulärsom styrelsen givit ut (1974:595) och (1975:580) respektive (MF 1974:100 och1975:115 och 116). IHSU:s förslag till hälso- och sjukvårdslag finns inga föreskrifter om attsocialstyrelsen skall ha möjlighet att inhämta uppgifter från bl.a. sjukvårdshuvudmännensom underlag för hälso- och sjukvårdsstafisfik m.m. I propositionen omsocialstyrelsens uppgifter och organisafion m.m. framhålls att ett viktigt ledi styrelsens uppgifter är att se fill att för socialsektorn nödvändig statisfikproduceras. Det bör också ankomma på styrelsen att i samråd med landstings- ochkommunförbunden se till att behovet av statistisk informafion rörande hälso-och sjukvård fillgodoses. Jaghar från landsfingsförbundet inhämtat att förbundet har för avsikt att medverkatill att får tillgång till sådan statisfik som gör det möjligtatt följa och analysera hälso- och sjukvårdsutveckUngen. Någon anledning aft ihälso- och sjukvårdslagen fa in föreskrifter i detta hänseende föreliggersålunda inte. 2.5Statlig planering och samordning Enligtpropositionen om uppgifter och organisation m.m. (prop.1979/80:6) har staten och landsfingskommunerna ett gemensamt ansvar för hälso-och sjukvårdens omfattning, kvalitet och framtida utveckling. Statens uppgifteri detta avseende är att på riksplanet samordna de olika delarna avsamhällsverksamheten och göra de avvägningar som är nödvändiga för aft utnyttjatillgängliga resurser med hänsyn till den övergripande välfärdspolifiken.Statens övergripande ansvar för hälso- och sjukvården innebär bl.a. att påverkaomfattningen och inriktningen av verksamheten. Vissaplaneringsfrågor inom hälso- och sjukvårdssektorn handläggs inomsocialdepartementefs sjukvårdsdelegation. Denna är sammansatt av företrädareför berörda departement, ämbetsverk, landsfingsförbundet samt de fackligaorganisationerna. Delegationen har fill uppgift att följa utbyggnaden avvårdresurserna i landet samt aft verka för en samordning av hälso- och Prop.1981/82:97 94 sjukvårdsplaneringen.Den fullgör också vissa myndighetsfunktioner. Sålunda fastställer delegationenårligen ett program för fördelningen av nya läkartjänster (17 8 sjukvårdskungörelsen). Enighetråder om att det är nödvändigt att samordna kommunernas verksamhet med denövergripande stafiiga politiken. I beslut om den kommunala ekonomin(prop 1978/79:95, FiU 35, rskr 335) underströks behovet av en ökad samverkan mellanstaten och kommunerna. I enlighet med beslutet äger kommunalekonomiskaöverläggningar rum mellan regeringen, landstingsförbundet och . Avsiktenär att dessa överläggningar skall bidra fill aft utveckhngen av den kommunalaverksamheten anpassas till de samhällsekonomiska förutsättningarna.Överläggningarna rör bl.a. den volymutveckling inom bl.a. hälso-och sjukvårdensom är acceptabel från samhällsekonomisk synpunkt . Socialstyrelsenskall enligt beslut om framfida uppgifter ochorganisation m.m. ha ett allmänt ansvar att medverka i planeringen av bl.a.hälso- och sjukvården och svara för fillsyn inom området. Styrelsen skalldärvid verka för att statsmakternas beslut och intentioner verkställs. Det ärvidare en klart uttalad strävan att i den statliga planeringen och tillsynenbegränsa kontroll och detaljreglering till förmån för en ramsfyrning som angerde allmänna riktlinjerna för den kommunala verksamheten. Tyngdpunkten isocialstyrelsens framtida verksamhet förutsätts komma att ligga påkunskapsutveckling och allmänna råd. Socialstyrelsensroll inom hälso- och sjukvårdsplaneringen är att ta fram underlag för såvälstatsmakternas vårdpolitiska beslut som de kommunala huvudmännens planeringsamt att yttra sig över planer för utbyggnaden. Vidare skall socialstyrelsensammanställa och analysera dessa planer, verka för att planerna så långtmöjligt utformas enhetligt samt på central nivå följa upp planeringen av hälso-och sjukvården. skall också medverka i personal- ochutbildningsplanering med syfte att anpassa utbildning och personaltillgång fillde behov som finns. Landstingskommunernasfemårsplaner (LKELP) ställs f.n. samman i samarbete mellan landsfingsförbundetoch . Principplanerna, som sträcker sig , harsammanställts och kommenterats i ett gemensamt arbete av ochsjukvårdens och socialvårdens planerings- och rationaliseringsinstifuf (Spri).Avsikten med detta arbete är bl.a. att ge underlag för statsmakternashälsopolitiska