prop · G503141 · 1981-12-31 00:00:00 — Detbör understrykas att det här blir fråga om en mycket kraftig utvidgning avbefogenheten att verkställa kroppsbesiktning. Det är av stor vikt attbefogenheten hanteras med omdöme och att åtgärder som av de intagna kanuppfattas som trakasserier i all möjlig utsträckning undviks. Nuvarandeandra stycket andra meningen har fått utgå som obehövlig. 52c § I denna paragraf har endast gjorts en redaktionell justering. Dengenerella bestämmelsen om urinprovskontroll som infördes genom lagstiftning år1980 har visat sig vara ett viktigt hjälpmedel när det gäller att bekämpanarkotika inom anstalterna. Enligt vad har upplyst isitt remissyttrande har emellertid vissa fillämpningssvårig-heter uppstått på gmndav att de intagna i allt större omfattning vägrar att efterkomma föreläggandenatt lämna urinprov. I överensstämmelse med vad styrelsen har förordat föreslårjag därför en justering av bestämmelsen, så att det klart framgår att enintagen är skyldig att på anmaning lämna urinprov, om inte medicinska eller Hknandeskäl talar emol det. Det kommer därmed inte att kunna råda någon tvekan om atten vägran utan gihigt skäl att lämna urinprov i fortsättningen medför att denintagne kan åläggas discipHnär bestraffning enligt 47 §. Irättspraxis har förevarande bestämmelse tidigare kommit aft tolkas så attföreläggande att lämna urinprov kan meddelas endast när provet har betydelseför att en ändamålsenlig differentiering av de intagna skall kunna åstadkommas.Detta innebär enligt min mening att kontrollen fåi' ett alltför snävttillämpningsområde. Urinprovskontroll bör vara ett generelh sett användbartmedel i ansträngningarna att motverka resp. spåra upp förekomst av narkotikainom anstalterna. Att kontrollen kan användas på detta sätt får anses bli klartgenom den här förordade justeringen. Av vad jag har föreslagit vid 32 § framgåratt urinprovskontroll kan ske i samband med alt ställning skall tas till fråganom korttidspermission för den intagne. Kontroll av detta slag bör iöverensstämmelse med vad har förordat i lämpligomfattning kunna ställas upp som villkor även för andra vistelser utom anstalt. Prop.1981/82:141 49 I överensstämmelse med vad som har anförts i den allmänna motiveringenhar paragrafen vidare kompletterats med en bestämmelse om skyldighet för enintagen att lämna prov av utandningsluften för kontroll av eventuellalkoholpåverkan. Med stöd av 24 § andra stycket har kriminalvårdsstyrelseni det s. k. vårdcirkuläret (53 §) föreskrivit att intagen i sluten riksanstaltinte får inneha mer än . Övriga medel skall styresmannen försärskild redovisning omhänderta som egna medel som den intagne ej själv fårinneha men väl fritt förfoga över - och permissions- och frigivnings-medel varöverden intagne ej fritt disponerar. Några inskränkningar i rätten att inneha ellerförfoga över egna medel finns inte för intagna vid lokalanstalt eller öppen riksanstah. Vid de överläggningar som permissionsutredningen har haftmed företrädare för slutna riksanstalter har enligt vad som har upplysts ibetänkandet enighet rått om att det är för mycket pengar i omlopp påanstalterna. En del anser att detta har en viss betydelse för handeln mednarkotika, medan andra anser att handeln skulle förbli oförminskad om pengarnaförsvann från anstaltema. Vidare påpekas att mycket pengar är i omlopp vid detkortspel som förekommer på anstalterna. De åtgärder som står till buds dåpengar tas om hand anses ofillräckliga. Pengarna sätts in på den intagnes kontoför egna medel och kan då disponeras igen. Dessa pengar borde"frysas" under verkställigheten, har man menat. angivna förhållanden har föranlett utredningen attföreslå en bestämmelse enligt vilken pengar, som påträffas hos eller ankommer tiUintagen i strid mot gällande bestämmelser om intagens rätt att inneha pengar,skall omhändertas och fillfalla staten, om det inte är uppenbart obilligt. Motförslaget har kritik riktats vid remissbehandlingen, och ävenjag anser att