prop · G503156 · 1981-12-31 00:00:00 — bör det dock krävas att denne samtycker till detta. Om åandra sidan Barns efternamn styvföräldern inte har något emot att barnetbär samma namn som han eller hon själv, saknas det anledning att som f. n.uppställa ett hinder för namnbytet i fall då barnet är . En särskild fråga är om en förälder, som inte ärvårdnadshavare för barnet och därför inte är med om att anmäla namnbytet tillpastorsämbetet, bör tillfrågas i fall då barnet bär hans eller hennesefternamn. Utredningen har med viss tvekan stannat för att dennes åsikt inte börtillmätas någon betydelse. Denna uppfattning har emellertid krifiserats avflera remissinstanser. Erfarenheterna visar också att många föräldrar som inteär vårdnadshavare ser namngemenskapen som en mycket betydelsefull del irelationerna mellan dem och barnen. För att inte dessa relationer skall störasbör det därför krävas att den förälder som inte är vårdnadshavare samtyckertill bytet, om barnet bär den förälderns namn. Och skulle denne vägra att gesitt samtycke, bör det liksom f. n. krävas att domstol prövar om namnbytettrots detta är förenligt med barnets bästa. Sammanfattning av skälen: Ett barn bör efter födelsen iprincip ha samma rätt som vid födelsen att förvärva något av föräldrarnasefternamn genom anmälan fill pastorsämbetet. Någon allmän spärr mot ett visstantal sådana namnbyten bör inte uppställas. Om den förälder vars namn barnetbär motsätter sig ett namnbyte bör domstol dock pröva att namnbytet ärförenligt med barnets bästa, när barnet är . Departementsförslaget: Den som adopteras förvärvar genomadoptionen adoptivföräldrarnas efternamn, om de har samma namn. Haradoptivföräldrarna olika efternamn, får barnet det av deras namn som anmäls iadoptionsärendet. Om något namn inte anmäls, får barnet adoptivmoderns namn.Reglerna om förvärv och byte av efternamn motsvarar i övrigt i stort de reglersom gäller för barn i allmänhet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak meddepartementsförslaget (se betänkandet s. 114-117). Remissinstanserna: Utredningens förslag godtas i huvudsakav de remissinstanser som har anslutit sig till vad som föreslås om barn iallmänhet. Några anser dock att det är onödigt med en hjälpregel för det fallatt något namn inte anmäls i adoptionsärendet(se bil. 3 avsnitt 4). Skäl för departementsförslaget: Enligt namnlagförvärvar ett adoptivbarn genom adoptionen adoptantens eller, om det adopterasav 1981/82:156 31 makar, adoptivfaderns efternamn. Barnet kan även undervissa förutsätt- Barns efternamn ningar förvärva adopfivmoderns efternamnsom ogift. Domstolen kan dock fillåta att barnet behåller sitt efternamn. I ettsådant fall får barnet senare genom anmälan hos pastorsämbetet ta adoptantenseller, när gifta makar har adopterat, adoptivfaderns efternamn. 14 kap. 8 § finns en allmän regel om att enadoption har den verkan att adoptivbarn i rättsligt hänseende betraktas somadoptantens barn och inte som barn till sina biologiska föräldrar, utom närannat är särskilt föreskrivet eller följer av rättsförhållandets natur. Dennaallmänna syn på adopfivförhållandets natur bör återspeglas även inamnlagstiftningen. Reglerna för adoptivbarns namnförvärv bör därför ligga sånära reglerna för barn i allmänhet som möjligt. Något skäl finns inte att ändra den nuvarande regeln omatt barnet, när det adopteras av en person ensam, förvärvar dennes efternamn.Om en make adopterar den andra makens barn bör det dock inte medföra någonändring av barnets efternamn. När två makar adopterar ett barn bör namnfrågan lösas påett sätt som motsvarar vad som skall gälla för barn i allmänhet. Haradopfivföräldrarna ett gemensamt efternamn, bör adoptivbarnet alltså förvärvadet efternamnet genom adoptionen. Och om adoptivföräldrarna har olikaefternamn, bör de bestämma vilket efternamn barnet skall ha. Det lämpligaste äratt föräldrarna i adoptionsärendet anmäler vilket efternamn barnet skall ha.Skulle de underlåta att anmäla detta, bör barnet- i