prop · G503186 · 1981-12-31 00:00:00 — Enregel av det slag som har förordats här bör tas in i 14 kap. 2 § SekrL. Ett förslagtill ändring av denna paragraf har fogats som bilaga 3 till dennapromemoria. Idetta sammanhang bör anmärkas att tvekan kan råda ora hur det nuvarande 14kap. 2 § tredje stycket SekrL förhåller sig till reglerna 1 15 kap. 5 § SekrLora rayndig-heternas inbördes uppgiftsskyldighet 1 sådana falldär sekretessen inte lägger hinder i vägen. Stycket infördes ilagen på initiativ. Det kan raåhända hävdas att bestämmelserna i 14 kap. 2 § tredjestycket SekrL i själva verket innebär en vissinformationsskyldighet till följd av regeln 1 15 kap. 5 § SekrL.Som framgår av det återgivna uttalandet av socialutskottet har dettaemellertid inte varit mening. Till undvikande av tveksamhet vidtolkningen av 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL och bestämmelsen i15 kap. 5 § SekrL bör den sistnämnda regeln förses raed ett tillägg som klargör att deninte ger upphov till någon skyldighet för en sjukvårdsmyndighetatt lämna uppgifter till polisen i de fall som.här avses. Detbör påpekas att förslaget endast gäller hälso- ochsjukvårdspersonal i allmän tjänst. För övrig hälso- och sjukvårdspersonal gäller tystnadsplikt raed ett obehörighetsrekvisit,se bl.a. 6 § lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- ochsjukvårdspersonalen m.fl. (ändrad senast Prop.1981/82:186 112 1980:989).En sådan tystnadsplikt hindrar inte att misstankar om i vart fallallvarligare brott framförs till polisen. Uppgiftersom angår misstanke ora brott i andra fall Denlösning som har förordats i det föregåendeinnebär att polisen kan få uppgifter från sjukvårdsinrättningar angående misstankar om mycket allvarliga brott. Somframgår av vad sora har sagts innebär förslagetatt misstankar om så allvarliga brott som grov misshandel och rån intekan lämnas till polisen, något som tidigare 1 viss utsträckningtorde ha varit möjligt. Det kan därför ifrågasättas ominte möjligheterna att lämna uppgifter till polisen bör göras meraorafattande. En lösning som ligger nära till hands är att låtaomfattningen av hälso-och sjukvårdspersonalens vittnesplikt bli bestämmande föruppgiftslämnandet. Ensådan lösning skulle innebära att hälso- ochsjukvårdspersonalen skulle få lämna uppgifter till polisen inte bara enligt dettidigare förslaget utan också i andra fall men då endastunder förutsättning att uppgifterna inte erhållits ien förtroendesituation. En sådan ordning skulle eraellertid raedge ett alltföromfattande informationsflöde från sjukvårdsinrättningarna till polisen, om man inte samtidigtbegränsar hälso- och sjukvårdspersonalens möjligheteratt lämna uppgifter till sådana fall då de efterfrågas av polisen. Innebörden i en sådan begränsningskulle alltså vara att uppgifter inte får lämnas påpersonalens initiativ utan endast i samband med förhör. Med hänsyn tillde avvägningar som kan bli nödvändiga 1 dessa fall också frånpolisens sida kan man tänka sig att ställa upp den ytterligare förutsättningenatt uppgifterna får lämnas endast om förundersökningsledarenbegär dem. Prop.1981/82:186 113 Enlösning enligt de iinjer som har angetts sist skulle överensstämmaganska nära med vad som gällde enligt äldre rätt. Därmed äremellertid inte utan vidare klart att denna lösning bör väljas. För det första kanman ifrågasätta om inte en sådan lösningmedger ett uppgiftslämnande till polisen som är såomfattande att sekretessen urholkas i alltför hög grad. Härtillkommer att den föreslagna regeln om skyldighet att lämna utuppgift om att någon vistas på sjukhus 1 stor utsträckning tillgodoser polisensinformationsbehov. Man bör också hålla i minnet att en förundersökningsledarehar möjlighet att få ut uppgifter - både ur allmännahandlingar, t.ex. Journaler, och vid vittnesförhör - efterdomstolsprövning (se 23 kap. 13 och 14 §§ RB).En annan faktor som också måste beaktas är att den här diskuterade lösningen inte rimligen kantillämpas pä område (se avsnitt 4.3). Dessa omständighetertalar mot att man utvidgar möjligheterna för hälso- och sjukvårdspersonalen att lämna uppgifter till polisenutöver vad som har föreslagits i det föregående. 