prop · G503122 · 1981-12-31 00:00:00 — Vadförst gäller livsmedelslillsynen har djurhälsoutredningen påpekat att nuvarandelivsmedelslag trädde i kraft och att någon samlad översyn avlagen och formerna för livsmedelskontrollen därefter inte gjorts. Utreaningenföreslår därför att en översyn av hithörande frågor bör göras i särskildordning. Jag vill emellertid erinra om att regeringen , påförslag av livsmedelsverket och efter en omfattande remissbehandling beslutatatt göra ett flertal ändringar i livsmedelskungörelsen (1971:807). Motivettill ändringarna var bl. a. att anpassa den praktiska tillämpningen avlivsmedelslagen lill de erfarenheter som vunnits då vår nuvarandelivsmedelslagstiftning trädde i kraft. Någon ändring i själva lagen hardäremot inte ansetts befogad. Regeringens fattade beslut innebär all en nylivsmedelsförordning (1981:1372) träder i kraft . Enligt minmening finns därför inte något behov av att nu åter se över lagsfiftningen medanledning av vad utredningen anfört. 1981/82:122 19 Ifråga om livsmedelskontrollen vill jag vidare erinra om att regeringen i maj1981 efter förslag från livsmedelsverket fastställde vissa ändringar ilivsmedelsverkels provlagningskungörelse för den offentliga livsmedelskontrollen.Ändringarna innebär att detaljstyrning i fråga om antalet prov avskaffas ochatt kommunerna får stor frihet att utforma livsmedelskontrollen i den egnakommunen. Vidare erbjuds kommunerna möjlighet att delta i projektinriktadprovtagning och undersökning under ledning och samordning av livsmedelsverket.Medverkan i sådan projektinriktad provtagning av livsmedel sker enligthälsovårdsnämndens egen bedömning. Kungörelsen trädde i kraft den 1 januari1982. Den tyngst vägande delen ilivsmedelskontrollen är kommunernas fillsyn av livsmedlens beskaffenhet. Dettaansvar åvilar hälsovårdsnämnderna. Erfarenheten har emellertid visat alt mångakommuner inte har tillräckliga resurser för denna uppgift. Härtill kommer altde livsmedelsproducerande förelagens distributionsområden ofta går långt överkommungränserna. En förutsättning för attlivsmedelskontrollen skall bli elTektiv och ändamålsenlig i alladelar av landet är därför enligt min mening inlerkommunal samverkan och enrikstäckande laboratorieservice. Laboratorierna bör spela en central roll ilivsmedelskontrollen och tjäna som serviceorgan åt berörda myndigheter såsomhälsovårdsnämnder och länsstyrelser och förse dessa inle endasi medanalysresultat utan även med rådgivning som underlag för myndigheternas beslut.Laboratorierna bör förfoga över såväl mikrobiologisk och kemisk somveterinärmedicinsk kompetens. Besvärsärendenoch övriga myndighetsuppgifter inom livsmedelstillsynen skall givetvis enligtgällande lagstiftning handläggas inom med dess fillgång tilljuridisk sakkunskap. rådgivning på del livsmedelshygieniskaområdet bör dock samordnas med den rådgivning som meddelas genomlaboratorierna. Beträffande djurskyddstiUsynenvill jag anföra följande. har framhållit altlantbruksnämnderna bedriver en omfattande rådgivning inom husdjursområdel rörandedjurens utfodring och vård, byggnadernas utformning m. m. Nämnderna handhardessutom tillståndsgivningen enhgt djurstallskungörelsen där ocksårådgivningen spelar stor roll. Utredningen finner det naturiigt att rådgivningsarbetelvidgas till alt i ökad utsträckning omfatta djurskyddsfrägor. Jagdelar utredningens uppfattning att djurskyddsarbetel i första hand skall tasikte på förebyggande åtgärder som bäst tillgodoses genom upplysning ochrådgivning om hur djur skaU skötas och behandlas för att de skall skyddas motlidande. Inspektioner, förelägganden och förbud enligt djurskyddslagen ärgivetvis också vikfiga moment i djurskyddsarbetet men dessa myndighelsingreppbör minska i betydelse allteftersom upplysningen och rådgivningen på djurskyddelsområde förbättras. En överföring av det regionala ansvaret för djurens hälso-och sjukvård till lantbruksnämnden innebär att även det förebyggandedjurskyddsarbetet förbättras och blir ett 