beslut m.m. samt landstingskommunernas fortsatta planering. Närdet gäller den långsikfiga inriktningen av hälso- och sjukvården harsocialdepartementets sjukvårdsdelegation startat ett större projekt, Hälso-ochsjukvården inför 90-talet (HS 90). Spri,som drivs gemensamt av staten och sjukvårdshuvudmännen, har fill uppgift att påolika sätt ge sjukvårdshuvudmännen råd samt främja, samordna och medverka iplanerings- och rationaliseringsarbetet. Prop.1981/82:97 95 uppgiftför Spri är även att förmedla information i utvecklingsfrågor fillsjukvårdshuvudmännen. HSUanser att staten har till uppgift att samordna de olika delarna avsamhällsverksamheten och göra de avvägningar, som är nödvändiga för attutnyttja tillgängliga resurser med hänsyn fill dels samhällsekonomin ocharbetskraftssituationen, dels hälsopolitiska värderingar. Statensplanerings-insatser innebär sålunda en avvägning av resurser såväl mellan hälso-och sjukvården och övriga samhällssektorer som mellan olika delar av hälso- ochsjukvården. Den statliga planeringssamordningen är en övergripande politiskuppgift. Utredningengår inte in på frågan om det behövs något särskilt samrådsorgan sommotsvarar sjukvårdsdelegafion. Utredningenanser att det även i fortsättningen i första hand bör ankomma påsocialstyrelsen att företräda staten i dessa frågor på central förvaltningsnivå.Styrelsen bör ha ett allmänt ansvar att följa och stödja den regionala ochlokala hälso- och sjukvårdsplaneringen samt att utöva tillsyn och kontroll avlandstingskommunernas verksamhet. Enutgångspunkt är att samarbetet mellan samt landstingsförbundetoch Spri och vid behov även personalorganisationer kan vidareutvecklas.Fortlöpande överläggningar bör också ske mellan samt berördahuvudmän och regionala samverkansnämnder. Styrelsenskall ta fram underlag fill regering och riksdag för hälsopolitiska beslut samtför överväganden av mer övergripande art i planeringsfrågor. Statsmakternashälsopolitiska mål och andra viljeyttringar skall tolkas och vidareutvecklas. Styrelsenskall också ta fram underlag för det samråd i vissa hälso- och sjukvårdsfrågormellan landsfingskommuner, kommuner och staten, som förutsätts i prop.1978/79:95 om den kommunala ekonomin. Styrelsenskall också göra jämförelser och sammanställningar av planeringsresultatentill underlag för bl.a. bedömningar och värderingar på riksnivå. Vidare skallstyrelsen medverka i den fortsatta utbyggnaden av ett enhefiigt system förhälso- och sjukvårdsplaneringen och i arbetet med att utveckla gemensammabegrepps- och referensramar för samordning av planeringen på olika nivåer. Idetta sammanhang bör också uppmärksammas behovet av en enhethg och för olikanivåer samordnad hälso- och sjukvårdsstatistik. Styrelsenskall ta fram underlag för planering på regional och lokal nivå. Exempel härpåär uppgifter om tillgång och efterfrågan på resurser, visst underlag för s.k.sektors- och vårdprogram jämte annat medicinskt bedömningsunderlag. Styrelsenskall följa och stödja hälso- och sjukvårdsplaneringen på Prop.1981/82:97 96 landstingskommunalnivå och på regional nivå samt yttra sig över enskilda planförslag, innanhuvudmännen tar ställning till dessa. Styrelsenskall också göra sammanställningar av landstingskommunernas och regionernasplaner resp. samt bearbeta och analysera dessa. Ytterligare uppgifter förstyrelsen är att medverka i sektorsövergripande planering (samhällsplaneringeller nivåplanering) på riksnivå samt att tillhandahålla rikfiinjer ochunderlag för sådan planering på länsnivå och på lokal nivå. Sådant underlag kanvariera från mera övergripande långtidsbedömningar av frågor som rör bl.a.ekonomi, utbildning och sysselsättning fill mer preciserade värderingar avhälsorisker i arbetsmiljön eller den allmänna miljön. Flertaletremissinstanser anför inga erinringar mot vad HSU anfört om den statliga planeringenoch samordningen. Bl.a. , statskontoret och TCO stöderutredningens uttalanden och förslag i dessa frågor. Förutsättningarnaför hälso- och sjukvårdens fortsatta utveckling kommer attvara avsevärt annorlunda än , då de ekonomiska förhållandenavar gynnsamma. Det samhällsekonomiska utrymmet kommer att starkt begränsamöjligheterna till volymutveckling. behövs betydande insatser förbl.a. primärvård, långfidssjukvård, decentraliserade former av psykiatri ochförebyggande verksamhet. Detta