prop · G503186 · 1981-12-31 00:00:00 — Frivilligheten inom socialtjänsi:en måste respekteras. Detfinns dock anledning att uppmärksamma vissa praktiska problem. I promemorianhävdas att med stöd av 1 kap. 5 § äger rätt att lämnasekretessbelagda uppgifter till annan myndighet för att fullgöra sin verksamhetoberoende av om den enskilde lämnar samtjcke till utlämnande eller inte. - Vidriksdagens behandling av sekretesslagen gjordes en förändring i 1 kap. 5 §SekrL så att ett tillägg gjordes i 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL, där detföreskrivs att obeioende av sekretess äger rätt att anmäla tillåklagarmyndighet eller polismyndighet brott mot underårig. Anledningen tilldenna ändring var att för fullgörande av sin verksamhet intehade behov av att lämna ut uppgifter om exempelvis barnmisshandel för att kunnafullgöra sin verksafnhet. Begränsningen av sekretessen i detta avseendegjordes därför att samhället inte kan acceptera att en myndighet får kännedomom ett allvarligt brott mot en underårig utan att vidta åtgärder. Socialtjänstenhar normalt inte anmälningsskyldighet beträffande brott. - Enligt 71 § SoL harmyndigheter anmälningsskyldighet, om de får kännedom om något som kan innebäraatt socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. Socialutskottetframhåller beträffande denna paragraf att det inte ankommer på den myndighetsom skall göra anmälan att bedöma om behov av ingripande föreligger. Exempelvisär en läkare skyldig att anmäla orn ett spädbarn tas in på sjukhus förundernäring. Av paragrafen framgår inte om läkaren har skyldighet att utöveranmälan lämna alla de uppgifter han fått kännedom om. Vissa hävdar attuppgiftsskyldigheten följer av anmälningsplikten. Andra däremot hävdar attläkaren enbart får göra anmälan och i övrigt inte lämna ut uppgifter, om den enskildemotsätter sig detta. När det gäller anmälningsskyldigheten enligt 71 § SoLmåste ett klarläggande om uppgiftsskyldigheten göras. Även om man respekterarfrivilligheten inom och förtroendet inom hälso- och sjukvården,kan inte sekretessen få lägga hinder i vägen för ingripande till skydd för denunge. Det kan nämligen inte anses orimligt att anta att den enskilde intesamtycker till att sekretessuppgifter 1981/82:186 166 utlämnas.- Det bör också nämnas några andra situationer där det finns anledning anta attden enskilde inte lämnar samtycke till utlämnande av sekretessuppgifter. 1.Gravida kvinnor i riskzonen med exempelvis missbruksproblem. I dessa fallfinns behov både för och mödravården att lämna uppgifter tillvarandra oberoende av samtycke från den enskilde, 2. Skolungdomar med mycketsvåra hemförhållanden, där behov av samarbete med skolan föreligger. 3.Uppgifter om föräldrar, som vårdas på vuxenpsykiatrisk klinik och barnen påbarnpsykiatrisk klinik. I dessa avseenden kan i vissa fall föreligga behov avuppgifter oberoende av samtycke. Personer med drogproblem, som vistas påsjukhus. - Detta är endast exempel på några praktiska frågeställningar. Även omnämnden instämmer i grundtanken om frivilligheten i är det svårtatt också uppfylla bestämmelsen i 9 § socialtjänstlagen om samverkan. Det ärsåledes inte frågan om en generell begränsning av sekretessen, utanbegränsningen gäller vissa speciella situationer som närmare redogjorts för idet föregående. tarupp två frågor. Ett spörsmål som vållat vissa problem - även bland jurister -vid tillämpningen av reglerna om hälso- och sjukvårdssekretessen gällerförhållandet mellan skadeprövningen enligt 7 kap. 1 § och det samtycke tillutlämnande av en eljest sekretesskyddad uppgift som enligt 14 kap. 4 § kan gesav den berörda patienten. Har det med andra ord varit lagstiftarens mening atten skadeprövning under alla omständigheter skall företas, varvid alternativatillvägagångssätt kan vara att göra denna prövning endera utan att patientensjälv över huvud taget blandas in eller också med patientens inställning begäran om samtycke som endast ett av flera underlag för självaskadeprövningen? Eller skall