1981/82:122 20 naturligtled i lantbruksnämndernas husdjursverksamhet. Givetvis bör rådgivning på djurskyddsområdelockså utövas av länsstyrelserna och hälsovårdsnämnderna särskilt i fråga omsällskapsdjur och övriga djur utanför animalieproduklionen. För att bl. a.undvika dubbelarbete bör planeringen av rådgivnings- ochupplysningsverksamheten samordnas mellan länsstyrelser, hälsovårdsnämnder ochlantbruksnämnder. Någraremissinstanser har antytt att lantbruksnämndernas befattning med djurskyddsfrågorskulle medföra risker för intressekollisioner och all dessa frägor inte skullebehandlas med oväld och objektivitet. Detta beror enligl min mening på enmissuppfattning och feltolkning av utredningens förslag. Jag vill framhålla attnågon ändring i fråga om myndighetsutövning på djurskyddsområdet inte äraktuell. bör således som hillills ha ansvaret för tillståndsgivningenenligt djurstallskungörelsen. Nämnderna är bäsl lämpade för denna uppgift inteminst med hänsyn lill dessas möjligheter att sammanväga byggnadstekniska, produklionsekono-miskaoch djurskyddsmässiga aspekter på djurslallarnas utförande. Erfarenheterna avnämndernas verksamhet vid tillståndsgivningen enligt djurstallskungörelsen harvarit mycket goda och har inneburit en allmänt omvittnad förbättring av djurslallarna.Någon anmärkning mot nämndernas integritet vid handläggningen av dessa frågorhar inte förekommit. Övrig myndighetsutövning skall självfallet ske genomhälsovårdsnämnd och länsstyrelse på det sätt som föreskrivs i djurskyddslagenoch dess följdförfatlningar. tillgång på juridisk expertis ärhär särskilt värdefull vid handläggning av komplicerade djurskyddsärenden som kaninnebära förbud eller ålägganden för djurägare. Vadangår den regionala tillsynen enligl epizootilagen vill jag anföra följande, Epizootilagenupptar endast sådana smittsamma sjukdomar som mera sällan förekommer i landet l.ex.mul- och klövsjuka. Under har endast sporadiska falldiagnostiserats. Dencentrala tillsynen av epizootilagen utövas av lantbruksstyrelsen. Länsstyrelsenhar sedan gammall vissa myndighetsuppgifter vid epizooti-bekämpningen.Ärendegruppen är för del normalt myckel liten och omfattar främstberedskapsplanläggning. a. därför anser jag att tillsynen enligl epizootilagenäven framgent bör åvila . Sammanfattningsvisföreslår jag vad gäller den regionala organisationen av djurens hälso- ochsjukvård följande. Nuvarande uppgifter inom länsveterinärorganisationen försöver på lantbruksnämnden där en veterinär enhet inrättas. Till denna enhet försdistriktsveterinärerna i länet. Enheten står under ledning av en chefveterinärsom i , , , , , ,, och är anställd vid resp.lantbruksnämnd. Chefen för veterinärenheten vid lantbruksnämnden i Älvsborgslän är tillika chef för motsvarande enhet vid lantbruksnämnden i län. I , , , , , , Prop.1981/82:122 21 ,, , , , ochNorrbottens län åläggs den veterinär som är anställd vid länsstyrelserna idessa län att jämväl vara chef för veterinärenheten inom resp. lantbruksnämnd. Jag förordar att länsveterinärorganisafionensarbetsuppgifter överförs till lantbruksnämnden medomorganisationen av distriktsveterinärorganisalionen. Del bör ankomma påregeringen att meddela föreskrifter om omorganisationens genomförande. Jagavser att senare återkomma lill regeringen i denna fråga. Statenhar inom olika områden som rör djurens hälso- och sjukvård tagit på sig ettbetydande kostnadsansvar. Kostnaderna för distriktsveterinärernas löner,sjukvård, reseersättningar och expenser beräknas under /81uppgå lill ca 50 milj. kr. En betydande del härav utgörs av kostnader i sambandmed fiUfällig vikariatljänstgöring. Kostnaderna för administration m. m. av dislriktsveterinärorganisationenkan uppskattas till ca 8 milj. kr. Härtill kommer att staten svarar förarbetsgivaravgifterna för distriktsveterinärerna, vilka f. n. uppgår fill ca 8milj. Statens totala kostnader för distriktsveterinärorganisationen uppgårsåledes lill ca 66 milj. kr. Av dessa kostnader avser viss del vården avsällskapsdjur