prop · G503146 · 1981-12-31 00:00:00 — Polisen har under de senaste tre årenhunnit skaffa sig en omfattande erfarenhet av verkställighetsfrågor och någothinder från rätlsäkerhetssynpunkt eUer i övrigt kan jag inle se. Ändringenmedför en mindre omständlig pmgång i dessa verkställighetsärenden. Den börgöra verksamheten mera rationell och mindre kostnadskrävande. Ensådan ordning innebär emellertid att antalet verkställighetsmyndigheter bhrlångt störte än . I detta ligger en risk för att verkställighetspraxis kankomma att bli oenhetlig. Del finns därför goda skäl för att RPS, som kommitténhar föreslagit, i samråd med utarbetar föreskrifter till ledning förpolismyndigheterna i verkställighetsärenden. Sådana föreskrifter, som bör lasikte på alla förekommande verkställighelssituationer, är utomordentligtangelägna. De bör, som kommittén anför, syfta till att i all den utsträckningsom är möjlig underlätta situationen för den enskilde vid verkställigheten. Medanledning av etl uttalande av vill jag peka på att detkan ligga ett värde i att arbetet med sådana föreskrifter föregås av kontaktermed ideella organisationer med inriktning på utlännings- och flyktingfrågor. Jagkommer så över till frågan om skyldighet för pphsmyndigheterna all anmälaverkställighetsbeslut till även när ett påstående orn politisk förföljelsegörs först när beslutet har fattats och skall ygrkställaS: Kommittén föreslårsom har nämnts att polismyndigheten - pm myndigheten i denna situationunderlåter att överlämna verkställighelsärendet därf"ör atl påståendet bedömsvara uppenbart oriktigt - skall anmäla verkställighetsfrågan till . Verkelfår därigenom möjlighet att överta ärendet om verket bedömer invändningenannorlunda. Prop.1981/82:146 33 Samtligade remissinstanser som har uttalat sig över förslagel tillstyrker detta. Delgäller bl.a. de båda kammarrätterna samt RPS och . Kammartätten i Stockholmsäger all förslaget är ägnat att stärka rättssäkerheten men alt det samtidigtkan inbjuda till missbruk och att tillämpningen därför bör följas upp. SIVframhåller all förslagen visserligen komplicerar lagstiftningen men utgör"en logisk komplettering till nuvarande regler omanmälningsskyldighet." Kammarrätten i , å andra sidan, anför attliknande problem kan uppkomma vid verkställighet av utvisningsbeslul ochförordar därför en generell anmälningsplikt i verkställighelsärenden. När anmälningskyldigheteni avvisningsärenden infördes för drygt elt år sedan skedde detta för attgarantera atl skulle få en möjlighet att ta ställning i asylärenden, ävennär ärendet inte av polismyndigheten hade överlämnats dit. Reformen skall sesmol bakgrund av de rekommendationer som har lagt fast och som bl.a. innebär, attasylprövningen i princip skall företas av en central, ansvarig myndighet. Dessarekommendationer föranleder emellertid inte i sig alt man bör övergå lill enordning med en generell anmälningsplikt även i verkställighetsärenden. Motbakgrund av att åler-brytningsrätten vid den nya lagens tillkomst starktbegränsades diskuterades emellertid behovet av att ändåinföra en sådan anmälningsplikt. Jag fann emellerlid i likhel med bl.a.utlänningslagkommittén och kammartätten i , att bestämmelserna omskyldighet att överlämna verkställighetsärenden i vilka polifiska invändningargörs tillgodsåg de rättsäkerhetskrav spm kunde ställas i verkställighetssammanhang(prop. 1979/80:96 s.79). Del har enligt min mening inte därefter tillkommitnågra omständigheter som ger anledning att nu införa en allmän anmälningsphktpå verkställighelsstadiet. Däremot har jag storasympafier för den kompletterande bestämmelse som ufiänningslagkommittén nuföreslår. Det är här fråga om avvisningssi-tuationer då polisens beslut inteblir anmält till enbart av det skälet, att påståendet om politiskförföljelse eller andra jämförbara påståenden av en eller annan anledningframställs först sedan polismyndigheten har meddelat självaavvisningsbeslulet. Särskilt med hänsyn till att polisens avvisningsbeslut ochverkställigheten av detta ofta