detgår alltför långt. Jag är ense med utredningen om att pengar i här avsedda fallskaU omhändertas, om det inte är uppenbart obilligt, men anser inte att derimligen bör få tillfalla staten. I stället föreslår jag att omhändertagnapenningmedel av det slag som här avses inte skäll få disponeras av den intagneförrän vid anstaltsvårdens slut, om inte särskilda skäl föreligger.Bestämmelser härom föreslås intagna i ett nytt femte stycke. Den nyaregeln blir tillämplig vid anstalter där intagnas rätt att inneha pengar ärbegränsad. När pengar påträffas hos den intagne eller ankommer i brev bör denintagne tillfrågas vad för slags medel de utgör och hur mycket han dämtöverinnehar, om detta inte är känt för anstalten. Det belopp som överstiger dettillåtna och alltså utgör medel som han ej får inneha kan då omhändertas.Sanningshalten i den intagnes uppgifter om sitt penninginnehav kan kontrollerasgenom visitation och liknande åtgärder som också synes böra företas sfickprovsvismed jämna mellanmm. 4 1981/82. 1981/82:141 50 Dåpengar utöver det tillåtna påträffas hos den intagne kan det knappast ansesuppenbart obilligt att ta omband de pengar som han avsiktligt innehaft utanlov i andra fall än då det står klart att de skall användas för en heh legitimbetalning, l.ex. Om däremot pengar ankommer till den intagnefrån person utanför anstalten i strid med bestämmelserna om intagnas rätt attinneha pengar, får det ofta anses obilligt att omhänderta dem. Är det klarlagtatt den intagne begärt eller annars känt till och underlåtit att söka förhindraatt pengar i strid mot gällande bestämmelser skulle sändas till honom, börpengarna dock omhändertas. De medel som inte tas om hand skall beroende påomständigheterna återsändas till avsändaren eller insättas på den intagneskonto och får i sistnämnda fall disponeras av denne. Omhändertagnapengar bör göras räntebärande. Den omständigheten att den intagne själv intefår disponera medlen avses givetvis inte hindra att de i förekommande fall tasi anspråk vid utmätning. Ivissa fall kan särskilda skäl föreligga att låta den intagne själv disponeraomhändertagna medel före anstaltsvårdens slut. Fråga kan l.ex. vara om enlegitim betalning som är både angelägen och brådskande. Tillskillnad från utredningen har jag inte sett något behov av att föreslå en regelmed sikte på det fallet att pengar påträffas inom en anstalt utan att någon göranspråk på dem. Jag har svårt att se att en a\'vikelse från allmänna principeri hittegodslagstiftningen skulle vara motiverad för sådana situationer. Om,som ju regelmässigt är fallet, någon i tjänsten har tagit tiUvara pengarna ochingen gör anspråk på dessa inom föreskriven tid, tillfaller dessa staten 1943:4). Medhänsyn till att de föreslagna ändringarna i lagstiftningen på flera punkterförutsätter att verkställighetsföreskrifter meddelas genom kriminalvårdsstyrelsensförsorg bör de inte lämpligen träda i kraft . Som ikraftträdandefidpunktföreslås i stället . Några särskilda övergångsbestämmelsersynes inte behövliga. Klart är dock att omotiverade förflyttningar av intagna isamband med ikraftträdandet bör undvikas, vilket i förekommande fall tordekunna stödjas på de undantagsbestämmelser som föreslås gälla, 7.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade ochanhållna m. fl. 2och 2 a §§ Förslagetinnebär att bestämmelsema om kroppsvisitation och kroppsbesiktning för häktadei allt väsentligt har anpassats till vad som enligt 52 a och 52 b §§ KvaLföreslås gälla för intagna vid kriminalvårdsanstalter. Kroppsvisitation hardock inte i något fall gjorts obligatorisk utöver vad Prop.1981/82:141 51 somföljer av 2 § i dess gällande lydelse. I fråga om kroppsbesiktning har samma lösnngvalts som beträffande intagna i slutna kriminalvårdsanstalter (jfr förslaget filländring i 52 b § KvaL). Ofta torde det i praktiken räcka med att ytligkroppsbesiktning verkställs i de fall som avses här. Av 2 b § häkteslagenföljer att varken kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får göras meringående än ändamålet med åtgärden kräver. 