prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — Detta kan åstadkommas, menar beredningen, genom attstraffmaximum för sådana brott som får föranleda ett överlämnande när särskildaskäl inte föreligger höjs från de som gäller enligt 31 kap. 2 §brottsbalken till . Beredningen föreslår också en möjlighet att kombineraden nya påföljden med böter, på samma sätt som gäller vid överlämnande av ungalagöverträdare med stöd av 31 kap. 1 § . Beredningenmenar vidare att man i det här sammanhanget borde överväga om inte den nyaregeln kunde konstrueras så att domstolen får bedöma frågan om vård medutgångspunkt från vilket straff man annars skulle komma att ådöma för brottet idet individuella fallet. Det skulle därigenom kunna bli möjligt, menarberedningen, att döma till vård enUgt lagen för vissa brott med högrestraffmaximum än . Som exempel nämner beredningen "lindrigarefall" av misshandel där brottet uppenbarligen har samband medgärningsmannens missbruksproblem. Beredningenhar slutUgen angivit att beredningens förslag föranleder ändring i 31 kap, 2 §och 38 kap. 2 § . Beredningenhar vidare i konsekvens med det angivna förslaget om ändring i brottsbalkenföreslagit en särskild regel i LVM enligt vilken det skulle vara möjligt föråklagare att u n d e r 1 å t a å t a 1 för brott begångna innan vård enligt LVMpåbörjades eller under pågående vård. Bestämmelsen motsvarar både tillinnehåll och syfte i huvudsak vad som gäller enligt 57 § nykterhetsvårdslagenmed den skillnaden att även här straffmaximum för brott som skulle kunnamedföra åtalsunderlåtelse föreslås höjt från till . Även häranges syftet främst vara att göra det möjligt att i särskilda fall låta dem somgjort sig skyldiga till rattfylleri få vård enligt LVM i stället för fängelse. Bland de remissinstansersom accepterar beredningens förslag märks RÅ, som dock tillstyrker underförutsättning att lagstiftaren, vad gäller rattfylleribrott, uttalar atttillämpningen i princip oor oegransas tiU fall av den typ där det enligtrådande praxis kan ådömas en icke frihetsberövande påföljd. Det förekommer,anför RÅ, i vissa socialt specifika situationer ej sällan att påföljden bestämstiU skyddstillsyn eller till villkorlig dom i förening med böter, RÅ menar atttillämpningen av de nu föreslagna reglema bör begränsas till faU där deallmänpreventiva hänsynen kan tillåtas träda tillbaka och där ettfängelsestraff skulle ha bestämts till endast . En mer avvaktande hållningintas av t. ex. några domstolar, vilka bl. a. erinrar mot att straffmaximumhöjs för brott där åtalsunderlåtelse och överlämnande till vård får ske trotsatt åtgärderna enligt LVM är betydligt mindre ingripande än enligtnykterhetsvårdslagen. Någon pekar på att överlämnande till vård enligtnykterhetsvårdslagen vid rattfylleri har ansetts Prop.1981/82:8 67 kunnaske redan med nuvarande regler i speciella fall (NJA 1966 s. 592). Ingenremissinstans har särskilt kommenterat förslagel att kombinera påfötiden vårdenUgt LVM med böter. Isammanhanget vill jag också redogöra för följande förhållanden. Genomen av beslutad ändring i 26 kap. 1 § sänks denlägsta tiden för fängelse från en månad den 1 juli 1981.Under riksdagsbehandlingen diskuterades bl. a. frågan om att tillämpafängelsestraff på under en månad för rattfylleri. (JuU1980/81:32 s. 8-9) anförde bl. a. att möjligheten att döma lill kortarefängelsestraff än en månad för rattfylleri skulle tillämpas endast i klaraundantagsfall. Utskottet gav också en del exempel på sådana fall. I anslutningtill behandlingen av den beskrivna lagändringen tog utskottet också upp fråganom överlämnande till särskild vård för rattfylleri, 1 en motion hade framförtsönskemål om att utreda möjligheten att sänka straffmaximum för rattfylleri frånett år för att möjliggöra en mer allsidig bedömning avpåföljdsfrågan i rattfyllerimål. Utskottet (s. 10) redovisade innehåUet isocialberedningens återgivna förslag och föreslog avslag på motionen underhänvisning till de överväganden som f. n, pågår i