prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Enligt min uppfattning bör dock de framtidaförebyggande insatserna utgå från en helhetssyn på individernas situafion ochha en viss kontinuitet. Hälsoupplysningoch annan individinriktad förebyggande vård bör främst vara en uppgift förprimärvården. Jag vill dock understryka att i alla former av hälso- ochsjukvård förutsätts ingå information och hälsoupplysning. I samband med vårdoch behandling skall patienten informeras om sitt hälsofillstånd, om desärskilda hälsorisker som kan föreligga, om de behandlingsmöjligheter som stårtill buds samt om möjligheterna att förebygga eller behandla sjukdomen, skadaneller handikappet. Detta följer redan av 5 8 lagen (1980:11) om tillsyn överhälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. Detär angeläget att hälso- och sjukvårdspersonalen förbereds och mofiveras försina uppgifter i fråga om information och hälsoupplysning. Behovet av sådanainsatser får övervägas i grundutbildningen av vårdpersonal samt ividareutbildningen och efterutbildningen. Mödra-och barnhälsovården kommer även att ha stor betydelse förfolkhälsan. Föräldrautbildningen bör också kunna medverka fill att bl.a.psykiska problem hos barn förebyggs. Hälsoupplysningkan också integreras i aktiviteter av typen friskvård, som är inriktade på attvidmakthålla en god hälsa genom en hälsosam livsföring. Hit hör upplysning omlämplig kost och mofion samt om tobakens och alkoholens skadeverkningar. Statenhar också en roll i hälsoupplysningen. bedriver sedan lång tidtillbaka hälsoupplysning. Verksamheten har bl.a. omfattat 1981/82:97 38 informafionkring kost och mofion, beroendeframkallande medel, sexual-och samlevnadsfrågor,smittsamma sjukdomar samt tandvård. Till stor del har verksamheten bestått avförsöksprojekt med syfte att utveckla metoder för det hälsoupplysningsarbetesom bedrivs av lokala myndigheter och organisationer. Hälsoupplysningbedrivs vidare av flera andra statliga myndigheter, exempelvisskolöverstyrelsen, , livsmedelsverket och trafiksäkerhetsverket. Ilikhet med HSU anser jag att staten även i fortsättningen bör ha enkompletterande och samordnande roll när det gäller hälsoupplysningen i landet.Staten - och därvid i första hand - har att inom områdetmedverka i kunskapsförmedlingen fill bl.a. andra berörda samhällssektorer,såsom skola, arbetsmarknad och massmedia (press, radio och TV). Socialstyrelsenhar därjämte enligt propositionen 1979/80:6 att ge underlag tilllandstingskommunerna samt bistå och stödja dem i deras informations-ochhälsoupplysningsverksamhet. Jagvill också peka på de särskilda hälsoproblem som handikappade människor kan ha.Det är viktigt att främja en posifiv utveckling för barn med handikapp ellermedfödda missbildningar. Insatser för de långvarigt sjuka barnen måste ges högprioritet. Detär vikfigt att med oUka stödjande och förebyggande åtgärder söka skapaförutsättningar för ett normalt liv för de handikappade. Jag ser deförebyggande insatserna här i ett bredare perspektiv. Huvudvikten bör i mångafall ligga på en integrerad psykologisk och social verksamhet. Hälso-ochsjukvården kan då vid sidan av rent medicinska åtgärder även på annat sättbidra med sina kunskaper och erfarenheter i andra verksamheters arbete med attanpassa bostads-, transport- och arbetsmiljö till de handikappades behov. Ett förebyggande arbetemot psykisk ohälsa omfattar åtgärder utanför hälso- och sjukvårdens ram. Dessaberör många av samhällets sektorer, såsom åtgärder för att minskaalkoholkonsumtion och användning av psykofarmaka, hjälp att öka individensmotståndskraft genom hälsoupplysning m.m. Jag är medveten om attdetta är stora och svårbemästrade problem. Jag vill ändå peka på att det i detpsykiatriska vårdarbetet samlas kunskaper om sådana samhällsförhållanden sompåverkar uppkomsten av psykiska störningar. Primärvårdens personal får ävenkunskaper och erfarenheter om vilka livsskeden som innebär kriser och kanmedföra svåra psykiska påfrestningar. Hälso- och sjukvården och socialvårdenbör ha möjligheter att genom samarbete lokalt verka för att förebygga psykiskaproblem för riskgrupper för psykisk ohälsa, t.ex. arbetslösa, ensamstående medminderåriga barn, invandrare och unga missbrukare. De äldre är en annan gruppför vilken det - sett i ett bredare perspektiv - är viktigt med förebyggandeåtgärder. Sådana åtgärder övervägs inom äldre- Prop.1981/82:97 39 beredningen(S 1981:01). Men även rent hälso- och