och sporthästar. Staten har vidare kostnader för ersättning tillavlägset boende djurägare, ca 1,5 milj. kr., för bekämpande av smittsammahusdjurssjukdomar, ca 18 milj. kr. saml för statens veterinärmedicinskaanstalt, nettokostnad 42 milj. kr. I det föregående har jagföreslagit vissa reformer för att förbättra djurens hälso- och sjukvård.Sålunda har jag föreslagit en inriktning av verksamheten mot ökadeförebyggande åtgärder. En förutsättning för att få lill stånd en sådanutveckling är somjag tidigare framhållit bl. a. en bättre planering och samverkanmellan olika insatser inom animalieprodukfionen. Liksom djurhälsoutredningenanser jag emellertid att det dessutom krävs ekonomiska styrmedel för altstimulera förebyggande verksamhet. Nuvarande subventionering av djursjukvårdengenom den statliga distriktsveterinärorganisationen har delvis motsatt effekt.Det är därför enligt min mening nu befogat med en viss omdisponering av statensbidrag till djurens hälso- och sjukvård. Jag förordar därför all 5 milj. kr. avstafiiga medel åriigen stäUs fill lantbruksstyrelsens förfogande för främjandeav förebyggande åtgärder. Medlen bör bl. a. användas för alt subventioneradjurägarnas kostnader för de besältningsulredningar som görs i samverkanmellan distriktsveterinärerna och den organiserade hälsokontrollen. Det börockså beaktas att obduktioner och andra laboratorieundersökningar är mycketkostnadskrävande och därför kan behöva stödjas ekonomiskt. Vidare bör medlenanvändas som bidrag till utvecklingsarbete m. m. som syftar fill förebyggandeåtgärder. 1981/82:122 22 Idet föregående har jag vidare föreslagit en förstärkning av distrikts velerinärorganisationenvarvid antalet tjänster inom denna får uppgå till högst 390. Kostnaden för dennaförstärkning, med beaktande av de besparingseffekter som uppnås genom attanvändningen av tillfälliga vikarier kraftigt minskas, beräknas uppgå till 2milj. Slutligenmedför mitt förslag fill stimulansåtgärder för flerveterinärstationer enkostnad för staten av 0,5 milj. kr. Vadgäller kostnaderna för det föreslagna datasystemet har, som jag tidigareanfört, LRF ställl i utsikt att ta på sig ansvaret för driften av systemet.Statens kostnader beräknarjag till . Deföreslagna åtgärderna för en förbättring av djurens hälso- och sjukvård medförtotalt en kostnadsökning för staten på ca 8 milj. kr. Jag återkommer lillanslagsfrågan i det följande (avsnitt 4). Djurhälsoutredningenhar föreslagit alt statens nuvarande bidrag till djurens hälso- och sjukvårdbör bibehållas realt sett oförändrat och alt staten kompenseras för de ökadekostnaderna genom all djurägarna i ökad Utsträckning svarar för kostnaderna fördjursjukvården. Statskontoret, och Svenska kommunförbundethävdar all djurägarna borde bära större del av de kostnader som faller pådet allmänna. LRF och anser å andra sidan att iförsta hand staten via budgetmedel skall slå för de fillkommande kostnaderna. För egen del anser jag attdet finns skäl som lalar för att subventioneringen av akutsjukvården relativtsett bör minska och att djurägarna i ökad Utsträckning bör bära kostnaderna fördenna. Jag finner därför att en rimlig avvägning är, att statens nettokostnaderförblir realt oförändrade men att det inom ramen för dessa görs omprioriteringarför att anpassa distriktsveterinärorganisationen lill dagens behov ochsamtidigt åstadkomma en önskvärd förändring av verksamhetens inriktning. Enviss höjning av veterinärkostnaderna för det enskilda sjukbesöket är enligt minmening ofrånkomlig om man skall kunna finansiera de önskade reformerna. Dettaskulle enklast kunna ske genom att sänka den fasta statliga lönen och samtidigthöja den ersättning enligt veterinärlaxeförord-ningen som djurägarna nu erläggerdirekt till veterinären i samband med sjukbesök. Ett sådant förfarande skulleemellertid leda till all arvodesin-komslerna ökar mera i djurtäla distrikt än iområden med elt mindre antal djur, vilket i sin tur skulle leda lilloacceptabla inkomstskillnader. har övervägt