7.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser omvård av unga Somframgår av vad som har anförts i den allmänna motiveringen har socialstyrelseni en särskild skrivelse föreslagit att förevarande paragraf kompletteras medbestämmelser om yfiig kroppsbesiktning. Angående innebörden av detta begreppfår jag hänvisa till vad som har anförts i anslutning fill 29 och 52 b §§ KvaL.Socialstyrelsen har i sin skrivelse hänvisat till behovet av att kontrolleraatt de omhändertagna inte har på sig t. ex. narkotika eller vissa farligaföremål som rakblad. Socialstyrelsensförslag måste anses befogat. Efter samråd med chefen för socialdepartementetförordar jag därför att den i paragrafens andra stycke meddelade regeln om kroppsvisitationäven får omfatta ytlig kroppsbesiktning. Jag vill betona att det här inte blirfråga om en skyldighet att verkställa sådan besiktning. Behovet därav fårprövas från fall fill fall. 7.4 Förslagettill lag om ändring i lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall Angåendeinnebörden av förslaget, som också här gmndar sig på förslag frånsocialstyrelsen, får jag hänvisa till vad som har anförts vid 14 § LVU.Bestämmelsen om ytlig kroppsbesiktning kommer här att omfatta även den somvårdas frivilligt på en LVM-institution (17 § Qärde stycket). Jag har även idenna del samrått med chefen för . 7.5 Förslagettill lag om ändring i Förslagetinnebär en höjning av straffmaximum från två till fängelse för fall dågrovt brott föreligger. Angående skälen till och den närmare innebörden avförslaget får jag hänvisa till den allmänna motiveringen (avsnitt 5). Lagändringenbör träda i kraft . 1981/82:141 52 Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till 1. lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvårdi anstalt, 2. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlngen avhäktade och anhållna m.fl., 3. lag om ändring i lagen (1980:621) med särskildabestämmelser om vård av unga, 4. lag om ändring i lagen (1981:1243) om vård avmissbrukare i vissa fall, 5. lag om ändring i . Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. Prop.1981/82:141 53 Sammanfattning av betänkandet (Ds Ju 1981:14) Straff-verkstäliiglietför vissa långtidsdömda m. m. Utredningenhar enligt sina direkfiv haft att kartlägga under vilka fömtsätlningar och ivilken omfattning permission eller annan form av vistelse utanför anstaltmedges sådana intagna som gjort sig skyldiga till grova narkotikabrott ellerannan allvarlig brottslighet. Enligt direktiven skulle undersökningen endastavse dem som för sådana brott ådömts fängelse i lägst eller interneringmed minsta tid av lägst . Under kartläggningsarbetet skulle även val avanstalt och anstaltsavdelning samt tillämpningen av bestämmelserna ombrevgranskning, telefonsamtal och besök för sådana intagna uppmärksammas. Utredningenhar genomgått behandHngsjournalerna dels beträffande cirka 200 slumpmässigtutvalda intagna och dels beträffande cirka 50 särskilt utvalda intagna.Uppgifterna i behandlingsjournalerna har sedan kompletterats med uppgifter urkriminalregistret och allmänna spaningsregistret. Utredningen har besökt ettstort antal kriminalvårdsanstaUer, främst slutna riksanstalter, föröverläggningar med företrädare för personalen. På vissa anstalter har ocksåintagna, som så önskat, fått framföra sina åsikter till utredningen.Utredningen har vidare haft överläggningar med företrädare förkriminalvårdsstyrelsen och med kriminalvårdsdirektörerna. Utredningen har ävensammanträffat med företrädare för vissa polis- och åklagarmyndigheter. (Ju 1979:04) har också ägt mm. Kartläggningsarbetethar gett vid handen att de långtidsdömda i icke obetydlig omfattning misskötersig på olika sätt under straffverkställigheten. Misskötsamheten består i storutsträckning av nya brott, i några fall av mycket allvarliga brott. Användningav och handel med narkotika på anstalterna förekommer också