det finnas en möjlighet för den som förfogar överden uppgift som önskas utlämnad att direkt begära patientens samtycke ochdärigenom, åtminstone i de fall där inte någon annan än patienten ärberörd, befrias från att pröva om det kan uppstå någon skada? Den dominerandeuppfattningen synes vara att det är den förstnämnda tolkningen som skall gälla,men det är på samma gång rimligt att detta ofta ifrågasätts. På ett ställe iden nu remitterade promemorian uttalas sålunda att man i första hand skall göraen skadebedömning, när det är fråga om att lämna ut uppgifter om någonspersonliga förhållanden från en sjukvårdsinrättning till en annan myndighet,medan det på ett annat ställe sägs att det är tillräckligt med ett samtyckeutan att någon skadebedömning behöver göras, när uppgifter skall lämnas från ensjukvårdsinrättning till en annan sjukvårdsinrättning. Uttalandena klargörknappast det allmänna rättsläget. Enligt1 kap. 5 § SekrL utgör sekretess inte hinder mot att en uppgift lämnas ut, omdet är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sinverksamhet, I förarbetena har lagrådet, till vars uttalande föredragandedepartementschefen anslutit sig, anfört att denna regel skall tillämpasrestriktivt. Inom hälso- och sjukvården torde regeln i praktiken 1981/82:186 167 ganskaofta åberopas till stöd för att ett informationsutbyte skall kunna ske. Häravföljer med all sannolikhet att ett så generöst utnyttjande av bestämmelsenmånga gånger innebär att lagstiftarens ini.entioner åsidosätts. Ett närmareklarläggande av räckvidden hos 1 kap. 5 § SekrL på hälso- och sjukvårdsområdetmåste anses mycket angeläget. Med denna del av sekretessområdet sammanhängert.ex. frågan vilket sekretesskydd som föreligger för mikrofilmadepatientjournaler som sänds till ett kommersiellt laboratorium för framkallning,även om i det fallet förbehållsregeln i 14 kap. 9 § torde kunna utnyttjas. 3Uppgifter från sjukvård och socialtjänst till poliis och åklagare 3.1Adressuppgifter Flertaletremissinstanser är i huvudsak positiva till promemorians förslag i denna del.En hel del förslag till jämkningar framförs dock. EnligtRÅ bör ordet "vistas" i 7 a § 1 tillsynslagen och ordet"vistats" i 66 § andra stycket SoL bytas ut mot orden "vistaseller har vi<;tats". RÅ utgår från att skillnaden i ordval mellan debåda paragrafernei är oavsiktlig. Om avsikten varit att på båda ställena haordet "vistas", motiverar RÅ sitt eget förslag till ordalydelse medatt en uppgift om att någon har vistats på en sjukvårdsinrättning eller ett vård eller boende också kan ha betydande intresse från utrednings- ellerspaningssynpunkt. står det klart att en sådan uppgift sällan torde haett skyddsv ärde som närmar sig vad som kan gälla för en helt aktuell uppgift.För undvik ande av missförstånd bör vidare i 66 § 1 st. SoL orden "densistnämnda bestämmelsen" bytas ut mot förslagsvis "det sistnämndalagrummet". - Möjligen är det från systematisk synpunkt lämpligare att dennya paragrafen i tillsynslagen placeras närmast efter 6 §. iGöteborgs åklagardistrikt anser att den föreslagna uppgiftsskyldigheten i 7 a §1 tillsynslagen och 66 § andra stycket SoL är välmotiverad. Endast undantagsvistorde utlämnande av dylika uppgifter vara integritetskränkande. Av ordalydelsenatt döma begränsas uppgiftslämnandet till att avse den som vid förfråganfortfarande vistas på sjukvårdsinrättningen resp. hemmet. I vissa fall tordedet vara lika angeläget att uppgift lämnas beträffande någon som helt nyligenhar vistats där, dvs. tidpunkten för förfrågan får inte bli helt avgörande. Ensådan uppgift bör inte bedömas ha större skyddsvärde från integritetssynpunkt.Därför föreslås att detta inryms i den föreslagna uppgiftsskyldigheten. Enannan fråga som i praktiken kan komma att vålla tolkningsproblem är vilken gradav identifiering som erfordras av den efterfrågade. Uppgiftsskyldigheten tordeomfatta även en person som inte är känd till namnet. Ett klarläggande härvidlagbör ske. Såvitt angår den föreslagna 7 a § tillsynslagen