fråga om LVM-förslaget.Riksdagen följde utskottets hemställan. ' Jag gör följande bedömning. Dennuvarande påföljden överlämnande till vård enligt nykterhetsvårdslagen har,enUgt vad som framgår av ett remissyttrande från frivårdskom-mittén (Ju1979:05), aldrig kommit till någon större användning. Användningen har minskatefter hand och dömdes 192 personer till sådan vård. Ettskäl till den ringa användningen har sannoUkt varil den tidigare beskrivnaregeln, som i praktiken begränsar användningen av påföljden till sådana brottför vilka inte är stadgat strängare straff än fängelse . Till denangivna kategorin hör brott som snatteri, skadegörelse och ofredande.Begränsningsregeln ansågs enhgt förarbetena tiU påkallad av hänsyntill allmänpreventionen men också till nykterhetsvårdens begränsade resurser. Deskäl som föranledde den nuvarande begränsniugsregdn föreligger enligt minuppfattning alltjämt. På det sätt som strafflatituderna i harbyggts upp skulle emellertid en höjning av straffmaximum till i de häraktueUa bestämmelserna komma att enbart obetydligt öka antalet brottsbalksbrottför vilka bestämmelserna skulle kunna användas. Däremot skulle, som beredningenhar åsyftat, överlämnande till vård enligt LVM och åtalsunderlåtelse i sambandmed sådan vård, kunna användas oftare än f. n, för rattfyllerister. Somriksåklagaren har pekat på är praxis numera väsentUgt mer nyanserad än tidigarevad gäUer valet av påföljd för rattfylleribrott. Jag kan för min del inte senågon nackdel med att även överlämnande till vård enligt LVM står lilldomstolens förfogande som påföljd i exempelvis rattfyllerifall, om dentilltalade är i trängande behov av sådan vård och tiU Prop.1981/82:8 68 följdav missbruket utsätter sin hälsa för allvarlig fara eller de restriktiva förutsättningar som skall gälla för vård enligt LVM annars är uppfyllda. Påföljdsformen kan inte antas bli särdeles vanlig vid rattfylleri, men föreligger å andra sidan förutsättningarna för sådan vård i del särskildafallel, synes den inte sällan kunna innebära en både ändamålsenlig och tillräcklig samhällsreaktion. Samma synsätt bör kunna anläggas på möjligheten att i vissa fall underlåta åtal. Jagär alltså beredd alt följa beredningens förslag om en särskild åtalsregel i LVMsamt om en påföljdsregel i som gör det möjligt all överlämna tillvård enligt LVM för brott som inte förskyller strängare straff än . Dennya påföljdsbestämmelsen bör kunna byggas upp enligt mönster av den nuvaranderegeln i 31 kap. 2 § . För brott med högre straffmaximum bör kravetpå särskilda skäl finnas kvar. Alt domstolen vid bedömningen tar hänsyn tillvilket fängelsestraff som i praktiken skulle ha kommit i fråga i det enskildafallet är enligt min mening naturligt utan särskild föreskrift. Jagär inte beredd att utan ytterligare överväganden föreslå att vård enligt LVMskulle kunna kombineras med böler. Att överlämnande till vård inomsocialtjänsten (31 kap. 1 §) har ansetts behöva kompletteras med en sådanmöjUghet får ses mot bakgrund av att den vården kan ta sig många former,normalt utan inslag av frihetsberövanden. Allmänpreventionen kan alltså krävaatt det finns möjlighet att markera brottets allvar genom en bötespåföljd.Motsvarande behov bör vid den nu föreslagna påföljden vara väl tillgodosettgenom vårdens karaktär av tvångsvård. Liksomsocialberedningen föreslår jag en konsekvensändring också i 38 kap. 2 §brottsbalken. Jagvill slutligen framhålla att de idéer som beredningen har redovisat om hurpåföljden överlämnande till vård enligt LVM skulle kunna användas merflexibelt, enligt min mening är väl värda att ta till vara. Det är därför minförhoppning att frivårdskommittén, som bl. a. har i uppdrag att föreslå nyaalternativ till frihetsstraff, kommer att se över även den nu föreslagnapåföliden i ett större sammanhang och därvid beakta vad socialberedningen har anfört. Jaghar i denna fråga samrått med chefen för juslitiedepartemenlet. 