enligt utredningensuppfattning i oacceptabel omfattning. Föratt komma till rätta med de ådagalagda missförhållandena har utredningenföreslagit dels att vissa särskilt brottsbenägna långfidsdömda skall avskiljasfrån andra intagna och särbehandlas under verkställigheten och dels -beträffande övriga intagna - att den kontrollverksamhet som förekommer avderas kontakter med personer utanför anstalten intensifieras ocheffektiviseras. Utredningenföreslår således att domstol i samband med dom fängelse kanförordna om särskild verkställighet av straffet. Förutsättningen härför är attden dömde har gjort sig skyldig till särskilt allvarlig brottslighet som harriktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa. Dämtöver skall detföreligga påtaglig risk för att den dömde skall återfalla i sådan brottsligverksamhet under verkställigheten. 1981/82:141 54 dockinte meddelas beträffande person . Då domstol förordnat om särskildverkställighet skall den intagne placeras i en särskild riksanstalt. I dessaanstalter skall gälla särskilda regler beträffande utevistelser och andrakontakter med personer utanför anstalten. Således skall de intagna endastbeviljas s.k. särskilda permissioner. Sådana permissioner får beviljas enbartför mycket angelägna ändamål och om synnerliga skäl talar härför.Permissionerna liksom andra vistelser utom anstalt som t. ex. sjukhusbesökskall alltid vara bevakade. Personer som dessa intagna vill ha besök av ellersamtala med i telefon skall kontrolleras hos polismyndighet. Kontroll av denintagne efter besök skall ske i form av kroppsvisitafion, ytligkroppsbesiktning eller kroppsbesiktning. Alla brev och skriftliga meddelanden- utom från svensk myndighet eller advokat - liksom alla andra försändelser somden intagne får eller skickar skall granskas. Alla telefonsamtal - utom medinlagens advokat skall avlyssnas av tjänsteman på anstalten. Då ett åråterstår av verkställigheten skall en omprövning ske humvida det alltjämtföreligger påtaglig risk att den intagne under verkställigheten kommer attfortsätta sin brottsliga verksamhet av särskilt allvarlig karaktär. Om så intebedöms vara fallet får han överföras till sluten riksanstalt och därefterenligt de vanliga reglerna eventuellt till öppen anstalt eller lokaianstalt.Utredningen framhåller att den totala avspärrningen mot yttervärlden, som blirresultatet av införandet av särskilda riksanstalter, kan skapa problem i formav ökad våldsbenägenhet bland de intagna. Risk föreligger att den kan kommaatt rikta sig mot både medintagna och anstaltspersonal. Utredningen, somuppskattar ett behov av ungefär 75 platser för intagna med placering påsärskild riksanstalt, förordar därför att två anstalter med hög säkerhet ochstor personaltäthet anvisas för ändamålet. Möjlighet skall också föreligga att tillfälligtkunna begränsa de intagnas gemenskap. Utredningen har därvid funnit attkriminalvårdsanstalterna och är mest lämpade för attanvändas som särskild riksanstah. För den händelse den pågåendeförsöksverksamheten med narkotikafria avdelningar på anstalten skallfortsätta förordar utredningen i stället att avdelningarna för svårbehandladepå kriminalvårdsanstalten samt kriminalvårdsanstalten som särskilda riksanstalter. Ävenför övriga intagna föreslås en skärpning av reglerna om granskning av brev,skriftliga meddelanden och andra försändelser. Vidare föreslås nya regler omkontroll av personer som vill besöka anstalterna eller som intagna vill samtalamed i telefon. Möjligheterna att neka de intagna besök eller telefonsamtalutökas något. De vanliga mynttelefonerna föreslås med få undantag bli borttagnafrån de slutna riksanstalterna. Ytlig kroppsbesiktning tillåts av intagna ochbesökare under samma fömtsätlningar som kroppsvisitation. Möjligheten och ivissa avseenden också skyldigheten att företaga kroppsvisitation ochkroppsbesiktning utökas. I vissa av nyssnämnda avseenden föreslås också vissasträngare regler för intagna på Prop.1981/82:141 55 specialavdelning.Dessa