sjukvårdsinriktad förebyggande verksamhetär av största vikt för att förhindra att sjukdomar blir invalidiserande.Förebyggande och rehabiliterande insatser behövs för att äldre personer sålänge som möjligt skall kunna bo kvar i sina hem. Denenskilda människan har ofta stora möjligheter att själv påverka sitthälsofillstånd. Genom sin livsföring och genom goda levnadsvanor, t.ex.fillräcklig vila, undvikande av tobak och alkohol samt lämplig kost och mofionkan människor inte bara undgå eller begränsa sjukdomar och skador utan även ökasitt välbefinnande. Det gäller således att få de enskilda människorna att kännaansvar för sin hälsa och att själva ompröva och eventuellt ändra sinlivsföring. För detta krävs från samhällets sida upplysning och information. Attengagera förskolan skolan i aktiviteter som kan bidra till en hälsosammarelivsföring ser jag därför som en mycket vikfig uppgift. I skolundervisningeningår att forfiöpande ta upp frågor om hur den egna kroppen fungerar, vad somkan orsaka sjukdomar och skador samt hur man bör leva för att främja en godhälsa. Närasammanhängande härmed är information för att förbättra den enskilda människansmöjligheter att själv på rätt sätt ta hand om vissa sjukdomar och skador, s.k.egenvård. Erfarenheten visar att människor i betydande utsträckning kan påverkasin hälsa genom egna åtgärder såväl när det gäller att upptäcka sjukdomssymptomsom att behandla vissa sjukdomar och skador. Det är den enskilde som får göraden första iakttagelsen vid ett sjukdomsfall antingen det nu gäller den egnapersonen, barn eller andra närstående. Vid de flesta sjukdoms- eller skadefallkontaktas f.ö. inte heller hälso- och sjukvården. Den enskilde försöker istället klara sig själv. I de fall den enskilde haft kontakt med hälso- ochsjukvården t.ex. den öppna vården är det patienten själv som avgör om givnaföreskrifter följs eller inte, om medicinen tas och dietanvisningar åtlyds osv.Mycket viktiga vårdinsatser görs alltså av människorna själva vid sidan avinstitutionerna. Kunskapernamåste ökas om vilka sjukdomar och sjukdomssymptom som den enskilde själv kanbehandla och som naturen själv läker samt sådana där snabb kontakt med läkareeller annan vårdpersonal är nödvändig. Kunskaperna måste också vidgas hosmänniskorna om hur hälso- och sjukvården är organiserad och om vilkavårdmöjligheter som finns. I detta sammanhang bör också erinras om denbetydelse som förstahjälp-insatser av vanliga medborgare har vid inträffadeakuta sjukdoms- och olycksfall. Sådana insatser kan i många fall bli avgörandeför den sjukes eller skadades möjlighet till överlevnad eller tillfrisknande.Det är önskvärt att kunskaperna härom förstärks hos allmänheten. Ommänniskornas möjligheter att ta ansvar för den egna och närståendes hälsaförbättras, kan detta ha stor betydelse för deras välbefinnande och trivsel.Hälso- och sjukvårdsresurserna bör då också kunna användas på ett bättre sättän f.n. 1981/82:97 40 För att ge utrymme för sådana förebyggande insatser, sombedöms vara effektiva, kommer landstingskommunerna i många fall att behövaomprio-ritera och omstrukturera sin verksamhet. Hälsovård, friskvård ochegenvård måste utgöra en vikfig del av hälso- och sjukvården i framtiden.Utbyggnaden av de förebyggande insatserna får emellertid inte gå ut överviktiga sjukvårdsuppgifter för särskilt utsatta grupper t.ex. vissa grupper avhandikappade. Jag vill i detta sammanhang understryka att det inte finnsnågon anledning att se ett motsats- eller konkurrensförhållande mellan denförebyggande och den sjukvårdande verksamheten. Båda inriktningarna är likabetydelsefulla och bör ömsesidigt påverka varandras utveckling. Helhetssyneninom hälso-och sjukvården och inom socialsektorn som sådan bör tillämpas såväli det enskilda fallet som när det gäller organisationsstrukturen. I enlighethärmed bör hälso- och sjukvård - som också HSU betonat - ses som ensammanhängande verksamhet. När det gäller sjukvården blir landstingskommunernasansvar enligt mitt förslag detsamma som enligt gällande lagsfiftning. Enredogörelse för hur sjukvården bedrivs ges i HSU:s betänkande. I hälso- och sjukvården ingår även funktionsförbättrandeoch funktions-uppehållande behandling för handikappade. Liksom f.n. omfattasäven olika insatser vid barnsbörd i landstingskommunernas ansvar. Denverksamhet som bedrivs inom den allmänna hälso- och sjukvården med stöd avabort- och steriliseringslagarna omfattas inte av landstingskommunernasansvar enligt