inträffar nära inpå varandra är detofillfredställande, att lidpunkten för invändningen skall få avgörandebetydelse för frågan om skall få möjlighet alt ta ställning i asylärendet.Jag förordar därför alt en bestämmelse införs av det innehåll som kommitténhar föreslagit. En sådan bestämmelse ligger väl i linje med de förut nämndainternationella rekommendafionerna för flyktingskapsprövningen. Slutligenvill jag ta upp utlänningslagkommitténs förslag till en utvidgad besvärsrättöver SIV:s beslut i verkställighetsärenden. Förslaget har kommenterats avendast ett fätal remissinstanser. Det tillstyrks uttryckligen av RPS, ,och Föreningen . Hovrätten förVästra anför betänkligheter mpt att på della sätt Prop.1981/82:146 34 skal!få avgöra om dess eget beslut skall få överklagas. Vissa frågor undandrasdärmed enligl hovrätten regeringens prövning, l.ex. frågan var gränsen gårmellan uppenbart oriktiga och inte uppenbart oriktiga påståenden. Denuvarande bestämmelserna om besvärsrätt över SIV:s beslul i verkställighelsärendenhar enligl min mening fått en i vissa hänseenden mindre lycklig utformning. Besvärsmöjlighetenhar gjorts avhängig av om polismyndigheten har överlämnatverkställighetsärendet med anledning av politiska verkställighetshinder, dvs.med stöd av 85 eller 86 § UfiL. Om överlämnandet har skett av annan anledning,får utlänningen inte besvära sig ens om han eller hon redan hospolismyndigheten föregav politiska skäl, som emellertid inte bedömdes geanledning till överlämnande. Än mindre får besvär anföras om de politiskainvändningarna - sedan verkställighelsärendet av andra skäl har överlämnatslill - åberopas först hos verket. Den nämnda begränsningen av besvärsrätlenär inte rationell och kan lätt få slumpartade verkningar. Den framstår vidaresom alhför snål. Å andra sidan är jag inte beredd att ulan någon begränsningmedge besvärsrätt till regeringen så snart uflänningen hos gör någoninvändning av politisk art. Det skulle kunna leda lill att sådana invändningarframställs mot bättre vetande och enbart i syfte att få till stånd besvärsrätt. Kommitténhar för att undvika en sådan utveckling velat ge möjlighet att hindrafullföljd i de fall då invändningen redan har prövats i samband medavvisningen eller utvisningen, liksom i fall då den är uppenbart oriktig eller,vid tillämpning av 86 §, är sådan atl den kan lämnas utan avseende. Om ettsådant undantagsfall föreligger, fömtsätter kommittén atl verket, efter att haavgjort ärendet, konstaterar att de åberopade omständigheterna är av den artatl utlänningen enligt 90 § första stycket punkt 2 saknar besvärsrätt. Jagdelar så till vida kommitténs uppfattning, att besvärsrätt bör finnas utom i defall då de åberopade politiska omständigheterna antingen redan har prövatseller i övrigt är sådana, att ärendet inte skulle ha överlämnats enligt 85eller 86 §, om de hade åberopats före verkställighetsbeslutet. Det finnsdäremot enligt min mening inte någon anledning att i bestämmelsen formelh görabesvärsrätten beroende av, att anser atl överlämnandeskyldighet skulle hafunnits. Denordning som jag förordar innebär således, alt besvärsrält föreligger dels närärendet har överlämnats enligt 85 eller 86 § UtlL, dels när uflänningen annarsi ärendet gör politiska invändningar av sådan art, att pohs-myndigheten hadevarit skyldig att överlämna ärendet, om påståendena hade gjorts innan polisenbeslöt om verkställighet. Skulle verket finna att dessa fömlsättningar brister,bör verkel underlåta att ge fullföljdshänvis-ning och i stället ange attbeslutet inte får överklagas. Om uflänningen ändå överklagar beslutet, ankommerdet på regeringen att pröva om besvärsrätt föreligger enligt 90 § UtlL. Prop.1981/82:146 35 Vadgäller prövningen av frågan om besvärsrätt till regeringen föreligger, fastänpolisen har överlämnat ärendet lill verket på annan gmnd än enligt 85 eller 86§, vill jag fillägga att och, i förekommande fall regeringen, har attkonstatera om den aktuella invändningen har prövats tidigare. Vidare skallprövas om det