konsekvens med vad somskall gälla för barn i allmänhet - förvärva adoptivmoderns efternamn. I likhet med de regler om namnförvärv för barn i allmänhetsom har förordats i avsnitt 2.3.1 bör adoptivbarnet vid adopfionen kunnaförvärva ett efternamn som en av adoptivföräldrarna har fört med sig från ettfidigare äktenskap. Förvärvet bör också kunna avse ett efternamn som adoptivfadern eller adoptivmodern senast har burit som ogift. Sedan barnet vidadoptionen har förvärvat ett efternamn, bör barnet vara oförhindrat att genomett byte förvärva något annat av de namn som har stått till buds redan vidadoptionsfillfället, på ett sätt som motsvarar vad som gäller för andra barn. Utredningen har med viss tvekan stannat för att man bör hakvar den nuvarande regeln om att domstolen kan tillåta adopfivbarnet attbehålla sitt efternamn före adopfionen. Utredningen föreslår emellertid att ettsådant tillstånd bara skall kunna ges när det finns särskilda skäl. Förslagettar i första hand sikte på adoption av en vuxen person. En adoption innebär , som förut nämnts, att derättsliga banden med de biologiska föräldrarna definitivt klipps av. Emellerfidhar man alltmera kommit fill insikt om att det är viktigt för ettadoptivbarn att inte berövas möjligheten att känna fill och känna samhörighetmed sitt ursprung. Det kan därvid ha betydelse för barnet att kunna bära sittursprungliga efternamn. Domstolen bör därför i adopfionsärendet kunna besluta att den som adopteras behäller sitt efternamn ävenom några Barns efternamn särskilda skäl inte finns för detta. De regler som har förordats överensstämmer i huvudsakmed dem som har antagits i och och som f. n, övervägs i , Sammanfattning av skälen: Reglerna om adoptivbarnsefternamn bör så långt möjligt motsvara dem som skall gälla för barn iallmänhet. Adoptivbarn bör därför genom adoptionen kunna förvärva ett efternamnsom någon av adoptivföräldrarna då bär eller senast har burit som ogift. Ävenefter ett sådant förvärv bör adoptivbarnet kunna byta fill något annat efternamnsom det hade kunna förvärva redan vid adoptionen. För att ett adopfivbarn skallkunna markera sin samhörighet även med sina biologiska föräldrar bör barnetdock kunna behålla det efternamn som det hade före adoptionen, om domstolen isamband med prövningen av adoptionsansökningen tillåter det. Departementsförslaget: Ett fosterbarn får genom anmälantill pastorsämbetet byta sitt efternamn till ett namn som en fosterförälderbär, om den eller de vars namn avses samtycker fill namnbytet och domstol harfunnit att namnbytet är förenligt med barnets bästa. Fosterbarnet får däreftergenom anmälan till pastorsämbetet ta fillbaka ett efternamn som fosterbarnethar burit tidigare. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med departementsförslaget.Utredningen anser dock att ett fosterbarn, som har bytt sitt efternamn fillnågot av fosterföräldrarnas namn, därefter skall utan domstolsprövning kunnabyta till något annat efternamn som fosterföräldrarna bär (se betänkandet s.121-123). Remissinstanserna: Utredningens förslag godtas avflertalet remissinstanser (se bil. 3 avsnitt 4). Skäl för departementsförslaget: namnlagföreskrivs att ett barn , som för fostran och vård stadigvarande hartagits om hand av någon annan än barnets föräldrar, får genom anmälan tillpastorsämbetet ta fosterfaderns efternamn, om denne samtycker till det ochdomstolen har funnit namnbytet förenligt med barnets bästa. En motsvaranderegel gäller om barnet har tagits om hand av en ensamstående fostermor. Utredningen har för sin del ansett att de nuvarandereglerna om fosterbarns efternamn bör i huvudsak behållas, dock med denskillnaden att fosterbarnet bör ha lika rätt att förvärva fosterfaderns ochfostermoderns efternamn. Under remissbehandlingen har en remissinstans vänt sigmot att ett fosterbarn skall kunna byta sitt efternamn till något avfosterföräldrarnas Prop.1981/82:156 33 namn,eftersom fosterbarnsförhållandet upphör när barnet lämnar foster- Barnsefternamn