4.3 Uppgiftslämnande från socialtjänstmyndigheter sociala vårdlagarna fanns bestämmelser om att den som vareller hade varit verksam inom resp. vårdområde inte obehörigen fick yppa vad han därvid hadeerfarit om enskildas personliga förhållanden. Det i bestäinmelserna ingående obehörighetsrekvisitetgav emellertid ett inte obetydligt utrymme för uppgiftslämnande. Många gångertorde det inte ha ansetts obehörigt att lämna uppgifter från en myndighet till enannan. Som har sagts fick man också ta hänsyn tillvem som fick del av uppgifterna och vad de skulle användastill. 8 1981/82. 1 saml Nr 186 Prop.1981/82:186 114 Dennya sekretesslagen Innebär, jämfört med tidigare ordning, att uppgifter om enskildakan lämnas från en socialtjänstmyndighet till en annan myndighet endast i begränsadutsträckning. I princip är det endast harmlösa uppgifter som kan lämnas ut.I viss utsträckning torde man, när man tar ställningtill sekretessfrågan, kunna beakta vad den mottagande myndighetenskall använda uppgifterna till. Om den enskilde kan förväntasgodta denna användning av uppgifterna, är dettaett tecken på att sekretess inte gäller föruppgifterna. I princip skall det alltså kunna antas att den enskilde kommer att hauppfattningen att uppgiftslämnandet tjänar hans intresse. Annars torde sekretess gälla föruppgifterna. Visserligen finns det, som har framgått av det föregående,regler som tillåter att man i vissa fall lämnar ut ävensekretessbelagda uppgifter. Dessa regler har emellertid begränsadbetydelse på område. Mankan alltså konstatera att sekretesslagen ger uttryck för en merrestriktiv inställning till uppgiftslämnande frånsocialtjänsten jämfört med tidigare rättsläge. Dennarestriktivitet har stöd i den nya socialtjänstlagen. I den lagen sägs attverksamheten skall bygga på respekt för människors självbestämmanderätt och integritet och att socialnämndensInsatser för den enskilde skall utformas och genomförastillsaramans med honom (1 och 9 §§ SoL). I motiven till lagen sägs också att samråd medandra myndigheter i regel inte bör ske utan att den enskilde samtycker till det(prop. 1979/80:1, Del A, s. 364, .398). Dennya sekretesslagens restriktiva regler om uppgiftslämnande från ensocialtjänstmyndighet till andra myndigheter speglar alltså de värderingarsom ligger bakom den nya socialtjänstlagstiftningen. Ändå har iden allmänna Prop.1981/82:186 115 debattenframförts kritik mot sekretesslagen. Det har sagts att lagen läggerhinder i vägen för ett effektivt samarbete mellan de olika socialtjänstmyndigheterna.Ävensamarbetet mellan socialtjänstmyndigheter och andra myndigheter, exempelvisskolan och polisen, skulle försvåras. Så t.ex. har hävdats att bekämpandet av narkotikabrottsligheten försvåras,eftersom polisen inte kan få uppgifter från . Man kan därför ställa sigfrågan om det nu finns anledning att införa begränsningari socialtjänstsekretessen. Parentetisktkan här anmärkas att uppgiftslämnande till polisen många gångertorde vara möjligt med stöd av 1 kap. 5 § SekrL. Det kan sägas att det ibland är nödvändigt för attsocialtjäntmyndigheterna skall kunna fullgöra sinverksamhet att sekretessbelagda uppgifter lämnas till polisen, t.ex.uppgifter om att en viss person säljer narkotika. Somtidigare har sagts skall bygga på frivillighetens grund. Den enskildes samtycke måste därför iprincip inhäratas innan sekretesskyddade uppgifter rörandehonom lämnas vidare (prop. 1979/80:1, Del A, s. 419 f). För denenskildes del innebär denna ordning ett bättre och klarare integritetsskyddjämfört med vad sora gällde tidigare.Lagstiftningen har utformats så att den enskilde skall känna förtroendeoch respekt för och så att han skall våga vända sigtill denna. Om man nu skulle ändra reglerna och öppna vägen för ett ökat uppgiftslämnande,skulle sannolikt principerna bakom social-tJänstreformen äventyras.Visserligen