prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — Ett sådant förfarande varigenom myndigheterna övervakar samma problemområden innebäremellertid enligt kommitténs mening risker för dubbelarbete och onödigt höga kostnader för försäkringskonsument och samhälle. Kommittén har vidsina överväganden diskuterat vilka möjligheterdet finns att undvika nuvarande dubblering. Ett sätt skulle vara att fråntainspektionen del av tillsynen och helt läggadenna del på /KO. Ett annat voreatt frånta /KO tillsynen över marknadsföringoch information enligt konsumentförsäkringslagen. Kommittén konstaterar att det inte kan komma i fråga att att fråntainspektionen del av den allmännatillsynen, som delvis utgörs av sundhetsbevakningen, innebärande att inspektionen enligt sin instruktion även i övrigtskall "verka för en sund utveckling av försäkringsväsendet". I denna ingår kontroll av bolagens hela verksamhet, bl.a. således marknadsföringoch information. Den enda möjlighetenatt undvika dubblering är att ge inspektionen det direktaansvaret också för de avsnitt av försäkringsområdet som /KO f.n. jämsides med inspektionen övervakar. Detta ligger i linje med uttalandet idirektiven att inspektionens roll pådet konsumentpolitiska området skall ökas. En sådanlösning innebär inte att /KO fråntas alla möjligheteratt agera inom försäkringsområdet. Även om verket inte kommer att ha den marknadsrättsliga lagstiftningen att falla tillbaka på kan som partsorgan för konsumenterna till inspektionen skriftligen ellermuntligen framföra iakttagelser om missförhållanden på försäkringsområdet.Kommittén återkommer senare till det samarbete som föreslås ske mellanmyndigheterna. Kommittén har undersitt utredningsarbete sökt bilda sig en uppfattning om vilka frågor och problem som myndigheterna ställsinför när det gäller att verka för konsumentskyddet 41 1981/82. 1981/82:180 Bilagedel 644 fall är anmälaren av ett ärende enskild konsument. Konsumentverketföljer vidare genom sinpressbevakning företagens annonsering. Genom verketsnära samarbete med den kommunalakonsumentverksamheten och länsstyrelsernashemkonsulenter får verket kännedom om konsumentproblem i hela landet och hargenom denna verksamhet en rikstäckandebevakning av konsumenternas förhållanden. får vidare kännedomom situationen på marknaden genom enkäter och undersökningar,medverkan i olika utredningar, slussning av problem från allmännareklamationsnämnden samt bevakning av forskningoch utveckling på konsumentområdet. God kännedom om försäkringskonsumentensproblem kan inspektionen få genom denvillkors- och skaderegleringsgranskning som inspektionen fortlöpande bedriver och som bör ge en god inblick i de frekventakonsumentproblemen. Vidare fårinspektionen en löpande kontakt med konsumentproblemeninom försäkringsområdet genom förfrågningar ochanmälningar direkt från allmänheten.Andra viktiga upplysningskällor är deltagande i konsumenternas försäkringsbyrå,kontaktforum för försäkringsfrågor och allmännareklamationsnämnden, Pressbe-uakning ochmedverkan i utredningar är också led i inspektionens problemuppfångning. Vid jämförelsen mellan myndigheternas problemuppfångning konstaterar kommitténatt båda myndigheterna har relativt godamöjligheter att fånga upp konsumentproblematiken. Konsumentverketsbevakning täcker alla konsumentområden, vari försäkringar ären mycket begränsad del, medan inspektionensbevakning naturligen begränsas till försäkringar.Konsumentverket har ett nära samarbete med den kommunalakonsumentverksamheten och länsstyrelsernashemkonsulenter, vilket inspektionen saknar. Skall inspektionen hahuvudansvaret för konsumentskyddet måste därför konsumentvägledarnasproblemuppfångning och utbildning i försäkringsfrågor lösas inomramen för myndigheternas samarbete.Givetvis skall inspektionen i sådant fallockså ha direktkontakt med de regionalaoch lokala konsumentvägledarna. Prop.1981/82:180 Bilagedel 645 Med nuvarande uppdelning av konsumentskyddet mellan inspektionenoch kan försäkringsbolagen