fyraalternativ. Djurägarnaerlägger sina avgifter för djursjukvården till staten i slällel för lill distriktsveterinärerna (centraUserad uppbörd). Distriktsveterinärer na erhåller hela sin ersättning från staten som fast lön, eventuellt kombine rad med någon form av tantiem. Djurägarnaerlägger en särskild djursjukvårdsavgift som tas ut i sam band med sjukbesök. Distriktsveterinärernas avlöningssystem med nuva rande fördelning mellan fast lön och arvodesinkomster bibehålls oföränd rat. Prop.1981/82:122 23 Djurägarnas avgifter enligt veterinärtaxeförordningenhöjs samfidigt som veterinärernas fasta löner sänks men differenfieras medhänsyn fill förhållandena i olika distrikt. Djurägarnas kostnader fördjursjukvården bestrids delvis kollektivt av jordbruksnäringen genom exempelvisavräkning mot prisregleringsmedel eller produktavgifter. Endasten remissinstans, (), förordar alternativ1. Andra remissinstanser som kommenterat detla alternativ anser att del f. n.inte är genomförbart. Alternativ2 med en särskild djursjukvårdsavgifl anses av bl.a. lantbruksslyrelsenmöjligt all genomföra. Flera remissinstanser som kommenterat delta alternativhar påpekat alt en statlig djursjukvårdsavgift kan uppmuntra fill privatprakfiki attraktiva delar av landet varvid distriktsveterinärorganisationen kan slåssönder. Alternativ3 kräver enligt genomgripande ändringar i nu gällandekollektivavtal. Komplicerade speciallösningar måste tillgripas som kan blisvåra att tillämpa och administrera. Lantbruksstyrelr sen anser att dettaalternativ inte är genomförbart. LRF framhåller alt alternativet innebär entämligen enkel lösning som medger ett behållande av nuvarande avlöningsprincipoch även ger möjlighet att efter förhandlingar omfördela statens och djurägamasandel av djursjukvårdskostnaderna tiU den fördelning som är lämplig. Alternativ 4, kollektiv djurägarfinansiering,förordas av några länsstyrelser och . Lantbruksslyrelsenhar ingen erinran mot detta alternativ men är medveten om att övriga anspråk påprisregleringsmedel är stora. RRV anser alternativet mindre lämpligt ochframhåller att kollektiv finansiering bör begränsas till att läcka kostnaderför övergripande sjukdomsbekämpning. LRF kan inte acceptera att ökadekostnader finansieras med kollektiva medel och framhåller att kostnaderna förakutsjukvården huvudsakligen bör belasta den enskilde djurägaren för att motiveradenne all företaga åtgärder för att förebygga störningar. Förbundet anser ocksåatt allernalivet innebär att animalieproduklionen skulle få slå för en ickeoväsentlig subventionering av vården av sällskapsdjur. För egen del anser jag attvarken alternativ 1 eller alternativ 4 är lämpliga. Alternativ 1 blir enliglmin mening administrativt betungande, dyrbart och innebär en genomgripandeändring av nuvarande anställningsförhållanden. Alternativ 4 kan i och för sigsynas enkelt men har flera betydande nackdelar. Sålunda skulle ytterligare subventioneringav djursjukvården för den enskilde strida mot principen om en ökad satsning påförebyggande åtgärder. Vidare SKulle denna finansieringsform med prisregleringsavgifterm.m. innebära att jordbruksnäringen skulle komma att subventionera hälso- ochsjukvård för sällskapsdjuren, vilket jag inle anser rimligt. Alternativ2, med en statlig djursjukvårdsavgift, innebär att kostnadsför- 1981/82:122 24 delningenmellan staten och djurägarna kan regleras samfidigt som veterinärernasnuvarande förhållandevis fria anställningsform kan bibehållas. Enligt djurhälsoulredningenbör en höjning av behandlingsarvodena enligl veterinärtaxeförordningenmotsvara de ökade kostnaderna. Behandlingsarvodel utgör endasi en viss del avden totala kostnaden för ett sjukbesök. Denna beräknas öka beroendeav avståndet till veterinären eller med ca . Veterinärenär enligt nu gällande regler skyldig alt föra praklikjoumal och göra ekonomiskaanteckningar som underlag för sin deklaration. Det bör således inle medföranågot extraarbete för veterinären att notera den