prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Kommittén har därför valt att konstmera en regel somavses ge klarare vägledning och vidgade möjligheter för åklagarna att bestämmavad som skall falla utanför lagföringsområdet. Genom altinföra begreppet "viktigt allmänt intresse" som indikation för åtalhar kommittén markerat att de allmänpreveniiva synpunktema bör tillmätasavsevärt mindre betydelse än . En sådan deklaration anses tydligen nödvändigför att reformen skall kunna få den avsedda genomslagskraften. BRÅställer sig dock tveksam fill det lämpliga i att så markant skjuta deallmänprevenfiva intressena i bakgmnden utan att man närmare diskuterar dekriminalpolitiska konsekvensema därav. Uppfattningen att straff skall följa påbrott får dock antas ha relafivt stark förankring i folks rättsmedvetande. Mankan också utgå ifrån att straffhotet av de flesta människor upplevs som enrealitet, i varje fall när det gäller brott som uppnått viss svårhetsgrad. Det vorefrån dessa synpunkter av stort intresse alt veta hur människor kommer attreagera, om det blir uppenbart för dem att lagföring och straffsanktioner istor utsträckning uteblir efter uppklarade brott. Kommer det alt medföra enallmän försvagning av straffrätten? Kommer det att få konsekvenser för denallmänna regelefterlevnaden? Prop.1981/82:41 101 Åtalsrättskommitténhamnar här på osäker mark vilket är förklarligt med hänsyn till att vårakunskaper om allmänprevenlionen är mycket begränsade. Kommitién hävdarvisserligen att själva brottsupptäckten och den varning som ligger däri i mångafall bör vara tillräcklig för att tillgodose detla intresse, men något stöd fördenna uppfattning har inte redovisats. Det är här mer en fråga om tro änvelande. Klart är emellertid att man inom forskningen alltmerabörjat intressera sig för strafflagstiftningens allmänpreventiva funktioner, varvidbl. a. frågor om konsekvens, rättvisa och förutsebarhet i slraffmätningen samteffektiviteten i straffsystemet och dess betydelse för den allmänna laglydnaden(rättsmedvetandet) kommit i blickpunkten. Detvore naturligtvis för mycket att begära att åtalsrättskommittén skulle bedrivaegen forskning angående allmänprevenlionen. Men det hade varit av värde för enanalys av innehållet i klausulen, "viktigt allmänt intresse", omkommittén kunnat beskriva forskningens nuvarande ställning och referera till despridda resultat och tankar som kan ha betydelse i detta sammanhang. (Jfr BRÅsrapport 1975:2 General .) a. ställt sig frågan vilken betydelse själva lagföringen kan ha frånallmänpreventiv synpunkt. Det är tänkbart att rättegången som sådan - om denorganiseras rationellt just fördetta syfte - kan verka i preventiv anda. Genomrättegången och domstolens agerande kan samhällets ogillande av brottetmarkeras, rättegången kan få viss publicitet och den uppmärksamhet somlagbrytaren härigenom utsätts för kan för många verka avskräckande. Ettsystem som innebär att lagföringen i allt större utsträckning flyttas fråndomstolamas sessionssal till åklagarnas arbetsmm (strafföreläggande,åtalsunderlåtelse) eller anförtros den enskilde polismannen(ordningsbots-föreläggande, rapporteftergift) kan däremot mycket väl uppfattassom en försvagning av rättsvården och mindre avskräckande samt alltså få negativaeffekter från allmänpreventiv synpunkt. Detsagda innebär naturligtvis inte att vi bör återgå till den ordning som gälldenär ansvaret för rättsskipningen enbart låg på domstolarna. Det möjligheterfill avstående från åtal liksom de möjligheter fill förenklad och summariskhandläggning av mindre brottmål som erbjuds och som kommer a« utökas (jfrprop. 