skulle man kanske kortsiktigt kunna "göra vissaeffektivitetsvinster genora att begränsa socialtjänstsekretéssen. Angelägna vårdinsatser skulle kunna genomföras lättare.Polisens möjligheter att ingripa mot bl.a.narkotikabrottsligheten Prop.1981/82:186 116 I långa loppet skulle emellertid det försämradeintegritetsskyddet leda till mindre förtroendefulla kontakter mellan den enskilde ochsocialtjänsten. En minskad benägenhet att ta kontakt medsocialtjänsten skulle säkerligen bli följden, åtminstone hos det klientel som polisen intresserarsig för. effektivitet skulle försämras.Detta skulle i sin tur bl.a. få till följd att den vinst raan eftersträvat genomatt minska sekretessen gick förlorad. Med hänsyn härtill och då sekretess- och socialtjänstlagarnahelt har antagits, bör man iaktta stor försiktighet, innan manbeslutar sig för att införa ytterligare begränsningar isocialsekretessen. Idet väsentliga bör alltså den nuvarande ordningen 1 fråga omsocialsekretessen bestå. står det klart att denna kan komma i konflikt medbeaktansvärda motstående intressen. I avsnitt 4.2 har föreslagitsvissa begränsningar i hälso- och sjukvårdssekretessen i förhållandetill polis och åklagare. Motsvarande begränsningarbör övervägas också på område. 4.3.2 Uppgifter till polis och åklagare Vadsom har anförts om kraven på sekretess föruppgifter om enskildas personliga förhållanden inom hälso- och sjukvården gör sig i lika hög grad gällande inom . Det kan t.o.m. hävdas attuppgifter som förekommer på socialtjänstområdet faktiskt behöver starkare sekretess än på hälso- ochsjukvårdsområdet. Som har anförts skall socialtjänstenbygga på frivillighetens grund; förhållandet mellan den enskilde och myndigheten skallgrundas på den enskildes 1981/82:186 117 Att mot denna bakgrund införa reglerom att skall vara skyldig lämnapolisen information om klienternas hem-adresser och liknande kan knappast kommai fråga. Däremot bör övervägas enskyldighet för att lämna polisen uppgift att någonvistas på en vårdinrättning. Det synes nämligen svårt attacceptera att någon genom att ta in på en samhällsinstitution- det må vara inom sjukvården eller -kan göra sig oåtkomlig för de brottsutredande organen. Mot en sådanordning talar visserligen att man riskerar att enskilda personer - kanskede-mest utsatta - inte vågar vända sig till . Benägenhetenatt söka vård på institutioner inom kankomma att minska. Men man skall inte överdriva farhågorna. En intagning på en vårdanstaltinom är nämligen mera sällan direkt föranledd av att den intagne har begått brott-något som kan vara fallet vid en sjukhusvistelse. Den föreslagnauppgiftsskyldigheten på hälso- och sjukvårdsområdet talar dessutom för att man åstadkommeren liknande reglering också på område. Avvägningen bör även här ledatill att polisen, på samma sätt och på samma villkor som från hälso- ochsjukvårdsområdet, skall få tillgång till uppgifter om att någonvistas på en vårdinrättning ("hem för vård ellerboende") efter Ingripande av eller annars med dess medverkan. Här avsesalltså alla de olika typer av institutioner som förekommerinom den nuvarande socialvården, exempelvis barn- och ungdorashem, ungdomsvårdsskoloroch nykterhetsvårdsanstalter (prop. 1979/80:1, Del A, s. 535)Uppgifterna bör emellertid här kunna lämnas inte bara från vårdinrättningenutan också från socialnämnden, som ju känner till var klienterna finns.Några andra Prop.1981/82:186 118 uppgift om en klients bostadsadress, avses som framgått däremotinte. Den här föreslagna ändringen bör tas in i socialtjänstlagen. Ett förslagfogas som bilaga 4 till denna promemoria. Uppgiftersom angår misstanke om brott Omregler införs, som i större utsträckning gör det möjligt att lämna uppgifter rörande misstankar om grovabrott till polisen från hälso- och sjukvårdsområdet, bör liknande regler gälla också på socialtjänstområdet. På dennapunkt kan det inte råda någon tvekan om att samma ordning bör gälla på de båda områden somdet här är fråga om. En regel bör därför