prop · G503219 · 1981-12-31 00:00:00 — ansluta sig till vad hälsovårdsstadgekommittén hadeuttalat beträffande begreppet. Kommittén hade i sitt betänkande anfört atlsanitär olägenhet borde omfatta "alla yttre faktorer av någon betydenhet,som icke äro av blott tillfällig natur och som kunna inverka menligt i såvälfysiskt som psykiskt hänseende på en normal människas hälsofillstånd". Genom atl begreppet sanitär olägenhet inte har definieratsi författningstexten har det kommit att få sin närmare innebörd främst genomrättstillämpningen. Även de centrala fillsynsmyndigheterna har bidragit tillatt ge begreppet en mer konkret innebörd. har i meddelanden,råd och anvisningar, m.m. inom en hel rad områden gett normer eller riktlinjerför sanitära krav på bostäder, bakteriologiska och fysikaliskkemiskavattenundersökningar, hygien i frisersalonger och andra lokaler för hygieniskbehandling samt buller från byggarbetsplatser. Utredningen föreslår attbegreppet sanitär olägenhet bibehålls i den nya lagstiftningen. Utredningen harvidare undersökt om begreppet kan förtydligas genom att man i fastställdanormer eller gränsvärden anger var gränsen för sanitär olägenhet går.Utredningen anser att erfarenheterna är goda av de normer och gränsvärden somnu finns, trots att de inte är bindande utan endast rekommendationer. Denframhåller att det system med gränsvärden som tillämpas är ett mycketbetydelsefullt hjälpmedel för hälsovårdsnämnderna när del gäller att bedöma ochkomma till rätta med negativa yttre faktorer i miljön. Utredningen haremellertid inte funnit anledning atl föreslå alt bindande gränsvärden försanitära olägenheter tas in i hälsoskyddslagstiftningen. Rekommendationer omgränsvärden, som utges av olika centrala myndigheter kommer i prakfiken ändåatt ha en sådan funktion. Utredningen anser också alt del är lättare atlanpassa rekommendafioner än bindande föreskrifter till nya värderingar.Dessutom kan sanitära olägenheter uppstå i många olika verksamheter där detinte är möjligt att ange några normer eller gränsvärden. Utredningen anser därföratt de centrala myndigheterna, efter hand som förutsättningar föreligger, börutsträcka det gränsvärde- eller normsystem som finns fill att avse allt flernegativa yttre faktorer i miljön. Remissinstanserna är i stort positiva till utredningensställningstaganden och förslag beträffande begreppet sanitär olägenhet.Flertalet tillstyrker alt uttrycket behålls i den nya lagstiftningen.Utredningens positiva bedömning av normer och gränsvärden delas eller lämnasutan erinran av remissinstanserna. Jag kan i likhet med remissinstanserna i stort ställa migbakom utredningens överväganden och förslag beträffande begreppet sanitärolägenhet. Begreppet har sedan lång lid tillbaka använts i hälsovårdslagstiftningenoch där utgjort en samlande benämning på .sådana störningar som inte kan godtasfrån hälsoskyddssynpunkt. Jag delar utredningens och de flestaremissinstansernas uppfattning att en sådan samlande benämning för dessastörningar inte kan undvaras i den nya hälsoskyddslagstiftningen. prop.1981/82:219 30 också uppfattningen atl dessa störningar även framgent börbetecknas sanitär olägenhet. Termen är tämligen välkänd av allmänheten. Vidareföreslår jag att den nya lagstiftningen - liksom hälsovårdsstadgan - börinnehålla konkreta bestämmelser om de krav som i hälsoskyddshänseende ställs påolika verksamheter, lokaler, anläggningar, m.m. En del sådana bestämmelser hartagits in i den nya lagen. Ytterligare bestämmelser kan tas in i tillämpningsförordningenoch i de särskilda föreskrifter som meddelas av kommunerna efter regeringensbemyndigande. Jag vill särskilt understryka att det från rättssäkerhetssynpunktär av största betydelse att sådana bestämmelser utformas så att de blir klaraoch entydiga. Inte minst för den enskilde är det viktigt att kunna bedöma om enviss verksamhet e.d. uppfyller de krav som lagstiftningen ställer på den. Jag kan också dela utredningensuppfattning att de normer och gränsvärden som