tvingas ta kontakt med båda myndigheterna i en och samma fråga.Eftersom båda myndigheterna i vissa fall har möjlighet att ingripa inom samma område föreliggerockså risk för olika bedömningar.Från bolagens synpunkt måste det vara en klar fördel om dessa endast har en myndighet att vända sig till i såväl konsumentfrågorsom övriga tillsynsärenden. Bolagen kan då snabbare få ett besked som de kan förlita sig på. Vid en samlad bedömningav vad som ovan anförts och utifrån de tidigare angivna utgångspunkterna finner kommittén att principen om samlad tillsyn beträffande konsumentskyddet på försäkringsområdetgår att genomföra och att dessa tillsynsbefogenheter bör anförtrosinspektionen. Bedömningen ligger i linje med strävandena att - närviss verksamhet står under särskild tillsyn - koncentrera tillsynsuppgifternatill tillsynsmyndigheten på specialområdet. ett nära samarbete mellan inspektionen ochkonsumentverket. Kommitténs bedömning grundas främstpå uppfattningen att konsumentskyddetinom försäkringsområdet måste utformas med hänsyn till såväl denenskilda konsumentens som till hela försäkringstagarkollektivets, dvs. premiebetalarnas,intressen. Skyddet får inte heller utformas så att andra fundamentala samhällsintressen påförsäkringsområdet sätts åsido. Den allmänna jämförelsen som kommittén gjort mellan inspektionens och möjligheter att ta tillvara dessa intressen visar attinspektionen med sin kompetens, resurser och erfarenhet är den myndighet som har bästa möjlighetenatt ha huvudansvaret även för konsumentskyddet inom försäkringsområdet.Det är kommitténs uppfattning att konsumentskyddet på försäkringsområdettillgodoses på ett lämpligare sättom inspektionen får detta huvudansvar. Att lägga tillsynen i sin helhet på försäkringsinspektionen innebär dessutom, enligt kommitténs uppfattning, en förenklad administration av konsumentfrågorna och kan därigenom sägas utgöraett led i strävandena att eliminera krångel och onödigbyråkrati i förvaltningen. Prop.1981/82:180 Bilagedel 646 Den av kommitténi tidigare delbetänkande föreslagna lek-mannastyrelsen för inspektionen kommer att innebära en ökadgaranti för bevakningen av försäkringskonsumentensintresse i inspektionens verksamhet. I det följandekommer kommittén att behandla de viktigastedelarna av konsumentskyddet inom försäkring och tar särskiltupp frågan om skäl finns föratt i något fall avvika från kommitténsnyss angivna principiella bedömning. 7.4 Konsekvenserna på konsumentskyddets delområdenav en samlad tillsyn Skälighetsprincipen beträffande livförsäkring beskrivs i 263 § försäkringsrörelselagen på så sätt att försäkringstagarna skall beredas "försäkring med hänsyn till försäkringens artskälig kostnad", medan skälighetsprincipen vad gäller sakförsäkring uttrycks i 282 § 2 mom. försäkringsrörelselagen påså sätt att "premiesättningen är skäligt avvägd med hänsyntill den risk som försäkringen är avsedd att täcka, nödigaomkostnader för försäkringen samt omständigheterna i övrigt". Lagrådet uttalade i anledning av prop. 1961:171med förslag till lag angående ändring ilagen om försäkringsrörelse, se närmare avsnitt 5.1, sid. 121 , att en verkligkontroll av att kostnaden för en försäkring var skälig inte kunde ske utan att uppmärksamhet ocksåägnades åt försäkringsvillkoren. Att avtalsvillkorsgranskningen ingår i tillämpningenav skälighetsprincipen kommer från för såväl liv- som sakförsäkring att direkt framgå av den nyabestämmelsen i 282 § 3 mom. försäkringsrörelselagen- -- "även andra försäkringsvillkor änpremien är skäliga med hänsyn till det skydd försäkringen är avsedd att ge och omständigheterna i övrigt". Prop.1981/82:180 Bilagedel 647 Försäkringsrörelselagens bestämmelser om skälighetsprincipenbåde vad gäller liv- och sakförsäkring förutsätter således en samordnad granskning av premie och övriga villkor. Bevakningen av skälighetsprincipensefterlevnad ingår som ett viktigt led iinspektionens allmänna tillsyn över försäkringsbolagen. Inspektionens granskning