1975/76: 148) innebär betydande vinster både från processekonomisk ochkriminalpolitisk synpunkt. Men det kan finnas anledning att uppmärksammalagföringens allmänprevenfiva betydelse om utvecklingen går vidare mot enallmän försvagning av domstolarnas roll. Det ter sig från denna synpunktsärskilt betänkligt att även brott av relafivt allvariig beskaffenhet undandrasdomstols prövning. BRÅkan alltså i detta läge inte acceptera att de allmänpreventiva inslagen skjutsfillbaka innan man närmare klargör de kriminalpolitiska konsekvensema avdetta. Den föreslagna formuleringen "viktigt cdlmänt intresse" bördärför enligt BRÅs mening ge större utrymme åt synpunkten att 1981/82:41 102 lagföringen kan vara påkallad av allmänpreventiva skälsamt att brottets svårighetsgrad kan utgöra hinder mot åtalsunderlåtelse, instämmer i kommitténs synpunkter vadgäller behovet att bringa ned antalet rättegångar. Delta kan i och för sigockså ske genom en begränsning av området för brottsliga gärningar. Så kan mant. ex. tänka sig all i större utsträckning undanta ringa fall av vissagärningar från det straffbelagda området. Kommitténs uppdrag har emellerfidinte varit att undersöka möjligheten härav utan att föreslå nya regler förUnderlätelse av åtal och för undvikande av förundersökning i ytterligare fallän vad som gäller. 1 stort kan tillstyrka de av kommitténframlagda förslagen men har också vissa invändningar däremot. Kommittén har stannat för alt ha kvar principen om absolutåtalsplikt med särskilt angivna undantag, i stället för att införa s. k.relativ åtalsplikt inom svensk straffprocessrätl. kan instämmai de synpunkter som framförts för att i princip bibehålla den absolutaåtalsplikten. Med de föreslagna utvidningarna av möjligheterna fillåtalsunderlåtelse torde inte heller en relativ åtalsplikt innebära någraegentliga fördelar. En regel om relativ åtalsplikt för brott begångna avungdomar i åldem kunde emellertid vara ett stöd för uppfattningen attåtal i princip inte bör ske i dessa fall. återkommer nedan tillfrågan. kan vidare instämma i altåtalsunderlåtelse inte bör få ges, om viktigt allmänt eller enskilt intressetalar för åtal. Utredningsförslaget är väl ägnat att läggas till gmnd förlagstiftning. Möjligheterna lill åtals- och påföljdseftergift får förstraffprocessen i stort anses medföra betydande fördelar ur processekonomiskoch kriminalpolitisk synpunkt. Sanktionssystemet får genom förslaget en vidareram varvid bl.a. resocialiseringsåtgärder utan straffrättslig karaktär mera ännu kan komma till användning i stället för brottspåföljd. Kommittén har ägnat stort utrymme i betänkandet åt denprincipiella frågan om absolut åtalsplikt eller relativ åtalsplikt skall utgöragrundvalen för åklagarväsendets verksamhet. Därvid har kommittén kommit framtill att de i direkfiven angivna målen kan uppnås oavsett vilken utformning åtalsplikten. Kommittén har slutligen stannat för att behålla den nuvaranderegleringen med en absolut åtalsplikt, dvs. det skall föreligga en presumtionför åtal, vilken endast kan brytas under vissa i lag angivna betingelser. Som huvudskälför denna ståndpunkt har kommittén angivit att principen om allas likhet införlagen bäst tillgodoses om presumtionen för åtal behålls. Hovrätten instämmerhäri men vill dessutom anföra följan- Prop.1981/82:41 103 Det gäller sedan gammalt i att det ankommer på domstol attbedöma om någon gjort sig skyldig fill brott och - i så fall -vilken påföljdsom skall bestämmas för brottet. Grunden härför är huvudsakligen att detansetts bäst gagna rättssäkerheten om frågor om brott och påföljder för brottbehandlas av domstolar. Vissa undantag från denna huvudregel har efterhandmåst göras av bl a. samhällsekonomiska skäl, när belastningen på domstolarnablivit alltför stor. Huvudprincipen torde dock alltjämt ha sin giltighet. Om enregel om relativ åtalsplikt fick ersätta vad som gäller, skulle det innebäraett principiellt frångående av nämnda huvudregel. Det nu anförda anserhovrätten vara det väsentligaste principiella skälet för att den absolutaåtalsplikten skall behållas. 