kan anmärkas att i 6 §nämnda Prop.1981/82:186 168 lag finns tystnadspliktsbestämmelser varför det torde varanaturligare att systematiskt placera den nya paragrafen i anslutning tilldessa. i lån tillstyrker förslagetatt adressuppgifter skall kunna lämnas ut. Skyldigheten bör dock intebegränsas till hälso-och sjukvårdspersonal i allmän tjänst. I 7 a § 1tillsynslagen bör uttrycket "om att någon vistas" ersättas med"huruvida någon vistas". - anser vidare att ordet"vistats" i 66 § andra stycket SoL bör ersättas med"vistas". Vidare ifrågasätter myndigheten om inte skyldigheten börvara mera vidsträckt. Är det verkligen rimligt att polisen i angelägna fallskall behöva lägga ned betydande arbete och därmed kostnader för att eftersökaen bostadsadress, som en misstänkt befinner sig på och som socialtjänstenkänner till. (Motsvarande fråga kan även ibland ställas på hälso- ochsjukvårdens område.) Skall verkligen en myndighet på det sättet i varje fallindirekt hjälpa en person som kanske är misstänkt för ett allvarligt brott atthålla sig undan polisen. Intresset av att beivra brott kan enligt åklagarmyndighetenmånga gånger vara lika starkt som den enskildes intresse av att hansvistelseort hålls hemlig vid kontakter med . F. ö. får manförutsätta att en aktuell adressuppgift ändå förr eller senare skaffas fram avpolisen, om den anser sig behöva denna information. Skäl finns därför även pådetta område för en ändring mot en mera vidgad upplysningsplikt. I den brottsutredande verksamheten är enligtlänsåklagarmyndigheten i polis- och åklagarmyndigheter mångagånger beroende av att få uppgifter från personal inom såväl hälso- ochsjukvården som socialvården. Fråga är i vilken utsträckning sådana uppgifterskall få lämnas av berörd personal. Det förslag som framläggs i promemorianbeträffande s.k. adressuppgifter, nämligen att här ifrågavarande personal skallvara skyldig att på förfrågan utlämna uppgiften tillstyrks. Det kanifrågasättas om inte den föreslagna bestämmelsen bör inarbetas isekretesslagstiftningen. Det är värdefullt om samtliga regler angåendesekretess finns intagna i en författning och att de inte är spridda på skildahåll. Detta var ju även en av tankarna bakom den nya sekretesslagen. i län påpekar att den nyasekretesslagen har medfört att det både bland sjukvårdspersonal och polis harrått stor osäkerhet om vilka befogenheter resp. yrkeskategori haft i hithörandefråga. Det är därför tillfredsställande att promemorian har föreslagit att enny regel i tillsynslagen införs. Promemorians strävan har varit att tillskapaen klar och enkel regel som inte skall medföra några svårigheter för denpersonal som har att tillämpa stadgandet. Regeln har utformats som enskyldighet för hälso-och sjukvårdspersonal att vid förfågan lämna uppgiftertill polis/åklagare. Uppgiftsskyldigheten har begränsats till sådana fall därupplysningar begärs för ett särskilt fall. En längre gående uppgiftsskyldighetän den nu föreslagna kan inte anses befogad, varför förslaget i denna deltillstyrks. För har i promemorian lagts fram ett motsvarandeförslag. Även detta tillstyrks. Prop.1981/82:186 169 Enligt länsåklagarmyndigheten i län kan detförvisso tänkas situationer, då en inrättning har färskare eller säkrareuppgifter om en persons hemadress än polisen. Detta gäller också exempelvis enförsäkringskassa och sociala organ. Är det då fråga om spaning efter cnperson, som har begått allvarligt brott, exempelvis våldsbrott, och kan bedömassorn farlig för annan, synes allmänintresset och skyddssynpunkter kraftigtöverväga den efterspanades intresse av att hans adress inte röjs. Regeln omadressuppgifter bör därför inte begränsas på föreslaget sätt utan i vart fallnär det gäller misstanke om brott, vara kan följa fängelse eller meraavse av vederbörande myndighet eller inrättning känd adress, där denefterspanade kan anträffas. Hovrättenför , som i princip menar att skyldigheten att lämna uppgiftertill polis och åklagare bör överensstämma med vittnesplikten, anser att någonsärskild