prop · G50396 · 1981-12-31 00:00:00 — a. i sjömansskattelagen (jfr 20 8 i lagen) ochi lagen (1976:206) om felparkeringsavgift. Någon fullständig kartläggning av deförfattningar, i vilka specialregler om preskriptionstidens beräkning kanbehöva införas, har inte kunnat ske under lagrådsbehandlingen. Det är ocksåmöjligt att, med bibehållande av tanken att varje undantag behandlas för sig,samla specialreglerna i ett andra stycke i 2 8 enligt följande modell: Preskriptionsfidenräknas dock i fråga om 1) fordran enligt 77 8 uppbördslagenfrån utgången av det kalenderår då lokal skattemyndighet meddelade beslut omarbetsgivarens betalningsskyldighet; 2) fordran på felparkeringsavgift frånutgången av det kalenderår då åläggande att betala avgiften utfärdades; 3) fordran osv. Om i de berörda författningarna i stället kan preciserasvad som i preskriptionshänseende skall anses som förfallodag bortfallergivetvis i motsvarande mån behovet av särskilda regler i författningarna elleri 2 § preskripfionslagen. Denna paragraf behandlar frågan om verkan ipreskriptionshänseende av anstånd med betalning, medan 5 8 reglerar samma frågavid uppskov med betalning. I gängse juridiskt språkbruk är anstånd medbetalning och uppskov med betalning synonyma begrepp. Med sådan terminologi kandet i 5 8 reglerade fallet i och för sig inbegripas under 3 8.1 förslaget tordeemellertid begreppen anstånd och uppskov användas i speciell betydelse.Förslaget synes med anstånd avse senareläggning av förfallofid med stöd avuttrycklig författningsmässig reglering och med uppskov åsyfta sådan 1981/82:96 127 senareläggning av förfallotid som kronofogdemyndighetenligt sedvana beslutar om. Mot bakgrunden av det anförda föreslår lagrådet, att 3 8får följande lydelse: "Harenligt därom meddelade bestämmelser anstånd med betalning av en fordran ellerdel därav medgetts den som svarar för betalningen, preskriberas fordringen imotsvarande mån tidigast efter utgången av det kalenderår, då anståndetupphörde att gälla. Om preskriptionstid vid uppskov av kronofogdemyndighetgäller 5 8." 4 8 andra stycket Paragrafens första stycke innehåller en motsvarighet fillden regel om framskjutet preskripfionsinträde vid förordnande av god man enligtackordslagen som återfinns i 71 8 3 mom. uppbördslagen.Förutsättning för sådan framflyttning av preskripfionsfiden är enligtförslaget att godmansförordnandet meddelas innan det allmännas fordran harpreskriberats enligt bestämmelserna om ordinarie och särskild preskriptionstidi 2, 3 och 5 8§. Iparagrafens andra stycke regleras verkan i preskripfionshänseende av ett godmansförordnandei det fall preskriptionstid löper interimistiskt enligt 8 8 i förslaget i avbidanpå lagakraftägande beslut i ärende om preskriptionsförlängning med stöd av 6 8förslaget. I andra stycket stadgas sålunda att regeln i första stycket omframskjutet preskriptionsinträde inte är tillämplig, om god man förordnas underfid då "preskriptionsfiden är förlängd endast på grund av att ansökan haringivits enligt 12 8 eller enligt ett icke lagakraftägande beslut omförlängning". Formuleringen av denna föreskrift kan emellertid ge intryckav att två skilda fall av förlängning åsyftas, ehuru vad som avses endast ärsådan temporär förlängning som följer av den föreslagna bestämmelsen i 8 8.Samma formulering används även i 9 8 andra stycket av förslaget. För enkelhetens skull föreslår lagrådet att 4 8 andrastycket får följande lydelse: "Första stycket gäller dock inte om god man förordnasunder tid då preskriptionstiden är förlängd endast med stöd av 8 8." Om vad lagrådet här anfört beaktas bör motsvarande ändringgöras i 9 8 andra stycket i förslaget. 