getts ut - främst av socialstyrelsen- och som framöver kan komma atl ges ut inte bör ges formen av bindandeföreskrifter utan komma till uttryck i allmänna råd och tjäna som vägledningför myndigheterna i deras verksamhet. Utredningen föreslår att begreppetsanitär olägenhet definieras i lagtexten. Förslaget tillstyrks avremissinstanserna och även jag kan ställa mig bakom det. För att en störningskall betecknas som sanitär olägenhet bör den således vara av någon betydenhetoch av inte helt tillfällig natur samt kunna vara skadlig i antingen fysiskteller psykiskt hänseende på en människas hälsotillstånd. Utredningen anser att i självabedömningen av vad som är sanitär olägenhet inte skall ingå några ekonomiskaeller tekniska avvägningar. Den framhåller, att detta synsätt kan leda till atten sanitär olägenhet konstateras men att man måste fastställa att detinte går atl ingripa mot den med hänsyn till bl.a. ekonomiska ellertekniska förhållanden. Detta innebär, menar utredningen, att nämnden i dessafall skall förklara att sanitär olägenhet föreligger. Hur och när åtgärderskall vidtas får dock bedömas med hänsyn till vad som är tekniskt ochekonomiskt möjligt. Remissinstanserna tillstyrkerutredningens förslag i denna del.' Bl.a. delarutredningens uppfattning att man bör befria begreppet sanitär olägenhet frånekonomiska och tekniska avvägningar. Föreningen uttalar emellertid att man börkombinera detta med en regel som säger att sanitär olägenhet skall förebyggaseller undanröjas i så stor utsträckning som möjligt men ändå inte i störreutsträckning än som framstår som rimligt med hänsyn till samhällets behov avden verksamhet som orsakar olägenheten. Vid bedömningen av vad som är rimligtatt kräva för att avhjälpa olägenheten skulle man bl,a, beakta vad som ärtekniskt och ekonomiskt möjligt. Regeltekniken skulle med andra ord bli analogmed den som används i miljöskyddslagen. Jag kan ansluta mig tilluppfattningen att tekniska eller ekonomiska avvägningar inte skall göras vidbedömningen av vad som är sanitär 1981/82:219 31 Denna bedömning måste göras på hygieniska ochmedicinska grunder. Konstaterandet alt ett visst förhållande utgör sanitärolägenhet får alltså inte göras beroende av om det är tekniskt eller ekonomisktmöjligt att undanröja olägenheten. Bedöms en olägenhet på delta sätt blir detemellertid inte möjligt alt föreskriva en absolut skyldighet atl hindra atlsanitära olägenheter uppkommer eller att avlägsna sådana olägenheter. Manskulle nämligen då bli tvungen att i en inte obetydlig utsträckning ingripa motstörningar, som utgör sanitära ölägenheter men som trots detta måste tolereras.Som exempel kan jag nämna att trafikbuller och avgaser från fordon i tätorternaäven torde få accepteras i viss utsträckning. Det blir därförnödvändigt att i lagen införa en bestämmelse som innebär att enskälighetsbedömning skall göras när man tar ställning till om och på vilketsätt ett ingripande mot en sanitär olägenhet skall göras. Vid denna bedömningmåste man bl.a. göra ekonomiska och tekniska avvägningar. uppfattning att regeltekniken i detta avseende bör varadensamma som i miljöskyddslagen finner jag välgrundad. Den avvägning som skallske mellan de skilda intressena måste alltså ta hänsyn till å ena sidan denolägenhet som störningarna förorsakar människornas hälsa, ä andra sidan nyttanav den verksamhet som ger upphov rill störningarna samt kostnaderna för attundanröja störningarna och den ekonomiska verkan i övrigt av att ingripa motstörningarna. Hänsyn skall också i viss utsträckning kunna tas rill lokalaförhållanden. Jag tänker här främst på skillnaden mellan landsbygd och tätort.En verksamhet som förorsakar sanitär olägenhet kan måhända inte accepteras inomen tätort men väl på landsbygden under förutsättning att verksamheten framstårsom ett naturligt inslag där. Jag vill betona, att mitt förslag idenna del inte innebär någon ändring i förhållandet mellan hälsoskyddslagsfiflningenoch miljöskyddslagstiftningen. 