särskildadjursjukvårdsavgiften. Alternativ 2 medger alltså att staten genom ettförhållandevis enkelt uppbördssystem kan ta in erforderliga medel fråndjurägarna. Avgiftsuttaget kan varieras med hänsyn lill bl. a. behovet av medelför förebyggande insatser och differentieras för oUka djurslag. Alternafivetför dock med sig vissa administrativa kostnader. Alternativ3 innebär att de ökade kostnaderna för de föreslagna reformerna erhålls genomatt djurägarnas avgifter höjs som distriktsveterinärernas fastalöner sänks och differentieras efter förhållandena i olika distrikt. Den fastalönen skulle behöva sänkas med i genomsnitt . Alternafiv 3förutsätter således att landet indelas i ett antal regioner med olikalönesättning. En utgångspunkt skall vara att nuvarande relationer mellandistriktsveterinärernas totalinkomster i olika distrikt bör bibehållas i stortsett oförändrade. Fördelen med alternativ 3 är att det kan göras förhållandevisenkelt under förutsättning att inte alltför stora krav ställs på rättvisamellan olika regioner. Fleraremissinstanser har framhållit att alternativ 2 och 3 skulle medföra risk föratt djursjukvården privaliseras. Enligt min mening får erforderlig nivå pådjursjukvårdsavgift resp. höjning av veterinärarvodena enligt veterinärtaxeförordningenknappast denna effekt. Fråndjurägarnas synpunkt torde alternativ 2 och alternativ 3 vara likvärdiga. Förett genomförande av alternativ 3 krävs emeUerfid genomgripande ändringar i nugällande koUeklivavtal. Vidare krävs en differentiering av den fasta lönen pågrund av varierande djurunderlag m.m. inom olika områden. En sådan differentieringskulle enligt min mening leda till mycket besvärliga och ofta återkommandelönerevisioner. Det är alltså förenat med tekniska svårigheter alt få tillstånd en uppgörelse mellan avtalsparterna. Jag anser av det skälet att detta alternafivinte är lämpligt alt genomföra. Medhänsyn till vad jag ovan anfört förordar jag att en djursjukvårdsavgift enliglutredningens alternafiv 2 bör införas för alt delvis finansiera djurens hälso-och sjukvård. Denna bör enligl min mening vara enhetlig för hela landet ochsättas högre för sällskapsdjuren. Riktpunkten bör vara att vården avsällskapsdjur inte subventioneras. Det ankommer på regeringen att beslutaföreskrifter om en sådan djursjukvårdsavgift. Prop.1981/82:122 25 Jaghar tidigare framhållit att i glesbygder behövs speciella statliga åtgärder.Bidrag för veterinärförrättning hos avlägset boende djurägare bör därför lämnasefter samma grunder som gäller f. n. Medel för detta ändamål anvisas under ettsärskilt anslag. Jag återkommer i det följande till anslagsfrågan. 2.3Omorganisation av statens veterinärmedicinska anstalt Statensveterinärmedicinska anstalt (SVA) har berörts av ettförhållandevis stort antal utredningar. gälldeutredningsarbetet främst veterinärmedicinsk forskning och utbildning. Vidareutreddes samordningsfrågor och omlokaliseringsfrågor. harfrågan om vaccinförsörjningen m. m. utretts. Del nu föreliggandebetänkandet av SVA-SLL utredningen innefattar en översyn av SVA:s verksamhetoch organisation. Utredningen har lämnat förslag rörande organisation,målsättning, uppgifter och anslagskonstruktion. Vidare behandlas i betänkandetanstaltens framfida samverkan med och andra myndigheter. Somjag tidigare framhållit har djurens hälso- och sjukvård av flera skäl ettbetydande samhällsintresse. De i betänkandet framlagda förslagen skall ses moldenna bakgrund men också som elt led i all effektivisera statsförvaUningen. Enliglmin mening är det således nödvändigt att anstalten får en mot dessa kravsvarande organisation. Dåanstaltens organisation m.m. fastställs bör därjämte beaktas att möjligheterbör finnas att utan mera genomgripande ändringar vid behov bygga ut ellerdisponera om resurserna för att möta ytterligare krav vid djursjukdomarnasbekämpande. Hänsyn måste också tas till all organisafionen bör ge utrymme förforsknings- och utvecklingsarbete. Från dessa synpunkter finner jagutredningens förslag väl avvägda och