som utlänningen anför måsle, vid en tillämpning av 85 eller 86 §UtlL, anses vara uppenbart oriktigt eller i övrigt sådant att det kan lämnasutan avseende. Endast om dessa frågor tveklöst kan besvaras jakande saknarutlänningen besvärsrält. I50-55 §§ UfiL finns beslämmelser om försvarstagande och vissa andratvångsåtgärder i utlänningsärenden. Bestämmelserna fick i huvudsak sittnuvarande innehåll efter förslag i prop. 1975/76:18. Ihuvudsak gäller följande. Enligt 50 § får en utlänning tas i förvar när detföreligger sannolika skäl för avvisning eller för utvisning enligt 38, 43, 47eller 48 § UtlL eller om det uppkommer fråga om verkställighet av ett sådantbeslut eller av utvisning på gmnd av brott. Det är den handläggande myndighetensom beslutar i förvarsfrågan, men polismyndighetema får i vissa fall utan att dehandlägger utlänningsärendet tillfälligt la uflänningar i förvar. Särskildaregler begränsar förvarstidens längd. förvarsbeslut enligt 50§ UtlL överklagas hos länsrätten. SIV:s och förvarsbeslutöverklagas hos kammarrätten. Länsrättens och kammarrättens beslut överklagasenligt bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:291). Regeringensbeslut pm förvarstagande kan enligt en uttrycklig bestämmelse inle överklagas.Bestämmelsen skall ses i sammanhang med 2 kap. 20 § regeringsfprmen. Enligtdenna bestämmelse har en utlänning samma rätt som en svensk medborgare tilldomstolsprövning av frihetsberövande av annan anledning än brott ellermisstanke om brott, om inte annat följer av särskilda föreskrifter i lag. Avbetydelse i delta sammanhang är vidare bestämmelserna i de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna m.m. samt denInternationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Iartikel 5 i Europarådskonvenlionen sägs bl.a. atl var och en som har berövatssin frihet "skall äga rätt att inför domstol påfordra att lagligheten avfrihetsberövandet snabbt må prövas samt hans frigivning beslutas om åtgärdenicke är laglig". I artikel 9 i Inlemationella konventionen finns enmotsvarande bestämmelse. Iövrigt får jag beträffande gällande bestämmelser hänvisa till kommitténsredogörelse på sid 81-90 i betänkandet. Utlänningslagkommitlénhar i olika hänseenden granskat nuvarande bestämmelser och deras tillämpning.Det gäller beträffande fömtsättningarna för förvarslagande och möjligheternaatt överklaga förvarsbeslut men också i fråga om behandlingen av dem som hartagits i förvar. 1981/82:146 36 Beträffandefömtsättningarna för att ta en utlänning i förvar gör kommittén på sid 91-94 ibetänkandet vissa uttalanden. Det sker på grundval av en undersökning avförvarsbestämmelsernas tillämpning som kommittén har låtit utföra. Kommitténanför sålunda alt det, när en utlänning har tagits i förvar på gmnd av risk förundanhållande, bör framgå av handlingarna varför sådan risk har ansettsföreligga. Vidare anförs att en utlänning, som under en turistvistelse häransöker om arbetstillstånd, inle för den skull bör avvisas, om utlänningen avstårfrån att fullfölja sin avsikt att söka arbetstillstånd och visar att han harpengar som räcker under den tillståndsfria fiden. Vidare framhåller kommitténatt det måste krävas starka skäl för atl det skall anses alt fara förundanhållande föreligger, om utlänningen själv söker upp polisen för attansöka om tillstånd. Om elt avlägsnande inte är nära förestående bör enligtkommittén utlänningen i den situationen i regel inle tas i förvar. Det bör ivart fall inte ske enbart därför all utlänningen saknar bostad.Ufiänningslagkommittén anför vidare bl.a. atl det har förekommit attutlänningar har tagits i förvar därför alt de inte har kunnat uppvisa ettgällande pass, trots att de med andra legitimationshandlingar har kunnatstyrka sin idenfilel. Enligt kommitténs mening kan förvarsgmnden "oklaridentitet" endast användas om identiteten inte kan fastställas på etttillfredsställande sätt, varken genom pass eller genom andralegilimationshandlingar än pass. I betänkandet understryks vidare all förvarstagandeinle