1 direktiven förkommitténs arbete har departementschefen tagit upp frågan om vilken verkansjälva domstolsförfarandet har från kriminalpolitisk synpunkt. Han har därvidredogjort för den uppfattningen att rättegången ibland kan äventyra ett frånangivna synpunkt värdefullt samarbete med den brottslige eller att lagföringeni vart fall inte medför några fördelar ur sådan synvinkel. Departementschefenhar också uttalat att det vid brott begångna av psykiskt sjuka och därmedjämställda ofta torde vara föga meningsfullt och ibland tom. skadligt för densjuke med ett rättegångsförfarande. Kommittén har i denna del anfört alt detär ett känt förhållande att det för många tilltalade är en myckel påfrestandeupplevelse att genomgå en brottsmålsrättegång. Enligt kommittén finns det dockinget egentligt belägg för att denna upplevelse skulle, även när rättegångenär över, ha inverkan på de tilltalades inställning tillresocialiseringsåtgärder och samarbetsvilja i övrigt. Vidare har kommitténanfört att man i ett system, vari ges ökat utrymme för åtalsbegränsningar påden grunden att rehabilite-ringsålgårder kommer till stånd utan rättegång,givetvis har att räkna med att det senare i många fall förekommer återfall ibrott och i viss utsträckning också upprepade återfall. I sådana fall anserkommittén att det uppkommer ett behov av en viss upptrappning av reaktionen,för att det för gärningsmannen skall markeras det alltmera allvarliga isituationen. Att i dylika fall tillgripa domstolsförfarande torde enligt kommitténofta innebära en för den tilltalade tankeväckande upptrappning i angivnasyfte. Kommittén har emellertid framhållit, att den kriminalpolifiskainfallsvinkeln beträffande domstolsförfarandet måste betecknas som sekundär,eftersom behovet av domslolsförfarande i första hand måste bedömas utifrån derättssäkerhetssynpunkter som befingat brottmålsprocessens utformning. Hovrättenvill med anledning av departementschefens och kommitténs ställningstagande iangivna hänseende anföra följande. Del torde vara ställt utom allt tvivel attett ålal med åtföljande huvudförhandling vid domstol för många tilltaladeinnebär en psykisk påfrestning. Någon undersökning, som visar vad anledningenhärtill skulle vara, föreligger veterligt inte. Vissa säkra antaganden synesdock kunna göras. I främsta rummet kommer därvid naturligtvis oron för vilkenpåföljd, som domstolen i hän- 1981/82:41 104 delse av fällande dom kommer att utdöma. Ett annatförhållande som måste ha betydelse i detta sammanhang är den utbreddaokunskapen om vad en brotlmålsrättegång innebär och vilka krav som ställs påden tilltalade i olika avseenden under förhandlingen. Att utnyttja dessaförhållanden i kriminalpolitiskt syfte är emellertid föga tilltalande. Strävanfrån statsmakterna bör i stället vara att genom ökad undervisning ochupplysning i dessa frågor motarbeta det förhållandet att domstolsförfarandetupplevs som något oroande i sig. Det bör även anmärkas att det med kommitténsförslag kan bli tämligen slumpartat vilka som kommer att bli ställda införrätta och vilka som slipper undan med åtalsunderlåtelse, eftersom besluten iålals-frågoma blir beroende av om det föreligger t ex. målsägandeanspråk sombör föranleda åtal. Av detföregående torde framgå att hovrättens principiella ståndpunkt är all frågor omansvar för brott skall avgöras av domstol och alt det måste krävas starka skälför att det slutliga avgörandet skall kunna förläggas till åklagarplanet.Hovrätten ifrågasätter inte riktigheten av kommitténs konstaterande attåklagarkårens kompetens har höjts . Det måste emellertidframhållas att åklagarens verksamhet redan nu är av så grannlaga ochansvarsfylld natur att den huvudsakligen genom förbättrad utbildning vidgadekompetensen väl erfordras för uppgifterna med avseende påförundersökningsledning, beslut i åtalsfrågor och utfärdade av strafföreläggande.Alt ålägga åklagaren att på egen hand utreda ifrågasatt brottslighet samtslutligt avgöra ansvars- och påföljdsfrågor bör enligt hovrättens mening inteske i större utsträckning än som är fallet och bör i princip inte alls fåförekomma vid brottslighet där frihetsberövande påföljd är aktuell, även omdomstolen i det särskilda fallet kan väntas döma till skyddstillsyn, villkorligdom eller överlämnande till särskild vård. (Hovrätten bortser härvidlag frånbrott