2.10.3Offentligt biträde enligt rättshjälpslagen EnUgt41 § rättshjälpslagen (1972:429) beviljas rättshjälp genom offentligt biträdebl. a, i mål och ärenden hos förvaltningsdomstol angående tvångsintagning iallmän enligt 18 och 55 §§ lagen (1954:579)om nykterhetsvård eller kvarhållande enligt 45 § samma lag. Enligt42 § första stycket rättshjälpslagen skall offentiigt biträde utses i mål avden här aktuella typen för den åtgärden avser, om det behövs för Prop.1981/82:8 69 tillvaratagande av dennes rätt. Vid bedömningen av behovetskall särskilt beaktas om i väsentligt hänseende motstridiga sakuppgifter harlämnats under utredningen eller belydelsefulla sakförhållanden i övrigl äroklara. Motsvarande regler gäller också t, ex. i olika typer av mål angåendeomhändertagande för samhällsvård enligt barnavårdslagen. Sedan den1 gäller för olika ärenden enligt utlänningslagstiftningen (t. ex.utvisningsärenden) en generösare regel än den som gäller för t. ex. barnavårds-och nykterhetsvårdsmålen. Enligt 42 § andra stycket skall offentligt biträdeutses i sådana ärenden, om det inte måste antas att behov av biträde saknas. Efter förslag i propositionen 1979/80:1 om socialtjänstenbeslöt (SoU 1980/81:15, rskr 130, SFS 1981:23) bl.a.följande ändringar i de nu angivna reglerna med ikraftträdande den 1 januari1982. Densärskilda regeln om offentligt biträde i mål om tvångsinlagning på tas bort helt och ersätts inte av någonmotsvarande bestämmelse. Detta hänger samman med att vård ulan samtycke avvuxna missbrukare enligt förslaget i socialtjänstpropositionen skulle ske enligtLSPV, varigenom behovel av offentligt biträde redan är tillgodosett genom andraregler i 41 § rällshjälpslagen. Vidare anpassas reglerna om biträde ibarnavårdsmål till de nya reglerna i LVU. Slutligen ändras 42 § på det sättetatt den regel som gäller i utlänningsärenden enligt 42 § andra stycket görstillämplig på alla mål och ärenden i vilka offentligt biträde kan förordnas.Detta innebär i korthet alt den enskilde får rätt till offentiigt biträde i måloch ärenden hos utskrivningsnämnderna enligt LSPV och omsorgslagen, samt hossocialnämnden och domstolarna i mål enligt LVU, om det inte måste antas altbehov av biträde saknas. Vidare företas i sammanhanget också vissakonsekvensändringar i 43 § rättshjälpslagen, som reglerar vilka myndigheler somi olika situationer har att besluta om rättshjälp genom offentligt biträde. Deinnebär i korthet att länsrätten beslutar om offentligt biträde i mål hossocialnämnden enligt LVU. Enligt huvudregeln i 43 § beviljar annars denmyndighet som handlägger målet eller ärendet rättshjälp och förordnar ocksåbiträde. Socialberedningen påpekar alt bestämmelserna om offentligtbiträde bör ses över med anledning av beredningens förslag. Enligtberedningens uppfattning bör den enskilde ha en ovillkorlig rätt till offentiigtbiträde i mål om beredande av vård redan från den tidpunkt när länsslyrelseninleder utredning om beredande av vård. Den enskilde kan, framhållerberedningen, behöva juridisk hjälp även under utredningen och inte bara vidsjälva processen i länsrätten. Vidare anför beredningen alt om den enskilde harblivit omhändertagen så bör han ofördröjligen informeras om sin rätttill biträde. Om länsrätten fastställer ett omhändertagande skall rätlen setill att biträde blir förordnat. Däremot finns det, enligtberedningen,-knappast behov av offentligt biträde innan den enskilde-villöverklaga ett beslut om överflyttning eller förlängning. 