bör komma i fråga om en mindre ingripande tvångsåtgärd bedömstillräcklig. Endasli ett hänseende har kommittén funnit anledning att föreslå ändring i gällandebestämmelser om fömtsättningarna för tvångsåtgärder. Det gäller i fråga omförvar på gmnd av risk för fortsatt brottslighet. För att understryka viklen avatl brottet bör vara av en viss svårhetsgrad för alt utlänningen skall få tas iförvar föreslår kommittén, att förvarsgrunden kompletteras med en bestämmelseom att den befarade brottsligheten skall vara så allvarlig att fängelse i ettår eller mera kan följa. Därmed utesluts bl.a. möjligheten att ta en utlänningi förvar på grund av misstanke om illegalt arbele. Kommitténframhåller slutligen att den genomförda undersökningen visar, att deförvarstaganden som har undersökts inte har haft så lång varaktighet att detfinns skäl att ändra nuvarande bestämmelser om förvarstidens längd. Fleraav remissinstanserna välkomnar kpmmitténs ultalanden angående fömtsättningarnaför tagande i förvar. Det gäller i , Sverigesadvokatsamfund. Svenska Röda korset och betonar vikten av atl förvar tillgrips endast om förvarsskälklart har konstaterats föreligga i det enskilda fallel. RPS understryker attomständigheterna i varje särskilt fall avgör om förvar bör tillgripas. Prop.1981/82:146 37 Jagvill till en början erinra om de uttalanden som gjordes vid del tillfälle dåförvarsbestämmelserna fick sitt nuvarande innehåll. (1975/76:18) omändring i utlänningslagen, m.m. anförde föredraganden (s 130) atl den förstaoch mest centrala frågan vr i vad mån frihetsberövanden över huvud taget bordekunna tillgripas inom UtlL:s område. Sådana åtgärder var nämhgen djuptingripande i den enskildes liv och borde därför inte få förekomma i andrasituationer än sådana-där de var oundgängligen nödvändiga. Sedan föredragandenhade konstaterat att möjlighet fill tvångsåtgärder måste finnas på deltarättsområde underströk hon vikten av att fömtsättningarna noga preciserades ilag. Uttalandet klargör den vikt regering - Pch riksdag - har fäst vid enrestriktiv fillämpning av förvarsinstitutet. Motden bakgmnden anser jag det värdefullt att utlänningslagkommitlén har undersöktförvarspraxis och därvid gjort vissa uttalanden angående tillämpningen avförvarsinstitutet. Det står enligt min mening till en början klart att förvarinte bör tillgripas, om syftet med en tvångsåtgärd kan tillgodoses genom attutlänningen ställs under uppsikt. Vidare bör alltid grunderna för ettförvarsbeslut klart redovisas. Det följer redan av 17§ förvaltningslagen(1971:290) jämförd med 102§ UtlL. Motiveringsskyldigheten innebär att "despringande punkterna" skall redovisas (prop. 1971:30 s 491 och 493).Därtill kommer att det för besvärsprövningen är av vikl att skälen för beslutetfinns redovisade. Vad gäller de övriga uttalandena av kommittén vill jagendast erinra om, att identitetsfastställelse självfallet kan ske med hjälp avandra handlingar eller omständigheter än innehav av en passhandling samt att entvångsåtgärd i övrigt inle får tillgripas om det inte med hänsyn tillutlänningens person eller omständigheterna i övrigt skäligen kan befaras, atthan kpmmer att hålla sig undan eller begå brott. Ett sådant antagande måsteföregås av en fömtsättnings-lös bedömning av förhållandena i det enskildafallet. Den omständigheten atl utlänningen l.ex. saknar bostad är därvid endasten omständighet bland andra som får tas med i den bedömningen. Att en utlänningsaknar bostad är för övrigt naturligt, om han har anlänt hit. I sådanafall har kommunen att bistå honom i detta hänseende. Jag vill slutligenunderstryka vikten av att de tillämpande myndigheterna fill gmnd för sinbedömning av främst förvarsfrågor lägger det restriktiva synsätt somstatsmakterna fömtsatte vid bestämmelsernas tillkomst och som för övrigt kommertill uttryck i 1 § andra stycket UfiL. Jaghälsar med tillfredsställelse att erfarenheten har visat attförvarstagandena regelmässigt har haft kort varaktighet. Vadslutligen gäller frågan om ändring av 50§ UtlL vill