av underåriga, där särskilda skäl anses föreligga att underlåta lagföringvid domstol.) Rältsskyddsintresset har nämligen vid fängelsebrottslighet sådanstyrka att domstolsförfarandet knappast kan undvaras. Hovrätten avser härnärmast den kontrollfunktion domslolsförfarandel har. Det inträffar ju intesällan att även då brott erkänts, domstolen finner detta böra rubriceras påannat sätt än åklagaren gjort, eller att åklagaren förbisett någon omständighetsom är ägnad att påverka bedömningen i för den tilltalade förmånlig riktning.I kommitténs förslag har synbarligen någon annan kontroll än genom inspektionerav ansvarig åklagares bedömning inte befunnits nödvändig, eftersom man förutomden utvidgade möjligheten till åtalsunderlåtelse föreslår att den kontrollfrån överordnad åklagares sida som föreligger skall avskaffas.Rättsskyddsintresset har på detta sätt skjutits ytterligare i bakgrunden. I betänkandet har kommittén tagit upp möjligheten att geåklagarna befogenhet att meddela beslut vid sidan av eller i själva beslutetom åtalsunderlåtelse, såsom förordnande om övervakning, åläggande av böter,överlämnande till viss vård eller meddelande av särskilda föreskrifter. 1981/82:41 105 mitten har emellertid avvisat denna tanke och därviduttalat att det för kommittén framstått som så otänkbart att åklagare på sådantsätt skulle ges i realiteten utpräglat dömande funktioner att kommittén intesett sig föranlåten att gå in i någon närmare diskussion av de olikadelspörsmål som skulle aktualiseras med en sådan ordning. Genom vissa av deframlagda förslagen skulle dock åklagaren enligt hovrättens mening i praktikenfå en dömande funktion. Eftersom det krävs klarhet i skuldfrågan innebäråklagarens beslut om åtalsunderlåtelse en "dom" såtillvida, att dethelt motsvarar den del av domstolens dom som innefattar ställningstagandet iansvarsfrågan. Åklagarens beslut saknar däremot påföljdselemenlet. Denpraktiska skillnaden framstår dock som obetydlig, särskilt i de av kommitténföreslagna fallen av åtalsunderlåtelse som grundas på att resocialiseringsåtgärderkommer till stånd med anledning av det begångna brottet. Erfarenhetsmässigt kan sägas, att det vid tingsrätterna -i varje fall vid - alltjämt förekommer ett ganska stortantal brottmål, beträffande vilka rättegångsförfarandet måste anses vara medhänsyn till målens beskaffenhet alltför omständligt och kostnadskrävande.Beträffande många av dessa mål kan vidare ifrågasättas om det är meningsfulltatt föra fram dem fill huvudförhandling. Som exempel kan nämnas flertalet avsådana under förundersökningen erkända bötesmål, vilka kan företas tillhuvudförhandling utan hinder av att den tilltalade uteblivit, eller sådana mål,vari den tilltalade erkänt brottet och någon tvekan ej råder om att påföljdenskall bestämmas till villkorlig dom respektive överlämnande fill vård enligtbamavårdslagen. Ytterligare exempel utgör de mål, som rör återfall i enstakabrott av till skyddstillsyn redan dömd tilltalad och där det nya brottet ärerkänt samt pågående rehabilitering inom ramen för skyddstillsynen inte böravbrytas. I bl a. de nämnda fallen anser tingsrätten det vara angeläget, attåtalsunderlåtelse sker i större utsträckning än . Det är ocksåsyftet med kommittéförslaget. Detta innehåller även bl a. möjligheter tillåtalsbegränsningar i fall av seriebrottslighet, vilket tillgodoser denframställning i frågan tingsrätten gjort tidigare. Den av kommittén föreslagna utvidgningen av möjligheternaatt underlåta åtal skulle alltså, om den genomfördes, medföra vinster främstfrån processekonomisk synpunkt. Tingsrätten ställer sig därför i huvudsakpositiv till kommitténs förslag. I några avseenden, varom mera i det följande,vill tingsrätten dock framföra vissa reservationer. Kommittén behandlar utförligt frågan, huruvida nuvarandeprincip för åklagares skyldighel att åtala brott som hör under allmänt åtal,den s k. absoluta åtalsplikten, skall behållas, eller om en relativ åtalsplikti stället skall införas. Kommittén förordar