införas, sominnebär att socialtjänstpersonalen får rätt atttill polisen lämna uppgifter som angårmisstanke om brott, för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse , eller försök till sådant brott. Till denna kategori hör bl.a.grovt narkotikabrott. Bestämraelsen bör tas in i 14 kap.. 2 § SekrL(bilaga 3). En följdändring bör göras i socialtjänstlagen (bilaga 4). När det gällerpolisens möjligheter att få information från sjukvårdsinrättningarhar i det föregående presenterats en lösning somutgår från tanken att den som är skyldig att röjauppgifter vid vittnesförhör bör kunna lämna uppgifterna även vid en förundersökning. Något förslag på dennapunkt har emellertid inte lagts fram. Denpresenterade lösningen kan givetvis diskuteras också försocialtjänstområdet. Man finner emellertid då attsamma skäl som har anförts mot att en regel av den angivna innebörden Införs på sjukvårdsområdet kananföras också mot att raan inför regeln på socialtjänstområdet. Skälen synesi själva verket vara starkare här. Prop.1981/82:186 119 talösningen skulle nämligen i stor utsträckning urholka socialsekretessen,eftersom det i princip inte finns någon begränsning i socialtjänstpersonalens vittnesplikt. Somhar anförts tillgodoses de önskemål om Information till polisen som kan finnas delvisgenom den uppgiftsskyldighet som föreslås i fråga om vistelse på vårdinrättningar.I övrigt kan en förundersökningsledare fåuppgifter genom editionsföreläggande avdomstol och vid vittnesförhör. Den faktiska och rättsliga spärr somligger i domstolsproceduren får i viss mån anses önskvärd. Slutsatsenblir alltså att den här åsyftade lösningen inte heller bör införas på socialtjänstensområde. För hälso- ochsjukvården har i det föregående presenterats ett förslag somöppnaren möjlighet för hälso- och sjukvårdspersonalen att till polis och åklagare lämnaannars sekretessbelagda uppgifter som angår misstankar om de allvarligaste brotten. Förslagetinnebär att man i viss mån närmar sig den ordning som gällde före den 1Januari 198I. Dessutom har diskuterats en lösning som innebär att möjligheternaatt lämna uppgifter från hälso-och sjukvårdsområdet till polisen vidgas ytterligare. Något förslag läggs dockinte fram på denna punkt. Försocialtjänsten har presenterats ett förslagsom ger samma möjligheter för socialtjänstpersonalenatt lämna uppgifter till polisen som föreslåsgälla på hälso- och sjukvårdsområdet.I jämförelse med förhållandenaföre den nya sekretesslagens ikraftträdandefår möjligheterna att 1981/82:186 120 lämnauppgifter anses begränsade. Detta skall ses i belysning av de principerpå vilka socialtjänstreformen vilar. Härutöver harpresenterats en lösning som särskilt inriktar sig på vad somhar kallats adressuppgifter. Den regel som här föreslås innebär attpersonalen inom hälso- och sjukvården och skall få läranauppgift till polis och åklagare om att'någon vistas på en vårdinrättning,om uppgiften efterfrågas i ett särskilt fall. Regeln gäller däremotinte klienternas vanliga hemadresser. Förslagen kan åskådliggöras genom följandetabell. Den utvisar i vilken utsträckninguppgifter om en enskilds personliga förhållanden kan lämnastill polis och åklagare, till vissa andramyndigheter och till enskilda, om förslagengenomförs. Nyheterna i förhållande tillden gällande regleringen har strukitsunder. ----- , Uppgifter från Uppgifter t i ll-... * uppgifter i rent vårdsyfte * uppgiftsskyldighet enligt lag eller förordning * uppgifter om att någon vistas på en vårdinrättning, om uppgiften begärs för särskilt fall * misstanke om vissa brott mot underårig (14:2 SekrL) * uppgifter som angår misstanke ora brott med straffminimum eller mer (14:2 SekrL) * uppgiftsskyldighet enligt lag eller förordning * med förbehåll (14:9 SekrL) Anmärkningar till tabellen: 1) Med harmlösa uppgifter förstås sådanauppgifter som kan lämnas ut efter skadeprövning enligt 7 kap. 1 resp. 4 § SekrL, dvs. "om det står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men". 