6 8 tredje stycket Som förutsättning för förlängning av preskriptionstid fördet allmännas fordran mot en juridisk person föreskrivs i 6 8 tredje stycketatt förhållanden som anges i första stycket 2-4 (utevaro- och utlandsfallen)har förelegat i fråga om en företrädare för den juridiska personen. Prop.1981/82:96 128 dettastadgande sägs att tillämpligheten av bestämmelsen förutsätter att företrädarensförhållanden kan antas ha haft betydelse för möjligheterna att driva infordringen. Vidare sägs att detta följer av föreskriften i paragrafens andrastycke att särskilda skäl inte får tala mot en förlängning av preskripfionstiden. Lagrådetkan i och för sig instämma i vad som sålunda mofivledes uttalas omföreträdarens förhållanden som en ytterligare förutsättning för förlängning avpreskriptionstid mot en juridisk person. Avsikten med föreskriften i tredjestycket får i anslutning fill motivuttalandet antas vara att möjliggöra en förlängningi utevaro- och utlandsfallen när företrädaren haft sådan befattning med denjuridiska personens verksamhet som får antas kunna inverka på betalningen avdet allmännas fordran. Den i motiven gjorda hänvisningen fill regeln omsärskilda skäl kan emellertid i detta sammanhang inte anses vara tillfyllest. Istället bör vad som anförs i mofiven om förutsättningarna för förlängning avpreskriptionstid enligt lagrådets mening komma fill direkt uttryck i lagtexten. Medhänvisning till det anförda föreslår lagrådet att 6 8 tredje stycket får följandelydelse: "Moten juridisk person får förlängning enligt första stycket 2-4 beslutas, omsådana förhållanden som anges där har förelegat i fråga om en företrädare förden juridiska personen och detta med hänsyn till företrädarens inflytande övereller befattning med den juridiska personens verksamhet kan antas ha varit avbetydelse för det allmännas möjligheter att få betalt för sin fordran." Lagrådethar vid 1 8 föreslagit, att lagens begränsning fill indrivningspreskriptionmarkeras redan i den inledande paragrafen. 19 8 första stycket definierasinnebörden av begreppet preskription så, att "åtgärder för att få betaltför en fordran inte får vidtas". Uttrycket drar enligt lagrådets mening intepå ett tillräckligt tydligt sätt upp gränsen mot talerättspreskription. Lagrådetföreslår att uttrycket byts ut mot orden "rätten att driva in en fordranbortfaller". Om så sker, bör uttrycket "sådan åtgärd" i förstastycket utbytas mot orden "särskild åtgärd" och i andra stycket orden"få betalt för" ersättas med orden "driva in". Såsomframgår av vad lagrådet anfört under 4 8 andra stycket bör även av annananledning en viss jämkning ske av andra stycket. Lagrådetföreslår sålunda att 9 8 får följande lydelse: "Preskripfioninnebär, att rätten att driva in en fordran bortfaller. Har fordringen innanpreskription inträtt helt eller delvis säkerställts genom särskild åtgärd, fårdock denna fullföljas efter preskriptionsfidens utgång. Undertid då preskriptionstiden är förlängd endast med stöd av 8 8 får åtgärd för attdriva in fordringen inte vidtas utöver vad som krävs för att säkerställa den.Lös egendom som hastigt faller i värde eller kräver alltför 1981/82:96 129 kostsam vård får dock säljas. Har ansökan om förlängning av preskriptionsfidenåterkallats eller lämnats utan bifall enligt beslut, som har vunnit laga kraft,skall åtgärd som avses i andra stycket såvitt möjligt återgå." Förevarande paragraf innehåller en bestämmelse om verkanav preskripfion när borgen föreligger. Bestämmelsen har samma innehåll som 8 8i den allmänna preskripfionslagen (1981:130), nämligen att preskripfion avhuvudfordran också omfattar fordran på grund av borgen. Om solidariskaskuldförhållanden i övrigt finns ingen särbestämmelse i den föreslagnasärskilda preskriptionslagen. Av motiven rörande innebörden av preskripfion(avsnitt 2.5) och av de övriga författningsförslagen framgår emellertid, att enändring är åsyftad när det gäller solidarisk ansvarighet som är fastställd ilag. Ändringen innebär, att preskription av en fordran hos den som ärskattskyldig inte längre skall ha någon betydelse för möjligheten att driva infordringen hos den som ålagts ett garanfiansvar för betalningen (garanfigäl-denären). Lagbestämmelser om solidarisk ansvarighet finns i inteobetydlig omfattning på det område som berörs av förslaget. Fleraförfattningar innehåller bestämmelser som anger, att under vissaförutsättningar