1981/82:8 70 aUtså, säger beredningen, komma i fråga dels för attförfatta besvärsinlagan, dels för att föra processen i domstolen. I sådanafall, menar beredningen, bör emellertid domstolen avgöra om det finnstillräckliga behov av offentligt biträde. Endast ett fåtal instanser, främst domstolarna, harbehandlat beredningens förslag i denna dd. anser att rättentill biträde i mål om beredande av vård inte bör vara ovillkorlig utan attdomstolen skall förordna biträde när del behövs för att tillvarata denenskildes rätt, dvs. i huvudsak samma skäl som gäller för förordnande av offentligförsvarare i brottmål. Verket erinrar om att rättshjälpsanslagel är föremål förstatsmakternas besparingsåtgärder och menar att en utvidgning av rätten tilloffentiigt biträde i LVM-mål innebär att andra angelägna rättshjälpsbehov fårslå tillbaka. Liksom anser jag att behovel av rättshjälpi mål om frihetsberövanden är angeläget. Detta synsätt låg också bakomförslaget i propositionen om om en utvidgad rätt till biträde imål enligt LVU, LSPV och omsorgslagen. Det synsättet har också ställtsig bakom i samband med att propositionsförslaget antogs (SoU 1980/81:15 s. 5).Jag har därför svårt att se att man skulle ha anledning att för LVM-målenfrångå den antagna regeln i 42 § rättshjälpslagen, nämligen alt biträdeskall förordnas, om det inte kan antas att behov av biträde saknas. Jag harvisserligen förståelse för beredningens förslag att tillförsäkra den enskildeen ännu längre gående rätt till biträde i mål om beredande av vård. Jag menaremeUertid att en tillräckligt omfatlande rätt till biträde i sådana situationerryms redan inom den nya lydelsen av 42 § rättshjälpslagen. Jag menar också attdet bör vara tillräckligl alt biträde förordnas av länsrätten när ansökan haranhängiggjorts där eller ett beslut om omhändertagande harunderställts rätten av poUsen. Å andra sidan anser jag inte att det finnsanledning att meddela en avvikande behovsprövningsregd i 42 § enbart för densituationen att en institutions beslut om förlängning m. m. har överklagats. Mina ställningstaganden föranleder ändring i 41 §rättshjälpslagen, medan 42 och 43 §§ får sakUgt behålla den lydelse de barerhållit genom den ändring som jag beskrev inledningsvis (SFS 1981:23). Även i denna fråga har jag samrått med chefen förjustitiedepartementet. Denne har därvid erinrat om att det inomjustitiedepartementet pågår en översyn av samhällets rättshjälp i syfte attnedbringa kostnaderna. 2.10.4 Lagen om aUmän försäkring På framställning av sociala centralnämnden kan en allmänförsäkringskassa under vissa betingelser besluta att sjukpenning,föräldrapenning eller pension som tillkommer alkoholmissbrukare skall betalasut till myndighet eller till den försäkrades make eller annan person.Pengarna skall användas till den försäkrades och hans familjs ulgifter (3 kap.18 §, 4 kap. 1981/82:8 71 20 § första slycket och 16 kap. 12 § första stycket AFL).1 fråga om narkotikamissbrukare finns bara en begränsad möjlighet att påmotsvarande sätt undvika att beloppen betalas ut direkt till missbrukaren.Bestämmelsen härom gäller endast pensionsmedel och den får tillämpas endast omden försäkrade missbrukaren till följd av ålderdomssvaghet, sjuklighet ellerannan därmed jämförlig orsak är ur stånd att själv ha hand om pensionen (16kap. 12 § andra stycket AFL). I propositionen om föreslogs alt desärskilda reglerna om utbetalning av folkpension m. m. till alkoholmissbrukareskulle upphävas. Förslaget ifrågasattes i ell par motioner. Vid riksdagsbeslutet erinrade socialutskottet om attpropositionsförslaget i denna del inte hade föregåtts av någon närmareutredning och inte heller remissbehandlats (SoU 1979/80:44 s, 67), var det därför knappast möjligl att överblicka i vad mån förslagetskulle kunna innebära ej förutsedda praktiska svårigheter för socialtjänstensarbele med missbrukarna. Utskottet anförde vidare följande: Enligt utskottets mening är det önskvärt med en närmarebelysning av dessa frågor innan slutlig ställning tas till den framtida ulformningenav reglerna om utbetalning av pensionsförmåner m.m. till missbrukare. Vidarebör beaktas sambandet med reglerna om vård av missbrukare oberoende avsamtycke, lill vilka utskottet ej tar ställning i detta sammanhang. Det bör därför ankomma på den parlamentariska beredningenatt överväga även bestämmelserna om utbetalning av socialförsäkringsförmånerm.m. som tillkommer missbrukare och att lägga fram förslag lill ändringar somkan träda i kraft med socialtjänsflagen och det av utskottet begärdaförslaget till nya regler om vård oberoende av samtycke. 