2.6 Förhållandet till miljöskyddslagen Hälsovårdsstadgan är vår äldsta ochgrundläggande lagsfiftning för att skydda människornas hälsa mot brister imiljön. Hälsovårdslagstiftningen har till syfte att förhindra uppkomsten av ochatt undanröja sanitär olägenhet. Bedömer man att en störning inte leder filleller utgör sanitär olägenhet har man därför i princip inte kunnat ingripa rnptden med stöd av denna lagsriflning. I miljöskyddslagen finns bestämmelser fill skydd motstörningar i miljön. Miljöskyddslagen är begränsad till störningar somuppkommer vid användning av fast egendom. Innebörden härav är att lagen ärfillämplig på all användning av mark, byggnad eller anläggning som kan medföranågon form av störningar på omgivningen. Något krav på att störningen skallmedföra sanitär olägenhet ställs inte upp. I lagen finns regler sorn angernärmiljöfarlig Prop.1981/82:219 32 verksamhet kan tillåtas. Den som utövar eller avser attutöva miljöfarlig verksamhet kan efter ett prövningsförfarande få tillståndtill verksamheten. I stor utsträckning gäller en skyldighet atl söka tillstånd.Omfattningen av denna skyldighet har reglerats i miljöskyddsförordningen(1981:574). Har tillstånd lämnats kan inte ingripande mot verksamheten ske medstöd av t.ex. hälsovårdsstadgan, även om störningar uppkommer som är attbetrakta sorn sanitär olägenhet. En förutsättning härför är dock att de villkorsom har meddelats i tillståndsbeslutet följs. Tillsynen enligt miljöskyddslagenutövas av och länsstyrelserna. Hälsovårdsnämnderna ärformellt inte tillsynsmyndigheter enligt miljöskyddslagen. Sedan den 1 juli1981 har kommunerna dock möjlighet att genom ett frivilligt åtagande låtahälsovårdsnämnden ta över ansvaret från för den löpande riilsynenav vissa slag av miljöfarliga verksamheter. Härutöver samarbetar länsstyrelsenoch hälsovårdsnämnderna i stor utsträckning i tillsynsärenden. I praktiken tillämpas intehälsovårdsstadgan på miljöfarlig verksamhet av sådant slag som ärtillståndspliktig enligt miljöskyddslagen. Då ingripanden med stöd avmiljöskyddslagen kan ske även mot mindre omfattande störningskällor, kan falluppkomma där såväl hälsovårdsstadgan sorn miljöskyddslagen kan användas för attkomma till rätta med en och samma miljöstörning. Förhållandet har lett till attdet i vissa fall har uppstått osäkerhet huruvida hälsovårdsnämnden skallingripa med stöd av hälsovårdsstadgan eller med stöd avmiljöskyddslagen. När det gäller frågan om vilkenlagstiftning som skall ligga till grund för ett ingripande föreslår utredningenatt hälsoskyddslagen renodlas till att gälla endast sådana störningar i miljönsom kan förorsaka eller förorsakar sanitära olägenheter. Detta innebär bl.a.att utredningen inte föreslår att hälso-skyddslagen skall innehålla någonmotsvarighet till 38 § hälsovårdsstadgan. I denna paragraf talas nämligen inteuttryckligen om störningar som skall betraktas som sanitära olägenheter utanendast om "vattenförorening, buller och andra sådana störningar".Enligt utredningen lyder paragrafens ordalydelse på att paragrafen avser ävenandra störningar än sådana som kan betecknas som sanitära olägenheter. Genomatt göra hälsoskyddslagsrift-ningen tillämplig endast på sanitära olägenhetermenar utredningen att man eliminerar en del av den överlappning som finnsmellan hälsovårdsstadgan och miljöskyddslagen och den därmed sammanhängandegränsdragningssvårigheten. Vidare framhåller utredningen, att man med visssäkerhet kan utesluta en del företeelser och former av olägenheter frånmiljöskyddslagens tillämpningsområde. Ä andra sidan kan från hälsoskyddslagensfillämpnings-område uteslutas sådana anläggningar eller sådan verksamhet somprövas enligt miljöskyddslagen. Utredningen erinrar här om att ansökan omtillståndsprövning enligt miljöskyddslagen kan gälla även ickelillståndsplik-tiga anläggningar. En prövning kan alltså komma till stånd ävenpå frivillig väg. Kvar blir, framhåller utredningen, ett mindre gränsskikt därfortfarande 1981/82:219 33 tveksamhetkan råda om miljöskyddslagen