avavtalsvillkoren sker dels i samband med att försäkringsbolagen redovisar nyakonsumentvillkor och dels efter anmälningari enskilda fall. Denna bevakning och granskning innebär att inspektionen har att ta ställning till försäkringsfrågorav mycket skiftande karaktär. Kommittén vill i detföljande redovisa några fall därtolkningen av skälighetsprincipen har aktualiseratsi samband med villkorsutformningen. I samband med att rättshjälpslagen byggdes ut uppstod frågan om det kunde vara skäligt att rättsskyddsförsäkringen varuppbyggd på sådant sätt att en försäkringstagarekunde anlita sin rättsskyddsförsäkring utanatt först ha utnyttjat möjligheterna till rättshjälp, innebärande i såfall extra kostnader för försäkringstagarkollektivet. Sedan manbeslutat att rättsskyddsförsäkringenendast skulle utgöra ett komplement till allmän rättshjälp aktualiserades frågeställningen om grund för viss premiedifferentiering därmed uppstod. Någonsådan differentiering ansågs dock ej påkalladmed hänsyn till att premiebehovet för rättsskyddsförsäkringenutgjorde en så liten del av berörda paketförsäkringars totala premie. Beträffande frågan om det kan vara skäligt att premien för det ivilla- och hemförsäkringen ingående översvämningsskyddet är lika högoberoende av var villan är belägen, har den bedömningen gjorts att en i och för sig skäligpremiedifferentiering skulle leda till att de som verkligen behövde detta skydd ej skulle anse sig ha råd med det. Mot den bakgrunden har inspektionen intekrävt någon premiedifferentiering i detta avseende. Prop.1981/82:180 Bilagedel 648 En fråga som tidigare diskuterats är om stöldav cykel borde ingå i hemförsäkringen,eftersom dels cykelns värde sällanvar mycket högre än självrisken, dels många hemförsäkringstagare inte var cykelägare. Besläktadmed den sistnämnda frågan är huruvidadet är förenligt med skälighetsprincipen att låta försäkringsskydd vid utlandsresor ingå obligatoriskt i villa- respektive hemförsäkringen, då många kanskeej någonsin har behov av sådant skydd. Ett fall där, enligtinspektionens bedömning, skälighetsprincipen varit grunden för inspektionens ingripande rör bilförsäkring. Motorfordonsförsäkringsvillkoren innehöll en bestämmelseom att ersättning vid skada inte utgavs omskadan föranletts av att fordonet varit i sådant skick att det skulle ha belagts med körförbud om detbesiktigats före skadan. Inspektionen ifrågasatte villkorets skälighet, varefter villkoret ändradesså att ersättning uteblev endast i det fall försäkringstagareninsett eller bort inse att fordonet varit i sådant skick. Enligt avtalsvillkorslagen - som inte gäller påförsäkringsområdet - kan undervissa omständigheter förbjuda villkor som med hänsyn till vederlaget och övriga omständigheterär att anse som oskäliga mot konsumenten. Departementschefen framhöll i prop. 1971:15 med förslag till lag om förbud-mot otillbörliga avtalsvillkor m.m. sid. 82att syftet med omnämnandet av vederlaget var attmarkera att å ena sidan generalklausulen inteskulle kunna användas i priskontrollerande syfte,men å andra sidan också att priset påvaran måste tas i beaktande vid bedömningen av övrigavillkor. Enligt kommitténs mening innebär detta att bestämmelsernai avtalsvillkorslagen inte skulle kunna tillämpasför att tillse att försäkringsbolagenspremiesättning är skäligt avvägd med hänsyntill bl.a. skadeutfall och förvaltningskostnader. Eftersom granskningen av premiesättningen har sånära samband med granskningen av övriga villkor, anser kommittén att Prop.1981/82:180 Bilagedel 649 samma myndighet börtillse såväl premiesättning som övriga försäkringsvillkor. Om i stället övertoggranskningen av konsumentförsäkringsvillkor enligt avtalsvillkorslagen skulle ändock fordras att inspektionen granskade premiesättningen enligt försäkringsrörelselagen.Konsumentvillkoren skulle då komma attgranskas av båda myndigheterna, medförande dubbelarbete och risk för kompetenskonflikter. Dessutom skulle risk föreligga förolika bedömning av konsumentvillkor och övriga