regler står i överensstämmelse med vad som gäller för intagna i särskildriksanstalt. Slutligen föreslårutredningen två helt nya regler som har samband med de intagnas permissioneroch intagnas rätt att inneha pengar. Dessa åtgärder är främst avsedda som ettled i försöken att komma till rätta med narkotikaproblemet på anstalterna.Således föreslås att samtliga intagnas permissioner görs avhängiga av att de ejnyttjar eller handlar med narkofika på anstalten. Någon annan ändring ipermissionsbestämmelserna har däremot, inte ansetts erforderlig. Vidareföreslås att de pengar som påträffas hos eller ankommer fill intagen i stridmot gällande bestämmelser om vissa intagnas rätt att inneha pengar omhändertas.De omhändertagna pengarna tillfaller kronan. 1981/82:141 56 Sammanställning av remissyttranden över betänkandet (Dsju1981:14) Straffverkställighet för vissa långtidsdömda Efterremiss har yttranden över betänkandet avgetts av riksåklagaren (), Götahovrätt, kammarrätten i , , ,, statens invandrarverk, , brottsförebygganderådet (BRÅ), kriminalvårdsnämnden, statskontoret, , övervakningsnämnderni , första avdelningen, och , ,justitieombudsmannen (JO), , domareförbund.Tjänstemännens centralorganisation, statsjänstemannasektionen (TCO-S),i (LO), Svenska röda korset. Föräldraföreningenmot narkofika, Föreningen , Föreningen styresmänoch assistenter m.fl. vid kriminalvårdsanstalterna (SAK), , narkotikafritt samhälle (RNS), , och . RÅhar överlämnat yttranden från överåklagarna i , och Malmödistrikt samt länsåklagarna i , och . LOhar överlämnat yttrande från . 1 Förslaget att domstol skall besluta om viss form av särskild verkställighet Förslagethar fått ett blandat mottagande. Det tillstyrks i princip av ,överåklagarna i och distrikt, länsåklagarna i ,och , kammarrätten i , ,övervakningsnämnden i , , . Svenska Röda Korset, ochSvenska läkarsällskapet. Några av dessa remissinstanser - såsom (majoriteten) och Svenska Röda korset - avstyrker dock tanken på en särskildverkställighetsform enligt utredningsförslaget och ansluter sig till förslagetom domstolsprövning endast för det fall en sådan verkställighetsform ändåinförs. Tveksamhetinför förslaget om domstolsprövning har uttalats av ,, BRA och övervakningsnämnden i . Förslaget har heltavstyrkts av (majoriteten), invand- Prop.1981/82:141 57 rarverket, kriminalvårdsnämnden, statskontoret,, övervakningsnämnden i , , , TCO-S,LO, , Föreningen , , ,och . Flera av deinstanser som avstyrker tanken på en särskild verkställighetsform avstår frånatt yttra sig i frågan. instämmer i utredningens uttalandeatt frågan om särbehandling bör vara avgjord vid intagningen i anstalt. I ochför sig föreligger enligt förbundet inte något hinder mot attkriminalvårdsstyrelsen får tillgång fill all den utredning om den tilltaladespersonliga förhållanden som förekommer i brottmålet. Inte heller torde störresvårigheter möta mot att från åklagaren i brottmåletbegär in de kompletterande upplysningar som kan behövas för beslut om särbehandling,särskilt som beslut om särbehandling skall fattas i anslutning till intagningeni anstalt, dvs. kort efter brottmålsrättegången. Till detta kommer att, såvittkan bedömas på grundval av det föreliggande utredningsmaterialet, frågor omsärbehandling enligt den föreslagna lagstiftningen torde uppkomma bara i ettmycket begränsat antal fall. Mot den bakgmnden skulle kunna hävdas attintresset av en enhetlig tillämpning talar för att frågor om särbehandlinghandläggs av en för hela landet gemensam instans. anser emellertid att andra skäl vägertyngre. Vid beslut om särbehandling enligt den föreslagna lagstiftningen kommerskyddssynpunkterna att få större betydelse än . Avvägningenmellan dessa synpunkter och hänsyn till den intagnes person kan antas bli ensynnerligen grannlaga uppgift. Särbehandling i de former som föreslås innebärnämligen ett betydligt kännbarare ingrepp i den intagnes liv än som är fallet enHgtgällande bestämmelser. Rättssäkerhetssynpunkterna