hemmet. Det övervägande antalet remissinstanser har emellertid intehaft något att erinra mot att fosterbarn skall kunna ta ett efternamn som någonav fosterföräldrarna bär. Regler av denna innebörd fyller också en funktiongenom att de till stora delar jämställer fosterbarn med barn i allmänhet. Attdetta är önskvärt har framhållits i förarbetena till den nya socialtjänstlagen(prop. 1979/80:1 s. 316). Fosterbarn bör alltså kunna byta sitt efternamn tillett namn som någon av fosterföräldrarna eller båda bär. bör man även i fortsättningen kräva inte bara att samtycke tillnamnbytet lämnas av den eller de fosterföräldrar vilkas namn fosterbarnet avseratt förvärva utan också att domstol har funnit att namnbytet är förenligt medbarnets bästa. Under remissbehandlingen har invänts att det - närvårdnadshavarna har gjort anmälan om namnbytet - inte synes nödvändigt med ettkrav på domstolsprövning vid sidan av kravet på samtycke av den eller deifrågavarande fosterföräldrarna. En sådär domstolsprövning gäller emellertidbarnets bästa och syftar bl. a. till al undersöka varaktigheten av barnetsvistelse i fosterhemmet och lämplighe ten av namnbytet över huvud taget. Denbör därför behållas, liksom kravet på samtycke av berörda fosterföräldrar. Sedanett fosterbarn har förvärvat en fosterförälders efternamn, bör barnet i och försig ha möjlighet att byta detta namn fill ett annat efternamn som någon avfosterföräldrarna då bär. Anledning saknas emellertid att, i enlighet medutredningens förslag, låta detta namnbyte ske utan en domstolsprövning. Ävenvid ett sådant namnbyte bör domstol alltså pröva om namnbytet är förenligt medbarnets bästa. Däremotbör ett fosterbarn, liksom barn i allmänhet, kunna utan begränsning ta tillbakaett efternamn som barnet har burit tidigare. Någon prövning av patent- ochregistreringsverket, som gäller f. n., synes inte vara nödvändig i detta fall. Deregler om fosterbarns efternamn som har förordats saknar direkt motsvarigheti de andra nordiska länderna. Sammanfattningav skälen: De regler som gäller f. n. om ett fosterbarns förvärv avfosterföräldrarnas efternamn bör i huvudsak behållas oförändrade. Iöverensstämmelse med vad som skall gälla för barn i allmänhet bör fosterbarnetdock ha rätt att välja vilket som helst av fosterföräldrarnas efternamn. Sedanett fosterbarn har förvärvat ett sådant namn, bör det utan begränsning kunna tafillbaka ett efternamn som barnet har burit fidigare. 3Riksdagen 1981/82. 2.4.1 Mellannamn för makar Departementsförslaget: En make som har förvärvat den andramakens efternamn får som mellannamn bära det efternamn som han eller hon hadeföre äktenskapet. Har båda makarna under äktenskapet behållit sina tidigareefternamn, får en av dem med den andra makens samtycke bära dennes efternamnsom mellannamn, under förutsättning att namnet inte har förvärvats på grund avett fidigare äktenskap. En make kan även sedan äktenskapet har upplösts börjabära den tidigare makens efternamn som mellannamn. En förutsättning är dock attdenne samtycker till det, utom då han eller hon är avliden. Utredningens förslag: Överensstämmer meddepartementsförslaget (se betänkandet s. 93-96). Remissinstanserna: Utredningens förslag godtas i huvudsakav flertalet remissinstanser. Krifik mot vissa delar av förslaget framförs dockfrån olika håll (se bil. 3 avsnitt 5). Skäl för departementsförslaget: Enligt namnlagfår en hustru, som har förvärvat sin makes efternamn, framför dennes namn bäradet släktnamn hon hade som ogift. Namnet betraktas som ett tilläggsnamn. Harhustrun behållit sitt efternamn från fiden före äktenskapet, får hon påmotsvarande sätt framför namnet bära mannens efternamn som tilläggsnamn.Tilläggsnamnet får i dessa fall anmälas till pastorsämbetet för anteckning ikyrkoboken. Genom reglerna om tilläggsnamn har gifta kvinnor berettsmöjlighet att visa sin tidigare familjeanknytning i fall då de också vill bärasin makes efternamn. Möjligheten att erhålla ett tilläggsnamn och att få detantecknat