jag nämna att åtskilligaremissinstanser har ställt sig kritiska till kommittéförslaget. Endast haruttryckligen tillstyrkt förslaget. i anför sålunda attden föreslagna ändringen skulle göra förvarsgrunden oanvändbar.Advokatsamfundet pekar på att det på brottet egenmäktighet Prop.1981/82:146 38 medbarn kan följa böter eller fängelse (7 kap. 4§brottsbalken). Därmed avses bl.a. att någon skiljer ett barn frånvårdnads-havaren, utan att det är fråga om brott mot frihet, eller att en fadereller moder ulan något beaktansvärt skäl bortför ett barn som står under bådasvårdnad. På motsvarande sätt framhåller Föreningen att denföreslagna ändringen i 50§ skulle medföra, att en rad förmögenhetsbrott fallerutanför rekvisitet för förvarslagande. Även polismyndigheten i avstyrkeren ändring. Molden bakgmnden anser jag inle att det finns tillräcklig anledning att genomföraden föreslagna ändringen. Som framgår av betänkandet har frågan för övrigtliten praktisk betydelse. 2.4.2Besvär över beslut om förvarstagande Somjag redan har nämnt överklagas polismyndigheternas förvarsbeslut enligt 50 §UtlL hos länsrätterna. Länsrättens beslut kan i sin tur överklagas hoskammarrätt. SIV:s och länsstyrelsernas förvarsbeslut överklagas hos kammarrätt.Besvär över kammarrättens beslut anförs hos regeringsrätten. Nuvarande ordningmedför vissa komplikationer när ärendet om avvisning, utvisning ellerverkställighet efter besvär eller överlämnande övergår från exempelvis enpolismyndighet till innan besvären över polismyndighetens förvarsbeslut harslutligt avgjorts. I den situationen övertar i egenskap av handläggande myndighetansvaret för eventuella tvångsåtgärder. Motsvarande gäller beträffanderegeringen när avlägsnandeärendel har förts dit. Om verket i den nämndasituationen fattar ell beslut i förvarsfrågan, träder delta i slällel för detbeslut som har fattats av polismyndigheten. Den talan som haranhängiggjorts mot polismyndighetens förvarsbeslut saknar därmed i praktikenvidare belydelse (se betänkandet sid 96). Kommittén framhåller att denförvaltningsdomstol som skall pröva besvär över ell förvarsbeslut måsteundersöka var själva avlägsnandeärendel ligger. Om detta l.ex. har övergåttfrån lill regeringen och regeringen har fattat beslut i förvarsfrågan, börenligl kommitténs mening kammarrätten, som prövar besvär över SIV:s beslut,avskriva målet eftersom SIV:s förvarsbeslut får anses vara överspelat i och medatt regeringen har beslutat i förvarsfrågan. Närdet gäller polisens förvarsbeslut är det polismyndighetens geografiskabelägenhet som avgör vilken länsrätt och kammarrätt som handläggerbesvärsärendet. Bland länsrätterna svarar den i för del storaflertalet besvärsärenden. SIV:s förvarsbeslut överklagas emellertid aUfid fillkammarrätten i eftersom verket ligger inom den kammarrättensdomkrets. Kammarrätten i har därför avsevärl fler mål rörande förvarän de övriga kammarrätterna. Utlänningslagkommitténpekar på fördelarna med att låla all den besvärsprövning som sker i kammarrättkoncentreras till en enda kammar- Prop.1981/82:146 39 rätt.Detta skulle enligt kommittén ligga i linje med vad som redan har skett bl.a. ifråga om besvär över beslut av , vilka numera förs hoskammarrätten i . Eftersom ligger inom domkretsen för kammarrätteni bör enhgt ulredningen det naturliga vara att samtliga besvär försdit. Enligt kommittén kan emellertid ytterligare för-enkhngar åstadkommas. Delkan ske genom att länsrätternas befallning med besvär i förvarsärenden upphör.Kammarrätten i skulle då bli enda besvärsinstans både i förhållandetill polismyndigheterna och . På det sättet skulle vissa av de fömt berördasamordningsproblemen försvinna och möjligheterna att skapa en enhetlig praxisöka. Kommittén erinrar om att besvärsinstansen på länsnivå tidigare i två fallhar avskaffats. Det gäller vid besvär över myndighets beslut enliglsekretesslagen att avslå en enskilds begäran alt få ta del av en handling ochvissa liknande beslut - 15 kap. 7 § sekretesslagen (1980:100); tidigare 40 b §i