företrädare skall jämte skattskyldig juridisk person varabetalningsskyldig för innehållen skatt eller avgift som inte betalats in filldet allmänna. Sådana regler finns i uppbördslagen (77 a 8), lagen ommervärdeskatt (48 a 8), lagen om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning(27 a 8), lagen om sjömansskatt (17 8, som hänvisar fill 77 a 8 uppbördslagen)och lagen om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring, m. (30 a 8). Ansvarigheten är avsedd och uppbyggd som ett solidariskt ansvar medden skattskyldige som huvudgäldenär. I samtliga fall anges, att talan motföreträdaren inte får väckas och att indrivningsåtgärd mot denne inte fårvidtas sedan den skattskyldiges ansvar bortfallit på grund av preskripfion.Från denna princip görs vissa undantag om rätt till indrivning under två årefter det företrädaren förklarats betalningsskyldig genom lagakraftvunnen dom(se t. ex. 77 a 8 tredje stycket uppbördslagen). Det finns i samtliga fallockså en regel som innebär, att företrädare som betalat skattebeloppet ochvissa tilläggsavgifter får söka beloppet åter av den skattskyldige. I fråga ombl. a. skatt enligt uppbördslagen kan härvid utmätningsman driva in beloppet påsamma sätt som skatt, frånsett att införsel inte får användas. I uppbördslagen (75, 75 a och 76 8§) och i lagen omsjömansskatt (17 och 18 8§) finns bestämmelser om skyldighet för arbetsgivareresp. redare att under vissa omständigheter jämte den skattskyldigearbetstagaren eller sjömannen svara för skattebelopp som skolat innehållas menändå betalats ut. Reglerna i sjömansskattelagen är konstruerade så att redarensoch sjömannens ansvar upphör i princip . Uppbördslagen (71 8 2 mom. 9 1981/82. 1981/82:96 130 tredje och fjärde styckena) innehåller en uttryckligregel, som beträffande arbetsgivaren innebär att, med visst undantag,betalningsskyldighet inte får fastställas och indrivning inte får ske, sedanfordringen preskriberats hos arbetstagaren. Även här finns en bestämmelse omregressrätt. Av remissen framgår inte några andra situationer avsolidarisk betalningsskyldighet på det offentligrättsliga området. Ytterligarefall finns emellertid. Lagrådet vill särskilt nämna 8 § vägtrafikskattelagen,där - i motsats till de förut angivna ansvarssituationer som till sinkonstruktion närmast är jämförliga med borgen - flera gäldenärer svararsolidariskt för en gemensam skuld. De överväganden i remissen, som leder till förslaget omupphävande av sambandet mellan huvudgäldenärens ansvarighet och rätten attdriva in betalning hos garanti gäldenären, berör konkret endast de redovisadebestämmelserna i uppbördslagen. Motiven är kortfattade. Någon olägenhet av vadsom gäller nu har inte angetts. Till grund för ställningstagandet läggs enjämförelse med förhållandena när det gäller "civila" fordringar. Detanförs att det solidariska ansvaret för dessa normalt uppkommer medhuvudfordringen, medan detta inte behöver vara fallet inom skatteområdet.Utifrån enbart detta konstaterande finner departementschefen en regel om"fullt ansvar för de solidariskt ansvariga under en för envar självständigpreskriptionstid" vara motiverad. Att en fordran mot en solidarisktansvarig skall kunna göras gällande i sin helhet, även om den preskriberats iförhållande till annan gäldenär, är enligt departemenstchefen en konsekvens avdet sagda. Frågan om regressrätt för garantigäldenären mot denhuvudansvarige, om betalningen sker efter det att dennes ansvar upphört pågrund av preskription, berörs inte alls i remissen. Frågan får anses hasärskild vikt med hänsyn till att förlängning av preskriptionstiden för en garantigäldenärenligt förslaget inte skall leda till en motsvarande förlängning hos huvudgäldenären.Enligt upplysningar som lämnats lagrådet utgår förslagen från förutsättningen,att, om betalningsskyldighet för garantigäldenären fastställts, denne får enregressfordran i betalningsögonblicket, oavsett om han betalar före eller eftertidpunkten för preskription hos huvudgäldenären. Det har vidare