regel om skyldighet för socialfunktionärer att lämna adressuppgifterinte behövs. Sådana uppgifter torde aldrig kunna vara undantagna från vittnes-och editionsplikt vid sidan av den speciellt skyddade familjerådgivningen, ochhär bör givetvis inga adressuppgifter lämnas ut. -För sjukvårdens vidkommandeskulle däremot enligt hovrätten en regel om adressuppgifter i stil med den föreslagnavara värdefull i vissa hänseenden. Hovrätten vill emellertid hävda att denknappast är principiellt godtagbar. Man kan, som det också sägs i promemorian(s. 36 f), tänka sig fall då sjukvårdens förtroendefunktion kräver att inte ensadressuppgifter lämnas ut, exempelvis vid inrättningar för psykiatrisk vårdeller sådana inrättningar för kroppsvård dit människor söker sig vidpsykosomatiska besvär. Även det i promemorian diskuterade fallet att enefterspanad person vårdas på sjukhus för en skada eller en akut sjukdom kräverbeaktande; hovrätten känner sig tveksam till det resonemang som förs ipromemorian. Det är enligt hovrättens mening knappast rimligt attupplysningsplikten i de här avsedda fallen är mera vidsträckt änvittnesplikten. Eftersom man emellertid kan förutsätta att de som vårdas påsjukhus för det allra mesta gärna ser att adressuppgifter lämnas ut, bör manenligt hovrättens mening kunna överväga en regel av ungefär det innehållet; ttde här avsedda uppgifterna skall lämnas ut på begäran av undersökningsledare -vid sidan av de fall då de behövs för utredning om de grövsta brotten - om inteden sjuke eller någon nära anhörig till honom har gjort förbehåll mot det ellerden sjuke eljest på rimliga grunder kan förmodas motsätta sig det, - Hovrättenvill ställa frågan om det inte är möjligt att här gå ett steg längre ochföreskriva att adressuppgifter i regel skall lämnas ut till var och en somfrågar. Det händer säkert ofta att människor - praktiskt taget alltid avlegitima skäl - önskar upplysning huruvida någon person vårdas på ett visstsjul:hus. Det förefaller opraktiskt om varje sådan förfrågan skall behövaföljas av en prövning enligt regeln i 7 kap, 1 § SekrL med omväntskaderekvisit. Hovrätten har svårt att se några skäl mot att den nyssdiskuterade regeln om utlämnande i alla fall då Prop.1981/82:186 170 det inte kan förmodas strida mot den sjukes önskan blirtillämplig generellt, alltså även gentemot allmänheten. Kammarrätten i anser att begränsningarna avsekretesskyddet för adressuppgifter är motiverade. Kammarrätten erinrar om attsocialtjänsten bygger på frivillighetens grund. Lagstiftningen har utformatsså att den enskilde skall känna förtroende och respekt för de socialamyndigheterna. Det anses därför väsentligt att klienternas pesonliga integritetskyddas i görligaste mån. Även med beaktande härav är det dock inte alltidrimligt, att socialtjänstemännen skall hemlighålla adressen till personer -svenskar och utlänningar- som efterspanas av polisen för brott ellerstraffverkställighet. I vart fall bör polisens och åklagarnas behov avinformation väga tyngre än kravet på sekretess, när det är fråga om misstänktasom anhållits eller häktats i sin frånvaro. Samma bedömning kan göras, när detgäller dömda personer som rymt från kriminalvårdsanstalt eller på annat sättundandrar sig verkställighet av frihetsstraff. - Kammarrätten föreslår därförett tillägg till 66 § SoL med följande lydelse: skall på begäranav åklagarmyndighet eller polismyndighet till sådan lämna uppgifter om adresstill person, som anhållits eller häktats eller som undandrar sig verkställighetav frihetsstraff. Enligtpolisstyrelsen i rör det sig oftast om enadressuppgift när polisen begär upplysningar hos sjuk- eller socialvården omnågon person. Om frågan ställs till ett sjukhus, handlar det nästan uteslutandeom att få reda på om vederbörande vårdas på sjukhuset. Endast undantagsvisefterfrågas en bostadsadress. Om en liknande fråga ställs till en socialförvaltningär förhållandet vanligen det omvända, dvs. det är bostadsadressen som är avintresse för polisen. - Möjligheten för