1 avvaklan härpå bördet nu framlagda förslagel till ändring i AFL inte genomföras i här aktuelldel. Utskottet avstyrker därför propositionen såvitt nu är i fråga. Socialberedningen har företagit vissa undersökningar samtinhämtat uppgifter från socialförvaltningarna i , och Malmö.De redovisas i betänkandet. Enligt beredningens uppfattning bör det vara möjligt attutmönstra de särskilda tvångsbestämmelserna rörande alkoholmissbrukare ur AFL.Beredningen erinrar om att de tydligtvis mycket sällsynta fall där det äromöjligt att komma till rätta med situationen på frivillig väg ofta kommer attgå in under den allmänna beslämmelsen om utbetalning av pension när denförsäkrade själv till följd av sjukdom e. d. är ur slånd alt handha medlen. Föratt göra det helt klart att även svaghetstillstånd som är orsakade av missbrukbör gå in under denna bestämmelse föreslår beredningen ell särskill tilläggtill 16 kap. 12 §. Beredningen framhåller alt regeln i dess nya lydelse börkunna lillämpas inte bara när någon är i fysisk mening ur stånd att handhapensionen, ulan även när någon medvetet eller av oförmåga systematiskt användermedlen till inköp av alkohol i stället för till det nödvändiga uppehället. Sjukpenning och föräldrapenning utgår till skillnad frånpension . De tyngsta missbrukarna torde dessutom ofta hapension elle 1981/82:8 72 Enligt beredningens uppfattning finns därförinte anledning att på dessa områden ha någon regel motsvarande den föreslagna16 kap, 12 §. Endast fem remissinstanser har kommenterat förslaget. Ällafem avstyrker förslaget atl ta bort möjligheten att hålla inne sjukpenning ochföräldrapenning. Jag delar beredningens uppfattning i fråga om utbetalningav sjukpenning, föräldrapenning och pension till annan än den försäkrade. 18 S AFL bör alltså kunna upphävas och 4 kap. 20 § första stycket samt 16kap. 12 § första stycket samma lag få ändrad lydelse i enlighet med vadberedningen har anfört. 2.10.5 Andra nödvändiga följdändringar Införandet av LVM medför behov av större eller mindreändringar i ell inte obetydligt anlal bestämmelser i andra lagar än dem som jagnu har behandlat. Till dessa hör 7 kap. 4 och 19 §§ sekretesslagen (1980:100),14 och 18 §§ lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar,ddegationsre-gdn i 47 S socialtjänstlagen, 8 kap. 5 S lagen (1976:380) omarbetsskadeförsäkring, brottsskadelagen (1978:413) och lagen (1977:265) omstatligt personskadeskydd. Jag har emellertid bedömt att dessa ändringar är avformell natur och atl de därför inle behöver bli föremål för lagrådsgranskning.Jag avser att föranstalta om atl de behövliga följdändringarna vidlas genomförslag lill i sådan tid att de kan träda i kraft samlidigl med LVM. I enlighet med vad jag nu har anfört har det inomsocialdepartementet upprättats förslag till 1. lag om vård avmissbrukare i vissa fall, 2. lag om ändring i lagen (1980:621)med särskilda bestämmelser om vård av unga, 3. lag om ändringi , 4. lag om ändringi lagen (1981:29) om ändring i , 5. lag om ändring i lagen (1981:231)om ändring i lagen (1981:23) om ändring i rättshjälpslagen (1972:429), 6. lag om ändring i lagen (1981:23) omändring i rättshjälpslagen (1972:429), 7. lag om ändringi lagen (1962:381) om allmän försäkring, 8. lag om ändring i lagen (1980:623)om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring. Förslagenunder 3-6 har upprättats i samråd med chefen för justitiedepartementet.Förslagen bör fogas lill protokollet som bilaga 4. Prop.1981/82:8 73 Förslag till lag om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) Allmänna riktlinjer för vården De i 1 § socialtjänstlagen (1980:620) angivna målen församhällets socialtjänst skall vara vägledande för all vård som syftar till atlhjälpa enskilda människor att komma ifrån missbruk av alkohol eller andraberoendeframkallande medel. Vården skall bygga på respekt för den enskildessjälvbestämmanderätt och integritet och skall så långt det är möjligt ulformasoch genomföras i samverkan