ett bibehållande av den absolutaåtals- Prop.1981/82:41 106 pliktenfrämst av rättssäkerhetsskäl. Tingsrätten delar kommitténs uppfattninghärvidlag. Den absoluta åtalsplikteninnebär en presumtion för åtal som endast bryts av i lag angivna undantag. Frånrättssäkerhetssynpunkt är del angeläget, att undantagen preciseras så långtdet är möjligt i lagtext. Kommittén anger som grundförutsättning för åtalsunderlåtelse,att sådan får meddelas om hinder ej möter med hänsyn till viktigt allmänt ellerviktigt enskilt intresse. Tingsrätten anser för sin del, att det härutöverborde fastställas en mer preciserad yttre ram med avseende på brottens art ochsvårighet, utanför vilken åtalsunderlåtelse ej kan ske. Som kommittén anför,torde det inte vara möjligt att få fram någon invändningsfri övre gräns föråtalsbegränsningarnas område med hjälp av straffskalorna enbart. Om däremotanges, att åtalsunderlåtelse är utesluten beträffande brott med ettstraffminimum av förslagsvis fängelse samt beträffande sådana uppräknadebrott, som har ett lägre straffminimum men som av allmänpreventiva skäl ej kanlämnas utan åtal, torde av kommitién anförda huvudskäl mot alt i lagtext angivastraffminimum bortfalla. Visserligen kan en uppräkning av olika brottstyper påsätt tingsrätten tänker sig möta vissa svårigheter. Med den av kommitténföreslagna ordningen kommer dock dessa svårigheter i stället att uppstå vidtillämpningen. Såvitt tingsrätten kan förstå, torde riksåklagaren, om enenhetlig praxis skall kunna uppnås, tvingas att i anvisningar tillåklagarmyndigheterna förteckna de brott, som ej kan bli föremål föråtalsunderlåtelse. Tingsrätten har ingen annan uppfattning än kommittén om näråtal ej kan avvaras. Emellerfid torde en större precisering i detta avseendeunderlätta tillämpningen och gagna rättssäkerheten. Avslutningsvisvill tingsrätten endast peka på, att de mål utredningsdirektiven uppställertorde kunna uppnås också på andra vägar än de kommittén anvisar. Motkommittéförslaget kan resas invändningen alt det pålägger åklagarna vissa nyafunktioner, som utövats av domstolarna. Det borde vara möjligt alt istället för att utvidga området för åtalsunderlåtelser låta de fallkommittéförslaget avser prövas av domstol utan huvudförhandling och medmöjlighet för en ensamdomare att genast på handlingarna meddelapåföljdseftergift, förordna att tidigare ådömd påföljd skall avse nya brott,förordna om överlämnande lill särskild vård, meddela villkorlig dom, utdömaböter samt i tveksamma fall hänskjula målet till huvudförhandling. Dettaförfaringssätt skulle i så fall tillämpas endast beträffande en striktavgränsad kategori mål bestämd ungefär på sätt tingsrätten anfört ovan angåendeåtalspliktens utformning. Tingsrättenvill till en början framhålla, att förslagets kriminalpolitiska ochprocessekonomiska verkningar är svåra alt överblicka. 1981/82:41 107 tens uppfattning har kommitién underskattat dekriminalpolitiska nackdelarna med förslaget, medan de processekonomiskavinsterna är oklara. Belänkandet innehåller ingen mer ingående diskussion avden effekt på blottsutvecklingen som förslaget kan tänkas ha. Det är vidare enallvarlig brist att utredningsmaterialet ej ger tillräcklig vägledning ens fören över-slagsmässig beräkning av de resurser som - om förslaget genomförs-skulle frigöras för andra uppgifter. Av vissa formuleringar i betänkandet kan man få intrycketatt det är kriminalpolitiska skäl som ligger till grund för förslaget att ivissa fall låta åtalsunderlåtelse träda i stället för villkorlig dom,skyddsfillsyn eller överlämnande till särskild vård. Uppenbarligen är det dockprocessekonomiska synpunkter som spelat den helt avgörande rollen.Kriminalpolitiskt har förslaget inte högre ambitioner än att ersättabrottsbalkens påföljder med andra åtgärder, som anses erbjuda en tämligen godmotsvarighet. Vid en diskussion av de kriminalpolitiska effekterna avförslaget bör även följande beaktas. Statsmakternas strävan måste ständigt varaatt förbättra påföljdssystemet i