förutsatts, attgaranfigäldenären kan återkräva beloppet av den huvudansvarige enligt deregler som gäller för preskription av privata fordringar. Uppfattningen stödspå de förut berörda bestämmelser i uppbördslagen m.fl. lagar enligt vilka densom svarar för annans skatt eller avgift har rätt att återkräva vad han har erlagt. Den förordade nya ordningen har i författningsförslagenkommit till uttryck genom att de förut angivna bestämmelserna, där det sägs attansvarighet för huvudgäldenären är en förutsättning för att fordringen skallkunna drivas in hos garantigäldenären, har tagits bort. Departementschefen haransett det obehövligt att i den nya preskriptionslagen ta upp någon 1981/82:96 131 bestämmelse motsvarande den som kommittén hade föreslagit(se 14 8 lagförslaget i bilaga 1 till remissen). Lagrådet, som anser en uttrycklig regel i den särskildapreskriptionslagen vara påkallad om den ifrågavarande avvikelsen från gällanderätt skall göras, får i sakfrågan anföra följande. Den jämförelse med fordringar på civilrättens område somlagts till grund för förslaget synes inte vara hållbar som motivering för denprincipiella ändring som föreslås. Det kan anmärkas, att också enligt deallmänna preskriptionsreglerna i princip skilda preskripfionstider skallberäknas vid solidarisk ansvarighet. Frågan om beräkningen av preskripfionstidhar i förarbetena fill preskriptionslagen inte ansetts vara avgörande förfrågan om verkan av preskription i solidariska skuldförhållanden (se prop.1979/80:119 s. 74). Utslagsgivande måste i stället vara om skulden skall ansesfortsatt kvarstå hos garantigäldenären eller ej. De anförda mofiven lederenligt lagrådets mening inte på något sätt fram till den lösning som valts. Enligtnuvarande ordning gäller, i den mån särbestämmelser inte har meddelats, denallmänna preskriptionslagen också för alla fordringar som tillkommer detallmänna (se 1 8 denna lag). De regler i den lagen som närmast är avintresse, dvs. 8, 9 och i viss mån även 4 8§, bygger på den allmänna principenatt den som solidariskt svarar för annans skuld blir fri från ansvaret när huvudgäldenäreninte längre är betalningsskyldig. Det är vidare förutsatt, att den garanfigäldenärsom betalar efter det att fordringen preskriberats hos huvudgäldenären inte harnågon regressrätt mot denne (se prop. 1979/80:119 s. 96 vid 4 8; se ocksåbeträffande fidpunkten för uppkomsten av en regressfordran samma prop. 89vid 2 8). På den s. k. specialpreskriptionens område har i vissa avseenden enannan ordning vunnit insteg - se i 1979 s. 627 f meddär anmärkt rättsfall NJA 1975:449. Den koppling till huvudgäldenärens ansvarighet som, ilinje med vad som gäller enligt de allmänna reglerna, har skett i de tidigarenämnda specialförfattningarna på skatteområdet tycks enligt motiven till dessabestämmelser ha befunnits vara i princip självfallen (se t. ex. ett uttalandevid tillkomsten av bl. 77 a 8 uppbördslagen, prop. 1967:130 s. 131 nederst).Rättsläget blir, om reglerna tas bort, svårbedömt och bör analyseras närmare.Oavsett vilken lösning som väljs, bör denna komma till synes i uttryckligalagregler. Det kan beträffande valet av lösning anmärkas följande. I den mån under en för garantigäldenären"överskjutande" preskriptionsfid betalning kan drivas in menregressrätt inte föreligger är det inte längre fråga om garantiansvar utan omett självständigt ansvar för skatten. Detta bör i så fall också utformas somett sådant. Beträffande å andra sidan ett system med regressrätt, oberoende avpreskription hos huvudgäldenären. måste framhållas, att det skulle göra preskripfionenför denne närmast 1981/82:96 132 meningslös.Det torde - frånsett vad som sagts förut om möjligheten till införsel -nämligen vara likgiltigt för denne för vems räkning fordringen drivs in hoshonom. De sociala syften som delvis bär upp preskriptionsreglerna (jfr det nyssanmärkta rättsfallet NJA 1975:449) sätts också ur spel om regressrätt kan görasgällande, när preskription inträtt. Från rättssäkerhetssynpunkt måste mot ensådan ordning riktas