polisen att få tillgång tilladressuppgifter har tidigare inte varit ifrågasatt. Det beror givetvis på atten intresseavvägning varit möjlig men det beror också på att adressuppgifterinte ansetts som ömtåliga. Det är ju egentligen helt andra typer av uppgifterman tänker på när man talar om sjukvårds- och socialsekretess. - Polisens behovav adressuppgifter uppstår av olika, vitt skilda anledningar. Det är iblandfråga om en brottsutredning, i vilken den eftersökte givetvis kan varamisstänkt men lika gärna vittne eller målsägande. Det kan vara fråga om enförsvunnen person eller någon som skadats i en trafikolycka. Det kan till och medgälla något så odramatiskt som att behöva överlämna en handling. Som bekant har det i polisens kontakter med sjukvården detsenaste året uppstått närmast komiska situationer. Ännu fler är dock tyvärr defall som polisen har berättigad anledning att harmas över. Som sådana måstet,ex, räknas att polisen, trots skallgång och andra resurskrävande insatser,inte kan återfinna försvunna personer eftersom de befinner sig på sjukhus ochpolisen förvägras den information, - Det är bra att man nu insett att förhållandetmåste rättas till. Det är emellertid märkligt att hemadresser enligt förslaget skall undantas från sjukhusens upplysningsskyldighet. Prop.1981/82:186 171 Visserligen blir sådana frågor i praktiken sällanaktuella, men det är ju ändå så att det inte finns några skäl att hemlighållaharmlösa uppgifter, i all synnerhet inte vid en intresseavvägning. På flera områden är det nödvändigt för polisen ochsocialvården att samarbeta. Narkotika, alkohol, prostitution ochkvinnomisshandel är några i samhällsdebatten aktuella nyckelord, som manar tillsamverkan. Inom arbetar man just nu med utformningen aven polislag. Polisens skyldighet att samarbeta med föreslås blisärskilt inskriven i den lagen. - Ungefär presenteras i promemoriansynsättet att bostadsuppgifter, som ju ligger klart i utkanten av socialsekretessen,inte kan med något undantag utväxlas mellan och polis utan attsocialtjänstreformen äventyras och effektivitet försämras. - Deslutsatser som dras i promemorian ger styrelsen anledning att framhållaföljande. Uppgifter om bostadsadresser är genomgående harmlösa. De kan i varjefall inte anses vara mer menliga för den enskilde än uppgiften att han t.ex.vårdas på alkoholistanstalt. Socialsekretessen är utformad som ett skydd förden enskilde och inte för något samhällsorgan. och desseffektivitet kan alltså inte åberopas som sekretess-grund. Vid en intresseawägningär det självklart att den sekretess som eventuellt kan finnas i enadressuppgift bör få träda villbaka för polisens intresse av att få del av den.- Sammanfattningsvis är således styrelsen starkt kritisk mot det alltförförsiktiga och i viss mån felaktiga resonemang som förs i promemorian.Styrelsen hävdar också att det i fråga om adressuppgifter finns ett såbegränsat intresse av sekretess att de alltid b(jr få utväxlas mellan polisenoch . Polisstyrelsen i polisdistrikt erinrar om att en u])pgiftom en persons vistelse på sjukhus eller vårdinrättning är sekretessbelagd hospolisen. menar att sjukhusen under åberopande avsekretesslagen har kunnat neka att lämna polisen uppgift om att enviss patient finns på sjukhus. Någon kritik från formell synpunkt har som regelinte kunnat riktas mot sjukhusens handlande härvidlag, men polisen har gjortgällande att dess arbete därigenom försvårats. Därför framhållerjustitiedepartementet att sekretesslagen inte bör få orsaka störningar i viktigasamhälleliga funktioner. För att komma till rätta med den påtalade olägenhetenförordas i promemorian att det i lagen om tillsyn över hälso- ochsjukvårdspersonalen m.fl. bör införas en bestämmelse om skyldighet för dennapersonal att på begäran av åklagar- eller polismyndighet lämna ut uppgift omatt viss person vistas på sjukhuset. Därmed skulle sådant uppgiftslämnandefalla under bestämmelserna om uppgiftsskyldighet i 14 kap. 1 § sekretesslagen.