sekretesslag. Det gäller också vid besvär enligt kommunallagen(1977:179). Jag hänvisar här till redogörelsen på sid 98 och 99 i betänkandet. Motden angivna bakgmnden föreslår kommittén dels atl polismyndighetsförvarsbeslut överklagas direkt till kammarrätt, dels att sådana besvär skallprövas av kammarrätten i . En prakfiskt taget enigremissopinion har stäUt sig bakom förslagen. Kammarrätten i menar attfrekvensen av besvär över förvarsbeslut hos kammartätterna är för liten föratt dessa skall få nämndvärda erfarenheter från målområdet. Kammarrätten iJönköping framhåller att domstolen redan är tyngd av förtursmål men vill ändåtillstyrka en sådan mera rationell prdning som den kommittén föreslår. I fleraremissyttranden framhålls att den föreslagna reformen innebär enrationalisering och kan antas leda till en mer likformig rättstillämpning. Ävenför egen del välkomnar jag förslaget. Den prdning med dubbla besvärsgångar - eninstansprdning för besvär i sakfrågan och en annan för besvär överförvarsbeslut - som infördes har föranletts av vårkonventionsförpliktelse att möjliggöra domstolsprövning av beslut om förvar.Genom att, som kommittén föreslår, minska antalet besvärsinstanser vidöverklagande av förvarsbeslut blir det ändå möjligt att åstadkomma en enklareoch redigare instansordning. Något förvaltningsrättsligl hinder föreligger intemot den ordning som kommittén föreslår. Jag tillstyrker därför förslaget. Iövrigt vill jag tillägga följande. Medden föreslagna prdningen blir enligt bestämmelser i kammarrätt förstabesvärsinstans i fråga om alla förvarsbeslut, oavsett om beslutet har meddelatsav en polismyndighet, en länsrätt eller av . I den mån regeringen förordnarRPS eller någon annan myndighet all handha verkställigheten av utvisning av enpresumtiv terrorist och den myndigheten beslutar i förvarsfrågan, kommer sammaregler att gälla beträffande besvärsinstansen. Vidare kommer samfiiga dessamål genom en ändring i förordningen (1977:937) om kammarrätternas domkretsaratt hänföras till Prop.1981/82:146 40 kammarrätten i , som därigenom blir endabesvärsinstans under regeringsrätten. Övriga kammarrätter kommer ifortsättningen att besluta i förvarsfrågor endast i de fall då frågan uppkommeri etl hos domstolen anhängigl utvisningsärende. Det är uppenbart atl en sådanordning är ägnad skapa goda förutsättningar för en enhetlig praxis påförvarsområdel, något som mot bakgrund av vad jag har anfört ärangeläget. En nackdel som har påpekats av Föreningen är,alt det geografiska avståndet från den plats där utlänningen hålls i förvartill kammarrätten kan bli långt, vilket kan få betydelse om muntlig förhandlingskall hållas enligt 9 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Del problemetföreligger emellertid delvis , nämligen i de fall då förvarsbeslutetmeddelas av och överklagas hos kammarrätten i . Om alltså kammarrätten i ensam kommer att prövabesvär över förvarsbeslut är del ändå, liksom , av vikl för domstolenatt känna till vilka beslut i förvarsfrågan som, efter meddelandet av del överklagadebeslutet, kan ha fattals av den myndighet som handlägger avlägsnande- ellerverkställighelsärendet. Denna myndighet har enligt 50 § första stycket UtlLansvaret för tvångsåtgärden och skall bl.a. enligl 54 § andra styckel UtlLomedelbart upphäva åtgärden när den inle längre behövs. Mot den bakgrunden harkammarrätten i föreslagit, alt polismyndigheten skall underrättakammarrätten när avlägsnandeärendel har övergått till . Elt sådanlanmälningsförfarande skulle emellertid bli omständligt och ändå inte effektivt.Jag anser det däremot lämpligl alt kammarrätten fårkännedom om de nya beslut som kan ha fattats i förvarsfrågan sedan besvärenanfördes. En sådan underrättelseskyldighet bör enligt min mening i vissutsträckning kunna åläggas den myndighet som fattar det nya beslutet. Delankommer på regeringen all meddela de föreskrifter som bedöms behövliga i deltahänseende. Beträffande besvärsbestämmelsernas utformning får jagåterkomma i samband med specialmotiveringen.