den invändningen, att det bör framgå klart för envar gäldenärunder vilken fidrymd han har anledning att bevara bevisning om ettfordringsanspråk som kan riktas mot honom. Lagrådet finnersammantaget, att förslaget i denna del behöver ytterligare övervägas, innan detkan läggas till grund för lagstiftning. I detta läge torde en lösning vara, attnuvarande regler får gälla i vart fall tills vidare, även om detta måsteinnebära, att de nya reglerna i 5 och 6 8§ i den föreslagna preskriptionslagenom förlängning av preskriptionstid inte kan utnyttjas helt i solidariskaansvarsförhållanden. Förutom de ändringar som i så fall skall göras i förslagenrörande uppbördslagen och övriga berörda specialförfattningar bör enligtlagrådets uppfattning en hänvisning fill 9 § i den allmänna preskriptionslagentas in i den särskilda preskriptionslagen. Hänvisningen behövs för de fall avsolidarisk ansvarighet, där- såsom vid ansvar enligt 8 8 vägtrafikskattelagen -reglerna i 9 § allmänna lagen torde vara att tillämpa. Den tordeockså, oberoende av den fråga som har diskuterats, vara påkallad för vissafall av frivilliga ansvarsåtaganden, t. ex. då flera åtagit sig borgensansvarför annans skatteskuld. Reglerna i den allmänna preskriptionslagen synes, omden nya lagen antas, inte kunna utan att hänvisning sker tillämpas i någotavseende som rör förhållandet till det allmänna som borgenär för fordran somomfattas av de nya bestämmelserna. En sådan hänvisning som förordats kan tasin i 10 8 och bör då lämpligen omfatta också de regler om ränta,tilläggsförpliktelse och borgen som inte innebär någon avvikelse från deallmänna reglerna. Ett undantag för särskilda föreskrifter i speeialförfattningarnamåste göras. Lagrådetföreslår att 10 8 får följande lydelse: "Bestämmelsernai 8 8 andra stycket och 9 8 preskriptionslagen (1981:130) äger motsvarandetillämpning på fordringar som avses i denna lag, om annat inte följer avsärskilda bestämmelser." Ansökanom sådan förlängning av preskriptionsfid som avses i 6 8 skall enligt 12 8 görasav "den kronofogdemyndighet som skall vidta åtgärder för att få betalt förfordringen". Det är i vissa lägen oklart vilken kronofogdemyndighet somåsyftas i paragrafen, t. ex. när kronofogdemyndighet vid indrivning avfordringen biträder annan kronofogdemyndighet och båda myndigheterna var försig men på olika håll skall vidta åtgärder för att få betalt för fordringen.Enligt lagrådets mening bör de citerade orden utbytas mot uttrycket "denkronofogdemyndighet hos vilken målet om indrivning av Prop.1981/82:96 133 fordringenär anhängigt". Därmed förstås i första hand den kronofogdemyndighet tillvilken beskattnings- eller uppbördsmyndighet överlämnat ärendet för indrivning.Har målet om indrivning av fordringen överflyttats från nämndakronofogdemyndighet fill annan kronofogdemyndighet blir i stället sistnämndamyndighet behörig att göra ansökan om förlängning. Däremot fallerkronofogdemyndighet som endast biträder annan kronofogdemyndighet vid indrivningav fordringen utanför den av lagrådet föreslagna bestämningen. Anses detönskvärt att sådan kronofogdemyndighet i ett eller annat läge blir behörig attgöra ansökan om förlängning i stället för den kronofogdemyndighet där målet omindrivning är anhängigt erfordras således ett tillägg härom i lagtexten. Omvad lagrådet anfört under 10 8 i förslaget fill lag om preskription avskattefordringar m. m. beaktas, krävs såsom angetts där vissa ändringar i lagförslagenunder 2-4 och 7. Lagrådet taravslutningsvis upp en fråga av enbart formell natur. Av författningsförslagenunder 3, 7 och 8 framgår att förslagen omfattar lagrum vilka erhållit ändradlydelse enligt beslut av 1980/riksdag (rskr 351). Lagsfiftningen träderi kraft , dvs. med de remitterade förslagen. Ienlighet med rådande ordning för författningsarbetet bör de ifrågavarandeändringsförslagen brytas ut och rubriceras som lag om ändring i denändringsförfattning som tidigare antagits och utfärdats (se SFS 1981:843,1981:846 och 1981:837). 