med den enskilde. Socialtjänstlagen innebär ett uppbrott från en tidigaresyn på socialt handikappade människor. Ett grunddrag är tilltron lillmänniskans egen förmåga. Från att tidigare ha spelat en överordnad ochkontrollerande roll i förhållande till den enskilde skall iframtiden bli en servicein-riktad och hjälpande funktion. Beslut skall fattas isamråd med den som berörs. Skälen för ett ställningstagande skall redovisasöppet. Etl sådant arbetssätt, byggt på ömsesidigt förtroende ochsamverkan, är inte endast tilltalande från principiell synpunkt. Det är ocksåav största betydelse för varje behandlingsarbete som syftar längre än tillkortsiktigt avhjälpande insatser. Den synen på vårdarbetet bör vara vägledandeför alla verksamheter där man arbetar med missbrukare och deras problem. När man tillskapar en särskild lag, som ger möjlighet atti vissa kvalificerade fall bereda missbrukare vård oberoende av deras egetsamtycke, kan kravel på att den enskildes vårdbehov i första hand skalltUlgodoses genom insalser i samverkan med honom lätt komma i skymundan. Detfinns också en risk att sådana regler kan påverka förhållningssättet i detdagliga arbetet och leda till minskad respekt för den enskildes vilja ochintegritet. Det har mot den bakgrunden och mol bakgrund av att denvård som föreslås enligt lagen skall kunna inrymma vistelse både på allmännaoch privata institutioner, inom sjukvården och i enskilda hem, ansetts varaav-särskik värde att inleda lagen med en erinran om socialtjänstlagens mål ochsynsätt och om att dessa skall vara vägledande för all missbruksvård. Man kanaldrig underlåta att ta hänsyn till den enskildes vilja och synpunkter, inteens om han tillfälligtvis har råkat i en så ohållbar situation att hanoundgängligen måste beredas vård oberoende av samtycke. Bestämmelsenöverensstämmer med socialberedningens förslag, som många remissinstanser haruttryckt särskild tillfredsställelse med. Viss kritik har dock framförts av JO,som menar att om man vill knyta an mål till de olikaverksamheter som bedrivs i samhällel så bör den rätta vägen vara alt gä via deolika lagar som reglerar dessa verksamheter. Även om JO:s synsätt kan anses ha fog för sig har det inte ansetts utesluta behovet av en allmän Prop.1981/82:8 74 målbestämning i den här lagen av de skäl som harnämnls. Vårdenligt LVM skall bara kunna beslutas i fall av missbruk av alkohol ellernarkotika (se 2 §). 1 § innehåller emellertid allmänna riktlinjer för allmissbruksvård. Den har därför ansetts kunna omfatta missbruk av även andraberoendeframkallande medel än alkohol eller narkotika. 1 S har alltså i dettaavseende samma tillämpningsområde som 11 § socialtjänstlagen (jfr även 1 §andra stycket 2. Om någon till följd av fortgående missbruk av alkoholeller narkotika är i trängande behov av värd för att komma ifrån sitt missbrukoch vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen (1980:620) ellerannan lag, kan han beredas vård enligt denna lag, förutsatt att också någon avde siluationer som beskrivs i 3 S föreligger. Beslut om sådan vård kan meddelas oberoende av denenskildes samtycke. Denna bestämmelse anger de allmänna förutsättningarna föratt besluta om vård med stöd av lagen. Kraven i 2 S måsle således alltid varauppfyllda för alt man skall kunna beslula att bereda någon vård. Därutöverkrävs för beslut att del föreligger någon av de omständigheter som anges i 3 §a) eller b). Degrundläggande krav som uppställs i 2 S är dels all den enskilde skall vara iträngande behov av vård, dels att detta kvalificerade vårdbehov skall varaorsakat av ett fortgående missbruk av alkohol eller narkotika och dels attinsatser enligt socialtjänstlagen eller någon annan lag inte kan tillgodosehans vårdbehov. Med ett trängande behov av vård uttrycks att det skallföreligga en allvarlig missbruksbild, som kräver kraftfulla och snabba insatserför att bryta en ogynnsam utveckling. Behovel kan ofta visa sig i form av ettakut behov av avgiftning men behöver inte göra del.