i kyrkoboken har också ansetts tillgodose ett praktiskt behov förgifta kvinnor att under resor, vid vistelse på hotell eller i andra sammanhangkunna dokumentera sin samhörighet med sina män. Tilläggsnamnet kan därmedinflyta i pass och liknande officiella handhngar. De regler som har förordats i avsnitt 2.2 om makarsefternamn innebär att makarna får betydligt större möjligheter än f. n. attvälja mellan olika efternamn, såväl när de ingår äktenskap som senare underäktenskapet. Det hindrar emellertid inte att makarna kan vilja bära ytterligarenågot av dessa namn som ett tilläggsnamn. Den nuvarande ordningen medtilläggsnamn bör alltså stå kvar och utsträckas till att gälla även för giftamän. I enlighet med vad som har sagts i avsnitt 2.1 bör emellertid beteckningenfilläggsnamn bytas ut mot beteckningen mellannamn. En make som förvärvar den andra makens efternamn böralltså som Prop.1981/82:156 35 mellannamnkunna bära sitt fidigare efternamn som ogift. Givetvis bör det Mellannamn intevara något som hindrar att maken börjar bära detta mellannamn först sedanäktenskapet har upplösts. I detta ligger även att, om maken gifter om sigoch tar den nye makens efternamn, det bör finnas en möjlighet för honom ellerhenne att som mellannamn då börja använda sitt fidigare efternamn som ogift.En sådan ordning gäller redan nu för gifta kvinnor och bör, i enlighet medvad som sades, i fortsättningen gälla också för gifta män. Avdet förut anförda följer vidare att en make som har behållit sitt fidigareefternamn som ogift bör kunna bära den andra makens efternamn som mellannamn,under förutsättning att detta inte är ett giftasnamn. I överensstämmelse medvad som har förordats i avsnitt 2.2.2 om en makes förvärv av den andra makensefternamn bör dock endast en av makarna kunna ta den andres namn sommellannamn. I annat fall skulle makarna kunna ha två olika namnkombinationer,något som uppenbarligen inte är fillfredsställande. Givetvis bör det krävas attmakarna är överens om vem av dem som skall bära den andres namn som mellannamn.Den andra maken måste med andra ord samtycka till att hans eller hennesefternamn används som mellannamn. Omen av makarna under äktenskapet har börjat använda den andra makens efternamnsom mellannamn, bör han eller hon kunna fortsätta att använda detta mellannamnäven sedan äktenskapet har upplösts. Detta gäller för gifta kvinnoroch står i överensstämmelse med vad som har förordats i avsnitt 2.2.2 om enmakes rätt att behålla den andra makens efternamn efter äktenskapetsupplösning. F.n. kan en gift kvinna, som har behållit det efternamn hon hade föreäktenskapet, börja bära sin makes efternamn som mellannamn även efter det attäktenskapet har upplösts. För en frånskild eller efterlevande makes rätt attbörja bära den tidigare makens efternamn som mellannamn framför sitt efternamnfrån fiden före äktenskapet talar att han eller hon därigenom kan på ett enkeltsätt markera sin samhörighet med ett barn som maken har i sin vård och som bärenbart den andra makens efternamn. En sådan möjlighet bör därför i principfinnas också i fortsättningen och, i konsekvens med det förut anförda, gällaäven för män. Idet fall att äktenskapet har upplösts genom den andra makens död ger en sådanrätt för den efterlevande maken att börja bära den avlidnes efternamn sommellannamn inte upphov fill några komplikationer. Vid en skilsmässa mellanmakar, som båda under äktenskapet har behåUit sina efternamn som ogifta,uppkommer däremot frågan vem av dem som skall ha rätt att börja bära den andresefternamn som mellannamn. Inte heller i detta fall finns det nämligen anledningatt tillåta makarna att bära mellannamn korsvis, I enlighet med vad som nysshar förordats i fråga om rätten att bära den andra makens efternamn som mellannamnunder ett bestående äktenskap bör det krävas samtycke av den andra maken äventill att hans eller hennes namn börjar bäras som mellannamn först efter det attmakarna har skilt sig. sätt får de själva bestämma vem av