gör sig därmed gällande medsärskild styrka. Om avgörandet, såsom utredningen föreslår, läggs på domstolenvinner man också den fördelen att samtliga omständigheter av betydelse måsteredovisas i rättegången och kan bemötas av den filltalade, och beslut omsärbehandling kan överklagas på samma sätt som ådömd påföljd. En särskildfördel med förslaget är att en ytterligare process om påföljdens utformning undvikes.Domareförbundet anser därför att handläggning av frågorna i brottmålsprocessenär att föredra. I stort sett samma synpunkter åberopas av de övrigainstanser som tillstyrker utredningens förslag och som närmare motiverar sinståndpunkt. framhåller att gränsen mellan de dömande och deverkställande myndigheternas områden i någon mån kommer att suddas ut men anserändå utredningsförslaget riktigast. , som tillhör dem som ställer sigtveksamma till förslaget, framhåller att i fråga om den tilltalades personligaförhållanden polisen - och de övriga polismyndigheterna - iåtskilliga fall 1981/82:141 58 skullekunna lämna för dessa avgöranden betydelsefuUa uplysningar utöver vad detaktuella brottmålet ger upphov till. Sådana upplysningar om iakttagelser ochtips angående brott, kontakter och umgänge samt andra förhåUanden, alltsåspaningsinformation, kan dock i regel inte tas upp vid en öppendomstolsförhandling eller ens uppenbaras för den filltalade. Med hänsyn härtillvill inte utesluta att en prövning i administrativ ordningvore att föredra. BRÅkritiserar utredningen för att någon prövning inte har gjorts av i vad måndomstol verkligen har möjlighet att göra en bedömning i enskilda fall humvidapåtaglig risk föreligger för fortsatt allvarlig brottslighet som riktar sig moteller medför fara för liv eller hälsa. Det är således oklart med vilken säkerhetsådana bedömningar över huvud taget kan göras och än mer i vad mån domstol ärlämplig instans för att pröva en sådan fråga. Liknande synpunkter anförs av som framhåller att förslaget fömtsätter att man med någon högregrad av sannolikhet skall kunna fömtse i enskilda fall vilka som kommer attåterfalla i särskilt allvarlig brottslighet, om det ej företas extraordinärasäkerhetsåtgärder mot dem under verkställigheten. All kriminologisk och rättspsykiatriskerfarenhet visar dock att individuella fömtsägelser har låg träffsäkerhet närdet gäller återfall i brott. Att döma någon till särskild riksanstalt underhänvisning till påtaglig risk för fortsatt brottslighet under verkställigheteninnebär att straffet eller straffskärpningen kommer före den förmodadebrottsligheten. Man dömer då för förmodade eller senare under verkställighetenuppstående "tankebrott". Detta ter sig både vetenskapligt och etiskthelt oacceptabelt. Sådana invändningar torde väl även ha legat bakom avskaffandetav det tidsobestämda interneringsstraffet i . Föreningenkaraktäriserar förslaget så att man i panik över narkotikasituationen på vårafängelser vill återinföra straff för förmodad framtida brottslighet. lär medlemmarna i en vanlig domstol i allmänhet intebesitta sådan människokunskap och i övrigt ha sådana insikter att de harmöjlighet att överblicka vad som kommer att hiinda med en människa om fyra-femår, kanske mera, fram i tiden. De fall som här avses blir för övrigt såsällsynta att den enskilde domaren inte kan beräknas få någon överbHck överreglernas tillämpning. Om man genom att lägga beslutanderätten hos domstolarnaavser att uppnå en enhefiig praxis, lär alltså denna önskan knappast kunnauppfyllas. Om förslaget godtas, måste under alla förhållandenkriminalvårdsstyrelsen - som har den bästa erfarenheten och överblicken påområdet - få möjlighet att ompröva beslutet än utredningen tänktsig. Men då återstår väl inte mycket av idéen med att lägga beslutanderättenfrån början hos domstolen. ,som avstyrker förslaget, menar att detta skulle innebära stora prakfiskasvårigheter. Det blir ett mycket inflexibelt system, som innebär att ett antalplatser "låses" för en viss kategori intagna. 1981/82:141 59