brottsförebyggande syfte. Allt lyder på altutvecklingen därvid leder mot alltmer differentierade påföljder, som också kankombineras med varandra för att anpassas till den tilltalades sociala situation.Om denna utveckling fortsätter, kommer det att bli svårare för en åklagare attpå ett tidigt stadium av utredningen förutsäga, vilken påföljd som domstolenkommer att välja efter en mera fullständig utredning. Redan nu måste en sådanbedömning vara vansklig. Den kommer att ytterligare försvåras i takt med attmöjligheterna ökas att variera och nyansera olika påföljder. Under sådanaomständigheter är det föga framsynt alt införa en ordning, som bygger just pååklagarens möjligheter att korrekt förutsäga resultatet av endomstolsprövning. Då det gäller de kriminalpolitiska aspektema bör vidarenågra ord sägas om själva domstolsförfarandets betydelse. Huvudförhandlingen gerett bra beslutsunderlag för påföljdens bestämmande. Tingsrätten tänker då intebara på den skriftliga utredning som inhämtats om den tilltalades person ochförhållanden utan också på de möjligheter som förhandlingen erbjuder attkomplettera den utredningen och för rätten att genom samtal med den tilltaladefå en mera nyanserad uppfattning om honom. Domstolsförfarandet garanteraralltså en rättssäkerhet vid ååföljdsvalet, som till stora delar går föriorad ide fall som berörs av kommitténs förslag. Förhandlingen torde också förflertalet tilltalade understryka allvaret i vad som hänt. Man bör därför intebortse ifrån att den kan ha en brottsförebyggande effekt inte bara genom attden ger ett säkert underlag för påföljdsvalet utan också i sig. Det skall emellertidinte fömekas att huvudförhandlingen - eller snarare väntan på denna -undantagsvis kan utgöra hinder för en resocialise-ring. Härtill återkommertingsrätten i sista avsnittet av sitt yttrande. Tingsrätten saknar underlag och förutsättningar att bedömai vilken mån förslaget medför besparingar och underlättar en omfördelning avresurser- Prop.1981/82:41 108 nainom olika delar av rättsväsendet. Hur förslaget skulle inverka på tingsrättensegen verksamhet är osäkert. Arbetssituationen är dock inte sådan atthandläggningen av den typ av mål, som berörs av förslaget, lägger hinder ivägen för domstolens möjligheter att snabbt avgöra mål av allvarligare art. Ejheller medför arbetet med förtursmålen att andra mål måste vänta på avgörandeunder . En förhållandevis liten del av arbetstiden på enbrottmålsavdelning åtgår för alt förbereda och handlägga den typ av mål somberörs av förslaget. Arbetsbesparingama för tingsrättens del kan under allaomständigheter inte bli stora. Motförslaget kan ytterligare principiella invändningar göras. Brottsmålsprocessenår strängt uppbyggd med ett tvåpartsförhållande och detta samt offentlighetenoch avgörandet med flera domare anses utgöra väsentliga inslag till skydd förden enskildes rättssäkerhet. Åklagarorganisatio-nen är tillkommen och uppbyggdför att vara en av parterna i processen. Det strider mot dessa principer attgöra åklagaren till domare i en stor del av brottmålen, vilket blir fallet omman tillägger åtalsunderlåtelsen innebörd av varning och avser att åklagarengenom åtalsunderlåtelsen skall kunna initiera olika stöd- och vårdåtgärder.Särskilt betänkligt är detta som åklagaren avgör ett ärende ensam, utanoffentlig insyn. Detsynes dock vara fel väg att gå om man bygger upp åklagarväsendet som endomstolsorganisation genom att tillföra åklagarmyndigheternalek-mannarepresentanter. I stället bör rättegång inför domstol vara det normalaförfarandet, men om man anser rättegången alltför resurskrävande eller på annatsätt bristfällig bör åtgärder vidtas för att förbättra denna. Det är bättre attändra på och införa enklare former för rättegång än att inteha någon rättegång alls. Tingsrätten avstyrker således och av skäl som nedannärmare utvecklas att förslagel - utom i vissa detaljfrågor - läggs till grundför lagstiftning. Idet följande kommenterar tingsrätten vissa kapitel i betänkandet samtlagtexten.