1981/82:96 134 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , , ,, Åsling, Söder, , , , , , ,, Elmstedt, Tilländer, Ahrland, Propositionmed förslag till lag om preskription av skattefordringar m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande ' över förslag fill 1. lag om preskription av skattefordringar m. m., 2. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272), 3. lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt, 4. lag om ändring i lagen (1959:92) om förfarandet vidviss konsumtionsbeskattning, 5. lag om ändring i lagen (1958:295) om sjömansskatt, 6. lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624), 7. lag om ändring i lagen (1959:552) om uppbörd avvissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring m. m., 8. lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, 9. lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder ochingripanden vid olovligt byggande m. m., 10. lagom ändring i lagen (1971:1072) om förmånsberätfigade skatteford ringar m. m. Föredragandenredogör för lagrådets yttrande och anför. Förslagettill lag om preskription av skattefordringar m. m. allmänna motiveringen fill denna paragraf har jag framhållit att det i dettalagstiftningsärende inte har varit möjligt att göra en översyn av både 1Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde . 1981/82:96 135 En reform måste nu begränsas tillreglerna om indrivningspreskription. Lagrådethar i sitt yttrande hänvisat fill vad jag har uttalat och ansett att reformensbegränsning till reglerna om indrivningspreskription bör framgå redan av deninledande paragrafen. Enligt lagrådets mening bör 1 8 därför inledas med enbestämmelse om att lagen gäller i fråga om preskripfion av rätten att driva inde fordringar som lagen avser. Jagfår med anledning härav anföra följande. Syftetmed den föreslagna lagen är främst att samordna och i en lag ange de preskripfionsbestämmelsersom skall gälla i fråga om det allmännas rätt att driva in skatter, tullar ochallmänna avgifter. Nuvarande preskriptionsbestämmelser avser emellerfid inteenbart indrivningspreskription. a. UBL och SjL innehållerpreskriptionsbestämmelser som begränsar tiden inte bara för indrivning utanockså i fråga om möjligheterna att få betalt för en fordran genom s. k.avräkning. Avräkning är inte något indrivningsförfarande utan en åtgärd somgrundas på bestämmelser om att en skattskyldig, som är berätfigad att fåtillbaka ett skattebelopp, bara har rätt att få ut vad som återstår sedaneventuellt restförda skattebelopp betalts. Det remitterade förslaget innebäratt preskriptionsbestämmelserna i . författningar upphävs också i vadde gäller avräkning. Denföreslagna lagen bör därför också gälla i fråga om avräkning. I det remitteradelagförslaget har detta förhållande beaktats i en särskild bestämmelse ompreskriptionens innebörd. Den innebär sålunda att åtgärder för att få betaltför en fordran inte får vidtas. Man skulle i och för sig kunna överväga attefter mönster av lagrådets förslag inleda 1 8 med föreskrift om att lagengäller i fråga om preskription av rätten att vidta åtgärder för att få betaltför en fordran sedan den förfallit fill betalning. Man skulle emellerfid därmedfå, i 1 § en bestämmelse om preskription av rätten att vidta åtgärder för attfå betalt, och i övriga paragrafer bestämmelser om preskription av fordringensom sådan. Jag föreslår därför att 1 8 behålls oförändrad. Enredovisning för bestämmelsen i 2 8 lämnar jag i samband med min kommentar till3 8. 38 (2 8 i det remitterade lagförslaget) Enligtdenna paragraf gäller som huvudregel, att en fordran preskriberas efterutgången av det kalenderår då den förföll fill betalning. Undantag görs i vissmån för de fall då fordringen fastställts till sitt belopp efter förfallodagen.Till den del fordringen inte varit indrivningsbar, räknaspreskriptionstiden från utgången av det kalenderår då fastställelsen ägde rum. Prop.1981/82:96 136 Förklaringen till att förfallodagen inte alltid bör tassom utgångspunkt för beräkningen av preskripfionsfiden är bl.