eller hälsoskyddslagen skall riilämpas. I dessafall kan man inte utfärda några bindande anvisningar om vilken lag som skallväljas i den ena eller andra situationen, utan denna fråga får avgöras frånfall lill fall. För att ge en viss vägledning vid valet av lag ger utredningenexempel på situationer när hälsoskyddslagen bör riilämpas. I de fall därtveksamhet fortfarande kan råda om valet av lag anser utredningen att det intehar någon betydelse vilken lag som riilämpas. Utredningenanser att problemet med vilken myndighet som skall ingripa i ett fall löses omnämnden, såsom miljöskyddsutredningen föreslog i sitt delbetänkande (SOU1978:80) BäUre miljöskydd I, blir tillsynsorgan enligt miljöskyddslagen. Flertaletremissinstanser delar utredningens uppfattning eller lämnar den i huvudsak utanerinran. Vissa remissinstanser avvisar den föreslagna lösningen eller ställersig tveksamma fill den. Deår 1981 vidtagna ändringarna i miljöskyddslagens tillsynsbestämmelser innebärsom antytts att kommunen frivilligt kan ta på sig ett rillsynsansvarenligt miljöskyddslagen och därmed göra hälsovårdsnämnden tillfillsynsmyndighet beträffande vissa slag av miljöfarliga verksamheter.Hälsovårdsnämnderna har således inte blivit obligatoriska lokala tillsynsmyndigheterenligt miljöskyddslagen, som miljöskyddsutredningen föreslog och som hälsovårdsstadgeulredningenfömtsatte. Somjag tidigare framhållit, anser jag att en ny lagstiftning på hälsoskyddsområdetbör innehålla endast sådana bestämmelser som har till syfte att hindrauppkomsten av sanitär olägenhet och att undanröja sådan olägenhet. Lagen kansåledes användas endast för ingripanden mot störningar som kan ge upphov rilleller förorsakar sanitära olägenheter. Tveksamhetvid val av lag kan följaktligen uppkomma endast beträffande sanitär olägenhetvid användning av fast egendom. I sådana situationer kan miljö- ochhälsoskyddsnämnden ingripa med stöd av hälsoskyddslagen och ellernämnden - om den är lokal tillsynsmyndighet - ingripa med stöd avmiljöskyddslagen. I sistnämnda faii anser jag att miljöskyddslagen bör riilämpasbl.a. med hänsyn fill att den som drabbas av ett ingripande ofta kan begära attfå sin verksamhet prövad enligt miljöskyddslagen. Utredningen bedömer det som betydelsefullt attnämnden tar akriv del i den kommunala planeringen. Nämnden bör i detta arbeteinte endast bevaka miljö- och hälsoskyddsaspekterna utan även verka för en godlivsmiljö i övrigt. Nämnden bör också, menar utredningen, i kraft av sinakunskaper på området se till att underlaget för planeringen breddas. På dettasätt kan nämnden medverka till att förebygga misstag i planeringen, som senarekan visa sig svåra och kostsamma att rätta rill. Utredningen betonar därför attdet 1981/82:219 34 är angeläget att nämnden i ökad utsträckning och på elltidigt stadium engageras i den fysiska planeringen. Utredningens förslag beträffandemiljö- och hälsoskyddsnämndens aktiva deltagande i den fysiska planeringen harvunnit en i det närmaste allmän anslutning av remissinstanserna. Jag kan i stort ansluta mig tillutredningens förslag beträffande den kommunala planeringen. Jag delarbedömningen alt det är av stor vikt att nämnden tar en aktiv del redan i detidiga skedena av planeringsarbetet, när planeringen rör frågor med anknytningtill nämndens ansvarsområde. För att detla skall bli möjligt bör nämnden i delpraktiska arbetet skilja de uppgifter som är ett resultat avmyndighetsutövningen enligt hälsoskyddslagen från de uppgifter där nämnden medsin sakkunskap medverkar i den kommunala planeringen. Den kommunala planeringjag särskilt syftar på är den översiktliga och detaljerade fysiska planeringensom rör markanvändning och bebyggelse, trafikplanering och social planering fört.ex. barn- och äldreomsorg. Nämnden bör också medverka i planer och programför speciella verksamhetsområden, t.ex. bostadsförsörjning - särskiltförtätning och förnyelse av äldre områden - energihushållning ochenergiförsörjning där hygieniska och hälsoskyddsaspekter