villkor, eftersom de senare under alla omständigheter skällgranskas av inspektionen. Uid en jämförelse mellan 282 §3 mom. försäkringsrörelselagen och avtalsvillkorslagenframgår att avtalsvillkorslagen utgår ifrån vad som är oskäligt utifrån konsumentens synvinkel, medan det i försäkringsrörelselagen uppställsett skälighetskrav som beaktar hela försäkringsbolagslagstiftningensregelkomplex. Även detta ser kommittén som en viktig del av konsumentskyddet inom försäkringsområdet. framhölli sitt betänkande angående 282 §3 mom. försäkringsrörelselagen att det ytterst är en frågaom det går att frigöra den rent försäkringsmässigtpräglade villkorskontrollen från den villkorskontroll som påkallas ur övrigasynvinklar. framfördei sitt remissvar över betänkandet samma synpunkter. finner att det inte är möjligt att göra denna åtskillnad,varför samma myndighet bör granska försäkringsvillkoren ur alla synvinklar. Det bör dessutom uppmärksammasatt avtalsvillkorslagen endast gällergentemot konsumenter, medan 282 § 3 mom. försäkringsrörelselagen avser såväl enskilda konsumenter som andra försäkringstagare,dock med särskild uppmärksamhet påde villkor som förekommer i konsumentförsäkringarna. Kommittén anser attingående försäkringssakkunskapär en förutsättning för en verkningsfull granskning av försäkringsvillkor.Detta gäller även vid en granskning av villkoren som sker ur mera renodladekonsumentskyddssynpunkter. Sådansakkunskap finns främst hos inspektionen. Prop.1981/82:180 Bilagedel 650 sidan kan det vara svårareatt sätta sig in i konsumentens problem på detta komplicerade område vid en villkorsgranskning som alltför ensidigt bygger på försäkringsteknisk sakkunskap. I detta avseende har givetviskonsumentverket, med dess direkta inriktnirjg på konsumentproblem från olika områden, i och försig stftrre förutsättningar att sätta sig in i konsumentenssitiiation. Kommittén anser att såväl försäkringssakkunskapsom ingående kännedom om konsumentproblem är viktiga komponenter för att ur konsumentens synvinkel få en effektiv övervakningav försäkringsvillkoren. Kommittén delar denuppfattning som framhållits i direktiven attkonsumentskyddet om möjligt bör vara likformigt inom olika verksamheter. Inom försäkringsområdet, som sedan längtid är omgärdat av speciallagstiftning med syfte att skydda försäkringstagarna,är det svårt att bryta ut de särskilda konsumentskyddsåtgärder som återfinnsi den moderna marknadsrättsliga lagstiftningen. Hänsyn till detta togs vid avtalsvillkorslagenstillkomst, då departementschefen bl.a. uttaladeatt det var naturligt att försäkringsinspektionen också i fortsättningensvarade för övervakningen av de avtalsvillkor som försäkringsbolagen använde i förhållande till allmänheten.Enligt kommitténs bedömning stärkskonsumentens ställning genom att den myndighet somgranskar avtalsvillkor inte endast behandlar de rena konsumentskyddsfrågorna, utan sätterin dessa i det större sammanhanget med bl.a. bolagenssoliditet och riktiga prissättning.Kommittén är av den uppfattningen att detta ärtill fördel för konsumenten och att konsumentskyddet därigenom blir starkare. bedriver sedan avtalsvillkorslagens tillkomstvillkorsgranskning inom vitt skilda områden.Verket har härigenom byggt upp gransknings- ochförhandlingsrutiner, erfarenheter avstandardavtal m.m. Inspektionen däremotsaknar i huvudsak denna breda erfarenhet. Viss villkorsgranskning hardock ingått som ett naturligt led i inspektionens allmänna tillsyn överförsäkringsbolagen. Prop.1981/82:180 Bilagedel 651 Uid en samlad bedömningav vad ovan anförts och på de skälsom departementschefen angav i samband med avtalsvillkorslagens tillkomst,finner kommittén inte några särskilda skäl att flytta övergranskningen av försäkringsbolagens konsumentvillkor fråninspektionen till . Kommitténförutsätter dock att särskildaerfarenhet på detta område tillförsinspektionen genom ett nära samarbete mellan myndigheterna.Hur detta samarbete bör bedrivas återkommer kommitténtill i avsnittet