- I den diskussion som leder fram till detta förslag framhålls i promemorian,att det knappast kan anses vara chikanerande för patienten att polisen får redapå att denne vistas på sjukhus, även om den därav kan dra slutsatsen attvederbörande patient vårdas på sjukhuset för exempelvis en könssjukdom ellerför en psykisk sjukdom. Dessutom stannar ju uppgiften i normalfallet Prop.1981/82:186 172 hos polisen, eftersom denna också är bunden avsekretessbestämmelser. Härigenom kan patientens intresse anses vara väsentligentillvarataget, varför kan hålla med om detta. Det bör dockpåpekas att, om polisen begär en sådan uppgift som ett led i sin brottsbekämpandeverksamhet, det är möjligt att utlämnandefrågan kan få en annan dimension,eftersom röjandet av uppgiften kan. med patientens ögon sett, få allvarligakonsekvenser eller eljest vara till men för honom. Enligt förslaget skall uppgift lämnas om att någon vistaspå en sjukvårdsinrättning. Oaktat det inte klart framgår i promemorian (s, 37 f)tolkar bestämmelsen på så sätt att uppgiftsskyldigheten gällervare sig polisen känner personen till namn eller inte. Styrelsen anser attdetta inte var fallet enligt äldre rätt och inte heller står i överensstämmelsemed sekretesslagen. Styrelsen är emellertid beredd att i detta fall accepteraett väl fungerande samarbete mellan sjukvården och polisen framför att skyddaen patient som i större eller mindre utsträckning brutit mot samhälletsspelregler. Det torde även stå i överensstämmelse med det allmännarättsmedvetandet att en brottsling inte skall undgå lagföring bara därför atthan uppsökt sjukvården. Emellertid kan inte helt frigöra sig fråntanken att många kan känna olust vid tanken på att hälso- ochsjukvårdspersonalen genom den föreslagna regeln skulle bli tvungen att-oavsettom patienten samtyckt eller ej - på begäran av polisen lämna ut uppgift om attviss patient vistas på sjukhuset, även då uppgiften gäller en helt oförvitligperson. Teoretiskt kan det tänkas att regeln kan leda till att den som villundandra sig polisens uppmärksamhet, vare sig vederbörande gjort sig skyldigtill brott eller ej eller vill undvika t.ex. en delgivning rörande ett förhonom obehagligt förhållande eller över huvud taget tycker att ett utlämnandeav uppgifter om hans person är en integritetskränkning, av rädsla för att hanssjukhusvistelse skall bli känd för polisen, undviker att söka sjukhusvård. 1praktiken torde risken för denna konsekvens av den förordade nya bestämmelsenvara mycket liten. Styrelsen anser, att de samhällsintressen som ligger tillgrund för förslaget om uppgiftsskyldighet i detta fall väger väsentligt tyngreän patienternas personliga intresse av integritetsskydd i sammanhanget. Härtillkommer att själva uppgiftslämnandet inte kan anses särskilt betungande för hälso-och sjukvårdspersonalen. vill även tillägga att införandet av endylik uppgiftsskyldighet inte förtar behovet av rutiner inom hälso- ochsjukvården, som syftar till att så långt möjligt skydda patientens integritet. Hälso-och sjukvårdspersonalen bör även i fortsättningen om möjligt inhämtapatientens samtycke till att uppgiften om att han vistas på sjukhuset fårlämnas ut, om någon frågar efter den. Även andra vägar bör kunna prövas för attpolisen inte skall behöva besväras med dylika efterforskningar, - Med stöd avdet anförda tillstyrker förslagen till ändringar i 7 a § 1tillsynslagen och 66 § andra stycket SoL, Prop.1981/82:186 173 finner övervägande skältala för en enhetlig regel om att adressuppgifter får lämnas till polisen utanhinder av sekretess. Därmed avses uppgift att någon vistas på ensjukvårdsinrättning, däremot inte andra adressuppgifter, t,ex, en patientshemadress. Adressuppgifter som sådana kan med fog sägas vara inte särskiltkänsliga ur sekretessynpunkt. Att någon uppsöker ett sjukhus vid sj ukdom ellerskada är i och för sig inget märkvärdigt. Först om uppgiften kan avslöja attpatienten lider av viss sjukdom, t,ex. en psykos eller en venerisk sjukdom kandet antas att patienten inte vill få uppgiften utlämnad.