bör tillmätas stor betydelse. Nämnden får genom sintillsynsverksamhet en god kunskap och dokumentation om miljöförhållanden ikommunen. Jag anser det självklart att dessa kunskaper bör tillföras underlagetför kommunens samlade planering. Nämnden och dess tjänstemän bör också isamband med planers utformning från sina utgångspunkter bedöma olika alternativoch handlingsmöjligheter. En sådan medverkan med facksynpunkter bör kunna skeutan att nämnden i förväg skall anses ha tagit slutlig ställning till frågorsom den senare kan behöva ta ställning till i sin myndighetsutövning. Det börankomma på kommunfullmäkrige och kommunstyrelsen att vid utformning avinstruktioner och beredningsruriner se till att nämnden bereds tillfälle attpå lämpligt sätt deltaga i planeringen. Någon särskild föreskrift i lagen omkommunledningens skyldigheter härvidlag har jag inte ansett nödvändig. Jag delar också utredningensuppfattning att kommunala miljöskyddsplaner kan vara av stort värde i dettasammanhang. Benämningen planer kan dock misstolkas. Planerna kan uppfattassåsom om de ingick i den sektorövergripande planeringen. Avsikten med planernaär emellerfid att de kunskaper och erfarenheter som finns samlade i dem skallkunna användas som underlag för den sektorövergripande planeringen i kommunerna,t.ex. den fysiska planeringen. En bättre benämning på planerna vore kommunalamiljöskyddsprogram. Jag anser också att det bör stå varje kommun fritt attsjälv bestämma om man skall ha ett sådant program och i så fall hur det skallutformas. En viss ledning kan man få av den planmodell som utredningen harskisserat. Utredningen har övervägt om manskall införa en möjlighet för nämnden att ingripa med förbud mot en planeradverksamhet, som enligt vad nämnden 1981/82:219 35 förutser kan komma att medföra olägenheter sedan den harkommit i gång. Enligt gällande hälsovårdslagstiftning finns, enligtutredningen, endast mycket begränsade möjligheter fill sådana ingripanden. Utredningen avvisar en sådan möjlighet.Den framhåller att möjligheter att förhindra en planerad verksamhet somförväntas medföra sanitär olägenhet kan skapas genom nämndens medverkan i denkommunala planeringen och genom att vid sin prövning avbyggnadslovsfrågan ser till att företaget inte strider mot hälsoskyddslagen.Uppräkningen i 56 § 1 mom. byggnadsstadgan av författningar som byggnadsnämndenskall beakta vid byggnadslovsprövning föreslås därför kompletterad medhälsoskyddslagen. Utredningens bedömning och förslagtillstyrks i huvudsak av remissinstanserna. Flera remissinstanser menar dockatt utredningen har överdrivit betydelsen av förslaget att komplettera 56 § 1mom. Jag delar utredningens uppfattningatt fömtsättningarna för nämnden att ingripa mot planerad verksamhet i huvudsakkan rillgodoses genom nämndens medverkan i den kommunala planeringen. Vidarehar den som så önskar möjlighet att få råd och anvisningar av miljö- kunna bedöma om en planerad verksamhet kanförväntas förorsaka sanitär olägenhet. En sådan förhandsgranskning kansjälvfallet inte vara bindande för nämnden, men lorde ändå ge den sökande engod vägledning. Inom pågårarbetet med en ny plan- och bygglag. Arbetet bedrivs med den inriktningen atten lagrådsremiss skall läggas fram i vår. Med hänsyn till detla arbete är jaginte nu beredd atl föreslå regeringen att vidta den föreslagna ändringen av 56§ 1 mom. byggnadsstadgan. Jag har i denna fråga samrått med chefen för . I 3 kap. hälsovårdsstadgan finnsbestämmelser om hälsomässiga krav på våra bostäder. I kapitlet specificeraskraven som ställs på boningsrum och bostadslägenheter för att sanitär olägenhetskall undvikas. Utredningen föreslår att hälsovårdsstadgansföreskrifter om sanitära förhållanden i bostäder i huvudsak förs över tillhälsoskyddslagen. Förslaget tillstyrks av remissinstanserna. Jag delar självklart uppfattningenatt det också är av stor betydelse att bosläder inreds på ettsådant sätt och sköts och brukas så att sanitär olägenhet inte uppkommer. Ensärskild