resurs och samarbetsfrågor(7.6). I detta avsnitt behandlar kommittén försäkringsbolagens marknadsföringsmetoder och den information som lämnas av bolagen som ett direkt led i marknadsföringen (jfr 2 och 3 §§ marknadsföringslagen). Dessutom behandlas deninformationsskyldighet som åligger försäkringsbolagenenligt 5-7 §§ konsumentförsäkringslagenoch 5 och 6 §§ konsumentskredit-lagen. Sådan information som inte används som ett direkt led i marknadsföringen behandlas i avsnittet Information (7.4.3). Marknadsföringslagen,för vars tillämpning /KO och ytterstmarknadsdomstolen svarar, är som framgått tillämpligockså på försäkringsområdet. Med stöd av lagen kan efter förhandlingar med branschen utarbeta riktlinjer för marknadsföringen.Konsumentverket/KO har möjlighet utfärda förbud ellerinformationsförelägganden. KO kan vidare föratalan i för att förbjuda viss marknadsföring eller ålägga bolag att lämna information av visst slag tillkunderna. Enligt 302 § försäkringsrörelselagen skall anskaffningen av försäkringar skepå ett sätt som överensstämmer med god försäkringssed. Bevakningen av detta ingår i inspektionens allmänna tillsyn. Enligt sin instruktion skall inspektionen "även i övrigtverka för en sund utveckling av försäkrings- 1981/82:180 Bilagedel 652 Med stöd härav harinspektionen kunnat påverka innehållet i de i avsnitt 7.1 berörda anskaffningsöverenskommelserna. Det är inte någon störreskillnad mellan försäkringsbolagens marknadsföringsmetoderoch andra företags marknadsföringsmetoder. Uad som däremot skiljer försäkringsbolagen frånandra näringsidkare är att försäkringsbolag utger en mängd information som inte användssom ett led i marknadsföringen, utan lämnas sedan försäkring tecknats. Kommittén konstaterar att det är svårt att avgränsa den ena typen av information från den andra. Det ärdärför en fördel om tillsynen över all information kan samordnas hos inspektionen.För detta talar också det förhållandet att det ibland kan bli anledning att även vid marknadsföringta hänsyn till speciella förhållandeninom försäkringsområdet. För att på försäkringsområdetkomma till rätta med osunda inslag i oarknadsförijngsnetadema, t.ex. slogans i reklamannonser ochskyltning, är kravet på försäkringssakkunskap inte särskilt framträdande.Enligt kommitténs uppfattning krävs i sådanafall god inblick i marknadsföring över huvud taget. Det är uppenbart att har bäst kännedom om marknadsföringslagen, förekommandetvistefrågor och om marknadsdomstolenspraxis. Beträffande infomatian son används soa ett led i narknadsföringen, t.ex, upplysningar i annonser o.dyl. om försäkringsskyddetsomfattning, ekonomiska konsekvenser, ärdet enligt kommitténs uppfattning dock viktigast attkomma tillrätta med fel och brister som avsersakinnehållet. Marknadsföringsärendena inom försäkringsområdetär sällan renodlade. När en försäkringskonsumentanser sig ha blivit felaktigt behandlad vid skadereglering visar det sig oftaatt problemet bottnar i bristande kunskap om hur försäkringenverkligen gäller. kan detta bero på bristande information vid den tidigare marknadsföringen. Det måstedärför vara naturligt att den myndighet som har att ansvara för Prop.1981/82:180 Bilagedel 653 bevakningen av marknadsföringen besitter en rejäl försäkringssakkunskap.Sådan finns hos inspektionen. Genom sin allmännatillsyn över bolagen har inspektionen också goda möjligheteratt nära och fortlöpande följabolagens informationsinsatser. Inspektionen har genom sin ställning som tillsynsmyndighet befattningmed försäkringsärenden. Försäkringsområdet är däremot en i förhållande till andra områden liten sektor förkonsumentverket, som därför enligt kommitténs mening bör ha svårigheteratt mer systematiskt inrikta sina resurser påförsäkringsområdet. De flesta ärenden hoskonsumentverket rörande försäkringsbolagensmarknadsföring har - liksom motsvarande ärenden på övrigaområden - lösts genom förhandlingarmellan och branschen. Uissa principiella fall har diskuteratsi kontaktforum för