2) I samtliga fallgäller att sekretessbelagda uppgifterkan få lämnas ut enligt 1 kap. 5 §SekrL, dvs. om det är nödvändigt för att den utlämnandemyndigheten skall kunna fullgöra sinverksamhet, samt i rena nödsituationer. Även andra fall kan förekomma då uppgifter får lämnas. Prop.1981/82:186 122 5 BEHOV AV FÖRFATTNINGSÄNDRINGAR I ÖVRIGT 5.1 Uppgiftsskyldighettill statens rättsläkar stationer Enligtinstruktionen (1965:783, omtryckt 1974:594, ändrad senast 1977:860) för statensrättsläkarstationer har rättsläkarstationernatill huvudsaklig uppgift att utföra rättsmedicinska undersökningar. För attdessa undersökningar skall kunna utföras behöver rättsläkarstationernamånga gånger tillgång till uppgifter i äldre Journaler m.m. Med hänsyn tillden sekretess som gäller enligt 7 kap. 1 § SekrL torde uppgifternanormelt inte kunna lämnas till rättsläkarstationerna. Något hinder mot att lämnauppgifterna torde inte ha förelegat enligt äldre bestämmelser.Eftersom det inte finns anledning att åstadkomma någon förändring på denna punkt, bör sekretessen begränsas i defall som avses här. Begränsningenbör genomföras genom en regel om uppgiftsskyldighet (jfrprop. 1980/81:28, s. 5 och 26 f). Denna uppgiftsskyldighet måste föreskrivasi lag (se 8 kap. 5 § regeringsformen), lämpligen 1 lagen (1980:11) omtillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. Förslag till en sådan regelläggs fram i bilaga 1. 5.2 Uppgifterför anställning i bevakningsföretag Enligtlagen (1974:191) om bevakningsföretag får ett bevakningsföretag 1 princip inte åta sigbevakningsuppdrag utan tillstånd av (auktorisation). All personal hos ettauktoriserat bevakningsföretag skall vara godkänd vid prövning medavseende på laglydnad, medborgerlig pålitlighetsamt lärapllghet 1 övrigt för anställning i sådant företag. För denna prövning brukar länsstyrelserna inhämta uppgifter frånsocialtjänsten. Prop.1981/82:186 123 dennya sekretesslagens tillkomst synes socialtjänst-myndigheterna i vissutsträckning ha vägrat länsstyrelserna uppgifter (Jfr kammarrättens i Göteborgdom i mål mellan i ochsociala centralnämnden i , mål nr 2525-1981). Det är uppenbarligen av vikt attlänsstyrelserna i dessa fall får så utförliga uppgifter som möjligt. I förevarandefall bör uppgifterna emellertid kunna inhämtas med den enskildessamtycke (Jfr 14 kap. 4 § SekrL). Härtill kommer att de problem sora här kan göra sig gällande övervägs i särskildordning, se departeraentspro-memorian (Ds K 1980:5) Vissa registreringsfrågor i anslutningtill socialtjänstreformen. Med hänsyn härtill bör någraregler om uppgiftsskyldighet inte nu Införas. 5.3 Uppgifter för verkställighet av beslut om avvisning eller utvisning Då polisenskall verkställa beslut om avvisning eller utvisning av en utlänning, vänder sigpolisen ofta till socialtjänstmyndigheterna för att få beskedom var utlänningen kan vistas. Socialtjänstmyndigheternalär 1 sådana fall vägra att lämna ut uppgifter om utlänningenssenast kända adress med hänvisning till den nyasekretesslagen. Före den nya lagens ikraftträdandetorde dock polisen ha fått uppgifter om utlänningens adress 1raotsvarande situation. Enordning som-ger polisen rätt till uppgifter om en utlänningsadress för verkställighet av beslut om avvisning elier utvisning kanknappast stå i strid med principerna bakom socialtjänsten.Polisen bör alltså ha tillgång till adressuppgifter i dessa fall. Detta bör klargöras genomen regel om uppgiftsskyldighet för de sociala myndigheterna. En sådan regelmåste finnas i lag (se 8 kap. 5 §regeringsformen, någotbemyndigande med stöd av 8 kap. Prop.1981/82:186 124 7§2 p. regeringsformen finns inte). Den bör tas in 1 utlänningslagen (1980:376). Förslagtill en sådan regel läggs fram i bilaga 5. Här kan tilläggas attuppgifter kan begäras från socialtjänstmyndigheter också i andra utlänningsärenden,exempel 1 ärenden om medborgarskap och permanent uppehållstillstånd. Ifall som dessa bör erforderliga uppgifter kunna inhämtas medden enskildes samtycke (jfr 14 kap. 4 § SekrL). För dessa fall bör alltså sekretessen inte begränsas. 