dem som skall få börjabära den andres efternamn som mellannamn. Enligt1963 års namnlag kan inte en kvinna sedan hon har gift om sig bära sin förremakes efternamn som mellannamn i det nya äktenskapet. I avsnitt 2.2.2 haremellertid förordats att en frånskild make som har förvärvat den andra makensefternamn får behålla det namnet även om han eller hon gifter om sig. Medhänsyn till detta finns det inte anledning att hindra en frånskild make attefter omgifte i stället bära det tidigare förvärvade namnet som mellannamn. Ienlighet med vad som har sagts bör han eller hon då även kunna börja bäraden tidigare makens efternamn som mellannamn, om denne samtycker till detta. Den sombörjar bära ett mellannamn har f. n., som förut nämnts, rätt att anmäla namnettill pastorsämbetet för anteckning i kyrkoboken. Någon skyldighet att göra ensådan anmälan finns dock inte. För ordningens skull bör man dock ifortsättningen kräva att mellannamnet anmäls fill pastorsämbetet. Det finnsknappast anledning att rättsordningen sanktionerar ett helt formlöst bärande avmellannamn. Med en sådan ordning skulle det f. ö., som några remissinstanserhar varit inne på, vara svårt att upprätthålla det förut förordade kravet påsamtycke av den make vars efternamn den andra maken vill bära som mellannamn. De reglerom mellannamn för makar som har förordats har endast delvis motsvarighet ide andra nordiska länderna. Sammanfattning av skälen: Den nuvarande möjligheten förgifta kvinnor att bära mellannamn (f. n. benämnt tilläggsnamn) bör behållas ochutvidgas till att gälla även för gifta män. Makarna bör dock inte kunna bäramellannamn korsvis. Endast en av makarna bör därför kunna bära mellannamn. Ävenen frånskild eller efterlevande make bör kunna börja bära den tidigare makensefternamn som mellannamn för att på så sätt markera sin samhörighet med ettbarn som han eller hon har i sin vård och som bär enbart den tidigare makensnamn. 2.4.2 Mellannamn för barn Departementsförslaget: Mellannamn får inte bäras av andrabarn än adoptivbarn. Utredningens förslag: Har föräldrarna olika efternamn, fårbarnet som mellannamn bära det av deras namn som barnet inte har förvärvat somefternamn. För adoptivbarn och fosterbarn föreslås motsvarande regler (sebetänkandets. 110-113, 116-117, 120-121, 122-123). Remissinstanserna: Flertaletav dem har lämnat utredningens förslag utan erinran. Patent- ochregistreringsverket ställer sig dock tveksamt till förslaget, och det avstyrkshelt av (se bil. 3 avsnitt 5). Prop.1981/82:156 37 Skälför departementsförslaget: En möjlighet för barn att bära mellannamn Mellannamn finns inte f. n. i vårtland, utom när det gäller adoptivbarn. däremothar barn sedan gammalt en vidsträckt rätt att bära mellannamn. Även i finns storasådana möjligheter. De finska namnreglerna saknar emellertid heltbestämmelser om mellannamn. Det gäller även det förslag till nyanamnregler som har lagts fram där. Fråganär om man även i bör införa en allmän rätt för barn att som mellannamnbära det av föräldrarnas namn som barnet inte har förvärvat som efternamn. Tillförmån för en sådan ordning talar, förutom att man då får överensstämmelse medreglerna i och , att barnet på så sätt skulle kunna visa sinsamhörighet med båda föräldrarna. Medmellannamn för barn följer emellerfid åtskilliga olägenheter, som inte gör siglika märkbara när det gäller mellannamn för makar. Sålunda kan barnet komma attidentifiera sig med hela namnkombinationen och vid vuxen ålder finna detotillfredsställande att inte kunna föra denna kombination vidare fill nästageneration. Det kan å andra sidan hända att barnet föredrar mellannamnet, omdet är mera särskiljande än efternamnet, och därför fill vardags använderenbart mellannamnet. På så sätt kan missförstånd om barnets efternamn uppkommai olika situationer. Tilldetta kommer att namnkombinafioner redan genom sin längd i allmänhet ärotympliga och svårhanterliga. Denna invändning kan visserligen riktas även motde regler om mellannamn för makar som