skärper kraven på långsiktig planering ochomprioritering. Detfinns enligt min mening ett behov av övergripande planering och samordning påcentral nivå av utvecklingen inom hälso- och sjukvårdssektorn . Underlag måstefinnas som gör det möj ligt att bedöma hur stor andel av våra samlade resursersom bör avdelas för hälso- och sjukvården i konkurrens med andrasamhällssektorer och därmed kan ligga till grund för utformningen av denframtida hälso- och sjukvården. För regeringen och är det givetvisutomordentligt viktigt att ha fillgång till ett tillförlitligt beslutsunderlagvid behandling av sådana frågor. Material till ett sådant underlag tas fram ibl.a. långtidsutredningarna och gemensamt med kommunförbunden inför de årligenåterkommande överläggningarna om den kommunala ekonomin. Ett centraltplaneringsunderlag är nödvändigt också för landstingskommunernas långsiktigaplanering. En grundläggande förutsättning i detta sammanhang är realistiskaantaganden om de samhällsekonomiska ramar som kommer att finnasför hälso- och sjukvården. Avsaknaden av sådant underlag var en avgörande bristnär landstingskommunerna utarbetade de första principplanerna . Prop.1981/82:97 97 Föratt landstingskommunerna skall kunna fullgöra sina skyldigheter krävs atttillgången på personal med erforderliga kunskaper anpassas till den framtidaverksamheten. Erfarenheterna har visat att personal- ochutbildningsplaneringen måste nära samordnas med vårdplaneringen. Iriksdagens beslut om regionsjukvården anges att på riksplanet särskilduppmärksamhet skall ägnas sådan verksamhet som bedrivs i samverkan mellan tvåeller flera sjukvårdsregioner. Sådan verksamhet utgör en mycket begränsad delav sjukvården men ställer särskilda krav på planering och samordning. Detflerregionala samarbetet skall syfta till att påskynda utvecklingen av resurserinom bristområden samt förhindra uppbyggnad av för stora resurser inom andraområden. Om nyetablering av flerregional sjukvård planeras inom en viss region,måste även övriga berörda regioner på ett fidigt stadium få tillfälle tillsamråd. Detta gäller också om utvecklings-och försöksverksamheter planeras inommotsvarande högspecialiserade områden. Föratt regionsjukvården skall utvecklas i enlighet med de intenfioner somriksdagen har uttalat sig för krävs centrala insatser. Dimensioneringen ochfördelningen inom landet av den mest specialiserade vården måste anpassas tillutvecklingen av övriga verksamheter inom hälso- och sjukvårdssektorn. Attpåverka bl.a. forskning och utveckling inom resurskrävande medicinskavetenskapsområden är också angelägna uppgifter i det centrala planerings-ochsamordningsarbetet. Jaganser det väsentligt att hälso- och sjukvården planeras i nära samarbete medandra verksamheter i samhället. Det är emellertid hka viktigt att man inomsamhällsplaneringen i övrigt tar tillvara kunskaperna inom hälso- ochsjukvården om olika faktorer som kan påverka människornas fysiska och psykiskahälsa. Påden lokala nivån, primärvårdsnivån, förutsätts hälso- och sjukvården ha enstarkt hälsoinriktad prägel och ske i samverkan med främst den kommunalasocialtjänsten och allmänna hälsovården. Ett samarbete i hälsopolitiska frågorkan också bli behövligt på länssjukvårds- och regionnivå. Jagvill i detta sammanhang understryka behovet av en enhethg och samordnad hälso-och sjukvårdsstatisfik, som kan användas såväl vid landstingskommunernasplanering som för centrala bedömningar och överväganden. Det bör vara enuppgift för den centrala planeringen och samordningen, i första hand ianslutning till arbetet inom socialsektorns statisfikdelegafion, att behandlafrågor rörande stafisfikens innehåll och uppbyggnad. Motbakgrund av statens uppgifter inpm ramen för såväl den samladevälfärdspolitiken som samhällsekonomin är det enligt min mening naturligt attregering och riksdag gör de slutHga centrala avvägningarna om hälso- ochsjukvårdens omfattning och inriktning. Regering och riksdag bör sålunda ha 7Riksdagen 1981/82. 1981/82:97 98 ansvaretför den övergripande centrala planeringen och samordningen av hälso- ochsjukvården. Det finns enligt min mening ett behov av nära och konfinuerligtsamråd i dessa frågor mellan regeringen och landsfingskommunerna. Därvid ärdet givetvis värdefullt att ta tillvara de kunskaper Pch erfarenheter som finnshos personalorganisationerna.