detaljbestämmelse härom i lagen anser jag överflödig. Kravet på vårabostäder i här avsett hänseende kan väl tillgodoses inom ramen för denövergripande bestämmelsen till skydd mot sanitär olägenhet i 6 § förslaget tillhälsoskyddslag. Vidare föreslår utredningen attbestämmelsen i hälsovårdsstadgan om skyldighet för nämnden att företafortlöpande besiktning av bostäder inte förs över till hälsoskyddslagen. Prop.1981/82:219 36 Remissinstanserna delarutredningens uppfattning att bestämmelsen inte behöver föras över tillhälsoskyddslagen. Även jag ansluter mig till dennabedömning. Jag vill dock betona att frånvaron av en sådan bestämmelse i den nyalagen inte innebär alt besiktningen av bostäder skall upphöra, utan endast altdet bör ankomma på nämnden själv att avgöra i vilken omfattningbostadsinspektion inom kommunen skall ske. 2.8.1 Vissa sainordnirigsfrågor beträffande bestämmelserrörande bostäder Förutom i hälsovårdsstadgan finnsdet bestämmelser om bostäder främst i byggnadsstadgan, bostadssaneringslagenoch jordabalken. I 5 kap. byggnadsstadgan finns bestämmelser om hur en byggnadskall vara anordnad, inredd, m.m. Vissa av dessa bestämmelser gällerförhållanden som regleras även i hälsovårdsstadgan. Bostadssaneringslagen tillämpas påen sådan fastighet där det finns en bostadslägenhet som fastighetens ägareregelmässigt hyr ut för annat ändamål än fritidsändamål och som inte utgör delav hans egen bostad. Om en bostadslägenhet inte har den lägsta standard som kangodtas enligt lagen får hyresnämnden efter ansökan av kommunen eller enorganisation av hyresgäster meddela fastighetsägaren ett s.k.upprustningsåläggande eller ett användningsförbud. Ett upprustningsåläggandeinnebär att fastighetsägaren blir skyldig att vidta de åtgärder som behövs föratl lägenheten skall komma upp till lägsta godtagbara standard. Föreskrifter omlägsta godtagbara standard för en lägenhet finns i lagens 2 b §. I 12 kap. jordabalken finnsbestämmelser om bl.a. vad en hyresvärd skall iaktta för att under hyrestidenhålla en lägenhet i sådant skick att den enligt allmän uppfattning i orten ärfullt brukbar för det avsedda ändamålet. Utredningen framhåller att denenligt sina direktiv haft att pröva om kraven på bostäder enligt den föreslagnahälsoskyddslagstiftningen kan anpassas till i första handbostadssaneringslagens bestämmelser om lägsta godtagbara bostadsstandard.Utredningen, som har övervägt frågan, framhåller att olikheterna mellan de tvåförfattningarna är så betydande att det inte är möjligt att höja kraven enligthälsoskyddslagstiftningen till den nivå som motsvarar lägsta godtagbarastandard enligt bosladssaneringslagen. Eftersom det, enligt utredningen, inteär möjligt med en anpassning av reglerna, föreslår den i stället att man ihälsoskyddslagen tar in två bestämmelser för bostäder. Kravnivån skall därvidsättas olika högt i de båda bestämmelserna. Enligt den ena bestämmelsen skallen byggnad, i vilken det finns en bostad med tillhörande utrymmen, på sammasätt som gäller enligt hälsovårdsstadgan vara inredd på ett sådant sätt samtskötas och brukas så att sanitär olägenhet inte uppstår. Enligt den andrabestämmelsen skall en bostadslägenhet, om den med stöd av ett åläggande enligtbostadssaneringslagen eller 12 kap. jordabalken eller i enlighet med 1981/82:219 37 byggnadsstadgans nuvarande föreskrifter om nybyggnad harförsetts med eller fått tillgång till anordning för värme, vatten, belysning,avlopp, hygien och matlagning, hållas i ett sådant skick alt anordningarna ärbrukbara för avsett ändamål. Förslaget att ihälsoskyddslagstiftningen ha två bestämmelser med olika krav påbostadslägenheter avstyrks eller möts med stor tveksamhet av mångaremissinstanser. Bland dessa remissinstanser märks , ,och flera länsstyrelser. Även jag är tveksam till förslaget.Bestämmelserna i den föreslagna hälsoskyddslagstiftningen har till syfte althindra uppkomsten av sanitär olägenhet och alt undanröja sådan olägenhet. De äralltså inriktade på alt skydda människornas hälsa.