har förordats i avsnitt 2.4.1. Det äremellertid en sak att man behåller en ordning som redan finns, låt vara att denutvidgas fill att gälla både kvinnor och män. Något annat är att utökaanvändningsområdet för mellannamn till att avse också barn. Avsärskild betydelse är att de myndigheter som framför allt skulle komma attberöras av en ordning med mellannamn för barn, nämligen ochpatent- och registreringsverket, har ställt sig avvisande eller i varje falltveksamma till en sådan ordning (se bil. 3 avsnitt 5.4 och 5.5). Att i stridmot dessa myndigheters inställning införa nya regler om mellannamn för barn börinte gärna komma i fråga. Närdet gäller adoptivbarn föreligger emellertid särskilda förhållanden. Enligt1963 års namnlag kan ett adoptivbarn som har förvärvat en adoptivföräldersefternamn bära sitt tidigare efternamn som mellannamn. Och om adoptivbarnet harbehåUit sitt tidigare efternamn, kan det i stället bära en adoptivföräldersefternamn som mellannamn. Namnlagsutredningenhar för sin del ansett att denna särskilda möjlighet för adoptivbarn att bäramellannamn bör tas bort. Denna uppfattning har emellerfid kritiserats underremissbehandlingen. a. framhåller utredningen om barnens rätt att det förmånga adoptivbarn som kommer från främmande länder kan vara naturligt att sommellannamn bära sitt tidigare efternamn och därmed visa sin samhörighet ävenmed det land och den kultur som de kommer ifrån (se bil. 3 avsnitt 5.11). Som harnämnts i avsnitt 2.3.3 är det viktigt för ett adoptivbarn att inte berövasmöjligheten att känna samhörighet med sitt ursprung. Även om barnet förvärvarnågot av adoptivföräldrarnas efternamn bör det därför kunna fortsätta att bärasitt fidigare efternamn som mellannamn. Och om barnet har behållit sitttidigare efternamn bör det i stället kunna markera sin samhörighet medadoptivföräldrarna genom att bära något av deras efternamn som mellannamn. Detinnebär att de nuvarande reglerna bör behållas i detta avseende. Sammanfattning av skälen: Skälen för att införa enmöjlighet fill mellannamn för barn i allmänhet kan inte anses uppväga deolägenheter av praktisk art som en sådan möjlighet skulle medföra. Barn bördärför inte heller i fortsättningen kunna bära något av föräldrarnas efternamnsom mellannamn framför den andra förälderns efternamn. Däremot saknas detanledning att ta bort den möjlighet som adoptivbarn f. n. har att bära bådesitt ursprungliga och en adoptivförälders efternamn i kombination, varav detena som mellannamn. Bytetill ett nybildat efternamn 2.5 Byte till ett nybildat efternamn Departementsförslaget: Den som vill byta sitt efternamntill ett nybildat namn får göra det genom ansökan hos patent- och registreringsverketoavsett om det namn som han eller hon redan bär är särskiljande eller ej. Efterett sådant namnbyte krävs särskilda skäl för ytterligare namnbyten. Utredningens förslag: Överensstämmer meddepartementsförslaget med det undantaget att någon begränsning i möjlighetenatt byta namn inte föreslås av utredningen (se betänkandet s.123-126). Remissinstanserna: Utredningens förslag kritiseras från flera håll.Framför allt anser många remissinstanser att det bör finnas en spärr motupprepade namnbyten (se bil. 3 avsnitt 6). Skäl för departementsförslaget: Enligt namnlagkan byte till ett nybildat efternamn ske genom ansökan hos patent- ochregistreringsverket. Ett krav är dock att det namn som sökanden bär inte ärfillräckligt särskiljande eller att det annars är mindre tjänligt. Detta kravhar uppställts med hänsyn till det allmänna intresset av namnstabilitet. Ettsyfte har också varit att befrämja en mera allmän övergång fill särskiljandeeller i övrigt lämpliga efternamn. Erfarenheterna av namnlag tyder på att en personinte gärna byter till ett nybildat efternamn utan att ha vägande skäl. Överhuvud taget är tendensen att sökandena hellre förvärvar ett namn som tidigarehar funnits i släkten än tar ett nybildat namn. Enligt vad som redovisas avutredningen är Prop.1981/82:156 39