försäkringsfrågor. Sedan marknadsföringslagens ikraftträdande har KOendast fört ett ärende rörandeförsäkringsbolags marknadsföring tillmarknadsdomstolen. Kommittén konstaterar att det åtminstone inte visat sig att oriktigmarknadsföring är något stort problem inom försäkringsområdet. Enligt uppgift förekommerinte några direkta kompetensproblemmellan inspektionen och vad gäller bolagens marknadsföring. Dettatorde till stor del bero på att inspektionen efter marknadsföringslagens ikraftträdande ansett vara den myndighet som främst skulle handläggabolagens marknadsföringsärenden. kan emellertidkompetenstvister uppstå genom att båda myndigheterna har möjlighet att ingripa. Denna risk bör enligt kommitténsuppfattning undanröjas. Det måste enligt kommitténs bedömningvara ett rimligt önskemål från försäkringsbolagenatt bara ha en myndighet att vända sig tillvad gäller konsumentärenden. redovisat i föregående avsnittmåste inspektionen granska bolagensvillkor. Det är därför rationellt att inspektionen även får hand omtillsynen över bolagens marknadsföring. 1981/82:180 Bilagedel 654 Fördelarna med att lägga tillsynen av bolagens marknadsföring påinspektionen skall vägas mot den enhetlighet som är följden avatt bevakar marknadsföringenpå alla övriga områdenoch att KO i sådana ärenden har möjlighet att föra talan införmarknadsdomstolen. Som kommittén tidigareanfört utgör de rena marknadsföringsfrågorna en kvantitativt liten mennaturlig del i den totala tillsynen överförsäkringsverksamheten. Intresset av en enhetlig tillämpning av marknadsföringslagen över hela fältet måstedärför enligt kommitténs uppfattning ställas i andra hand inför intresset av att en myndighet fårdet totala ansvaret för hela konsumentskyddet inom försäkringsområdet, övervägande skältalar för att inte heller vad gäller marknadsföringfrångå kommitténs allmänna bedömningatt inspektionen bör ha detta huvudansvar. Deprinciper som gäller för försäkringsbolagen börgälla även fortsättningsvis. Kommittén föreslår därför att bestämmelsermotsvarande marknadsföringslagens generalklausuler omotillbörlig marknadsföring och information inarbetas i försäkringsrörelselagen. Bestämmelsernakan ses som ett komplement till de föreskrifteri försäkringsrörelselagen som ålägger bolagenatt i sin anskaffningsverksamhet iaktta god försäkringssed. Kommitténs förslag byggerpå förutsättningen om ett nära samarbete mellan inspektion-nen ochkonsumentverket för att inspektionen skall kunna, främst under en övergångstid, tillgodogörasig allmänna marknadsföringskännedom.Genom samarbetet skall också eftersträvas att sålångt möjligt erhålla enhetlig tillämpning av marknadsföringsbestämmelserna. Kommittén återkommer iavsnittet Resurs- och samarbetsfrågor(7.6) till hur samarbetet mellan myndigheterna bör ske. Utöver generalklausulerna om otillbörlig marknadsföringoch information innehåller marknadsföringslagen ocksåen generalklausul (4 §) om produktsäkerhet och otjänligaprodukter. Enligt bestämmelsen kan förbjuda försäljning till konsument för enskilt bruk av varor som på grund av sina egenskaper medför särskild riskför skada på person eller egendom. Detsamma gäller förvaror som är uppenbart otjänliga försitt huvudsakliga ändamål. 1981/82:180 Bilagedel 655 I liten omfattning förmedlarförsäkringsbolag varor till konsument, t.ex. brandskyddsprodukter. Videnstaka tillfällen försäljs av försäkringsbolageni samband med skada återtaget gods direkt till bolagetsegen personal. Enligt kommitténsuppfattning finns bl.a, med hänsyn tillden berörda försäljningens ringa omfattning ochkaraktär inte skäl att inarbeta en motsvarighet till 4 § marknadsföringslageni försäkringsrörelselagen. För övrigt tordeinspektionen med stöd av 288 § försäkringsrörelselagenbåde ha befogenhet och skyldighet attvidta åtgärder i syfte att hindra försäkringsbolag frånförsäljning av varor som på grund avsina egenskaper medför särskild risk för skada på person eller egendom eller eljest är uppenbart otjänligaför sitt huvudsakliga ändamål.