de kan enligt min mening läggas liU grundför en ändrad organisation m. m. 2.3.1Målsättning och arbetsuppgifter Allmänt skall SVA vara ett expert- och serviceorgan åt lantbruksslyrelsen,näringen och allmänheten, med uppgift att bl.a. utreda smittsamma sjukdomarsuppkomst, orsak, spridningssält m. m. SVA skall vara veterinärmedicinsktcentrallaboratorium samt utföra viss rutinmässig diagnostisk verksamhet. Vidareskall SVA aktivt medverka i sjukdomars förebyggande och bekämpande. Till stödför dessa funktioner skall SVA utföra forsknings- och utvecklingsarbete. Enligtmin bedömning kommer lantbruksstyrelsen också att vara mycketberoende av nära kontakter med utomstående veterinärmedicinsk expertis med högvetenskaplig kompetens. SVA måste således i 1981/82:122 26 förstahand, såsom utredningen framhållit, betraktas som ett service- och expertorgantill lantbruksstyrelsen. SVA bör med förtur utföra de undersökningar,utredningar m.m. som styrelsen begär. Kontakterna mellan SVA ochlantbruksstyrelsen bör enligt min mening dock breddas och fördjupas för att möjliggöraalt styrelsen får elt större och mer behovsan-passal inflytande över anstaltensverksamhet. Jag förutsätter att anstaltens blivande ledning ochlantbruksstyrelsen i samråd utarbetar former för kontakterna för att därigenomvinna stadga och fasthet i den önskvärda samverkan mellan de bådamyndigheterna. Vidare bedömer jag altlivsmedelsverket har stort behov av SVA:s kunnande på olika fält, framför alllpå köttbesiktningens område. För att tillgodose konsumenternas krav pålivsmedel av hög kvalitet och för att på ell mer aktivt sätt kunna medverka idjurhälsoarbetet behöver besiktningsveterinärerna fortlöpande genom anstaltensinsatser hållas informerade om de senaste landvinningarna på del diagnostiskaområdet. Även andra myndigheter som , m.fl.har behov av alt anlita SVA för vissa uppgifter. Jag räknar med alt SVA isamråd med berörda myndigheter utarbetar rutiner för samverkansformerna. Idetta sammanhang vill jag också understryka vikten av att näringen som viktigavnämare av SVA:s tjänster får möjlighet alt påverka anstaltens inriktning avverksamheten. Beträffande samverkan medSveriges återkommer jag härtill i samband med attjag behandlar FoU-frågor. Jaganser alt finansieringen av SVA bör ske - förutom av anslagsmedel med bidragfrån berörda intressenter samt övriga inkomster av verksamheten. Statsepizootologenhar att löpande följa det epizootologiska och epidemiologiska sjukdomslägelsåväl inom som utom landet. Denna bevakning sker i nära samverkan med lantbruksslyrelsen.Utredningen har enligt sina direktiv även haft alt överväga epizootologiskaavdelningens organisatoriska placering. Epizootologiska avdelningen är en vikfigfaktor i bevakningen av epizootier och andra anmälningspliktiga sjukdomar.Arbetet härmed bör i praktiskt och organisatoriskt hänseende ske i nära kontaktmed övrig verksamhet vid anstalten. Jag förordar därför all statsepizootologenäven organisatoriskt och i fråga om förläggning knyts till SVA. SVAföreslås vara central- och referenslaboratorium för den regionalalaboratorieverksamheten. SVA bör mot ersättning utföra diagnostiska undersökningarpå särskiU uppdrag av myndigheter samt diagnostiska undersökningar som kräverspeciell kompetens eller resurser som saknas på Prop.1981/82:122 27 I SVA:s cenlrallaboratoriefunktion ingår uppgifter att utarbeta,utveckla, standardisera och introducera nya diagnostiska metoder. En annan av SVA:sfunktioner blir att svara för skötsel och förråd av bakterie- och virusstammar samlför referensundersökningar m. m. Vidare skall SVA bereda och tillhandahällavissa diagnostiska preparat, substrat o.d. samt svara för diagnostiskberedskap. I SVA:s uppgifter bör också ingå elt ansvar för vidareutbildning ochrådgivning på laboraloriediagnosfi-kens område. Staten har tagit på sig eltbetydande ansvar för bekämpande av smittsamma husdjurssjukdomar. I dettaansvar bör ingå att det i landet finns ett centraUaboratorium med godkompetens.