5.4 Sekretess till förmån för omyndiga Somhar nämnts i avsnitt 3*4.1 gäller sekretessen till skydd för enenskild person inte gentemot den enskilde själv. Den enskilde kan också enligt14 kap. 4 § SekrL efterge sekretessen. Det har gjorts gällandeatt en del problem kan uppstå vid tillärapningen av denna regel i de fall sekretessen gäller tillförraån för en orayndig. Bl.a. har 1skrivelse till pekat på attproblem uppstår på område. Detärframför allt två situationer som har uppmärksara-mats.Den ena gäller det fall att föräldrarinte samtycker till att uppgifter lämnas ut om deras barn, med resultatet att behövliga hjälpinsatseromöjliggörs. Den andra rör frågan ivilken utsträckning uppgifter, sora ett barn har läranat'till en myndighet, mot barnets önskemål kan lämnas ut till föräldrarna. Frågan oravad som gäller när den till vars förmån sekretessenäruppställd har en legal ställföreträdare har behandlats 1 förarbetenatill sekretesslagen (prop. 1979/80:2, Del A, s. 330). Tre typfall nämns. Prop.1981/82:186 125 Beträffandeden som på grund av bristande mognad eller rubbning av själsverksamhetensaknar all förmåga till bedömning av sekretessfrågan gäller attställföreträdarens samtycke krävs och är tillräckligt.Här avses alltså mindre barn samt omyndiga gravt utvecklingsstörda ellerpsykiskt störda personer. I fråga omt.ex. ungdomar är däremot, beroende på ålder och utveckling,klientens eget samtycke ofta behövligt och tillräckligt. En mellankategorl bildar defall då man bör kräva samtycke både från den omyndige och hans ställföreträdare för attuppgifter skall få lämnas ut. Imotiven nämns också att, om en omyndig med viss mognad och omdömesförmåga själv har lämnatsekretessbelagda uppgifter exempelvis till en läkare, förmyndareninte bör kunna göra anspråk på att få kännedom om uppgifterna utan samtycke från denomyndige (Jfr Welamson, Läkarsekretessen, s. 49 och JO 1975/76 s. 332). Detförstnämnda problemet (föräldrar vägrar attlämna sitt samtycke till att uppgifter om deras barn lämnas ut)uppkommer särskilt i de situationer som avses med typfall. Isådana fall saknar barnet all förmåga att disponera över den sekretess som gäller tillbarnets eget skydd. I dessa situationer torde de uppgifter som är avintresse röra inte bara barnet utan också andrapersoner, exempelvis barnets föräldrar. Uppgifter som har med barnets förhållandenatt göra angår nämligen oftast relationen mellan barnet och föräldrarna.Uppgifterna kan angå även andra personer, exempelvis en styvförälder ochdennes barn. 1981/82:186 126 När det gäller sådanauppgifter kan till en början pekas på det fallet att uppgifterna finns hos en myndighetutanför hälso- och sjukvården och . Det kan t.ex. röra sig omuppgifter sora en kurator vid en skola har Inhämtat om en elev. Kan behövligasamtycken inte inhämtas i dessa fall, torde uppgifterna 1 särskilt känsligasituationer kunna läranas till andra rayndigheter raed stöd avgerenalklausulen (14 kap. 3 § SekrL). uppgifterna finns inom hälso- ochsjukvården eller , är eraellertid generalklausulen inte tillämplig. Vadgäller uppgifter som finns inom måste erinrasom att bygger på frivillighetens grund. Beslut om samarbete sominnebär uppgiftslämnande till andra,.rayndigheter får intefattas över den enskilde personens' huvud. Utgångspunkten är därför den attberörda personer i första hand mäste övertygas om vikten av att de ger sitt samtycke.Detta gäller naturligtvis även om uppgifterna finns inom hälso- ochsjukvården. Kansamtycke inte utverkas till att uppgifter lämnas ut från hälso- ochsjukvården och , torde emellertid bestämraelsernai 1 kap. 5 § SekrL ge visst utryrame för attuppgifterna ändå lämnas ut. Sora har närants i avsnitt 3.4.1 innebär dessabestäramelser att sekretessen inte hindrar att en myndighet lämnar utuppgifter, om det är nödvändigt för att -myndigheten skall kunna fullgöra sinverksamhet. Bestämmelserna torde framför alltkunna bli tillämpliga då det gäller uppgiftslämnande från .