sjukvårdslagen, utan utgör ett frivilligt åtagande frånhuvudmännens sida. Att ombesörja abort och sterilisering bör ingå ilandstingskommunernas ansvar enligt den nya ramlagen. Såsom framhölls i prop.1974:70 med förslag fill abortlag, m.m. är det särskilt angeläget när detgäller abort att ingreppet kan utföras utan onödigt dröjsmål. HSU har föreslagit att tandvården bör omfattas avbegreppet hälso- och sjukvård. Den bör därför ingå i landstingskommunernasansvar enligt denna lag. Flera remissinstanser har instämt häri, bl.a.socialstyrelsen, landstingsförbundet, och 1978 årstandvårdsutredning. anser att tandvården redan nu börföras in i en hälso- och sjukvårdslag men att resultatet av sistnämndautredning bör föreligga, innan ställning tas fill bl.a. preciseringen avinnehållet i tandvården. och ett par landsfingskommuner är avsamma skäl tveksamma fill förslaget. Enligt min mening talar mycket för att landstingskommunernasansvar enligt hälso- och sjukvårdslagen även bör omfatta tandvården. Med hänsyn till de särskilda överväganden som pågårbeträffande tandvården tandvårdsutredning är jag emellertid inteberedd att nu slutligt ta ställning till frågan om även tandvården bör omfattasav den nya lagen. Prop.1981/82:97 41 Påflera områden inom hälso- och sjukvården bedrivs f.n. verksamhet av andra änlandstingskommunerna. Företagshälsovården är sålunda en del av arbetarskyddetenligt arbetsmiljölagen (1977:1160). För den svarar arbetsgivaren i samverkanmed arbetstagarnas organisationer. HSUföreslår ingen ändring av ansvarsförhållandena vad gäller företagshälsovården.Utredningen framhåller dock behovet av samverkan mellan landstingskommunernaoch de ansvariga för företagshälsovården i syfte att samordna utvecklingen ochutnyttjandet av de olika medicinska resurser som behövs för en ändamålsenligföretagshälsovård. Jag delar denna uppfattning. Skolhälsovården år f.n.enligt skollagen (1962:319) en primärkommunal uppgift. För att få fill stånd enbättre samordning av skolhälsovården med hälso- och sjukvården för barn ochungdom föreslår HSU att landstingskommunerna tar över huvudmannaskapet förskolhälsovården inom i första hand grundskola och gymnasium med socialstyrelsensom fillsynsmyndighet. Det ekonomiska ansvaret bör enligt utredningen åvilalandstingskommunerna. Vården bör normalt även ombesörjas avlandstingskommunerna med egen personal. Skolhälsovården skall bedrivas iskolans lokaler och i nära samarbete med skolan, dess personal, elever ochelevernas föräldrar. Vidremissbehandlingen av detta förslag har remissopinionen varit delad. ,landstingsförbundet, de flesta sjukvårdshuvudmännen samt instämmer i förslaget. Landstingsförbundetframhåller att ett skolhälsovårdsengagemang inte bör omfatta enbart barnet iskolan utan även barnet mot bakgrund av dess totala hälsomässiga och socialasituation. Skolhälsovården kan vid ett genomförande av HSU:s förslag i dennadel få värdefull kontakt med den förebyggande barnhälsovården och andramedicinska verksamhetsområden. SÖ, , , , , och Skola, är emot förslaget och vill behålla ettprimärkommunalt huvudmannaskap. De menar att elevvården, inkl. skolhälsovården,bör vara en integrerad del av skolans hela verksamhet. För att arbetet inomelevvården skall bli effektivt måste personalen inom denna arbeta nära skolansövriga personal och ha ingående kunskaper om skolan som arbetsplats ocharbetsmiljö. Samarbetet med landstingskommunerna och fungerarväl enligt dessa remissinstanser och kan ytterligare förbättras. Jag delar den uppfattningsom framförs av bl.a. SÖ att övervägande skäl talar för att bibehålla ettprimärkommunalt huvudmannaskap. Skolhälsovården bör ses som en del av skolanselevvård, vilken ingår i samhällets omsorg om barn och unga. Jag instämmer iuppfattningen att elevvården bör vara en integrerad del av skolans helaverksamhet. Ett nära samarbete behövs emellerfid med landstingskommunerna bl.a.när det gäller personalresurser. 1981/82:97 42 Ettsådant förekommer redan och bör kunna utvecklas ytterligare. På flera hållfullgörs skolläkare- och skolsköterskeinsatser av landstingskommunal personal.Jag förordar ett förstärkt samarbete mellan skolhälsovården ochlandsfingskommunernas barnhälsovård samt också mellan skolhälsovården och denkommunala barnomsorgen. Studerandehälsovårdensställning har utretts under senare år.Studerandehälsovårdsutredningen föreslog i sitt betänkande (SOU 1975:7)Framtida studerandehälsovård bl.a. att den allmänna hälso-och sjukvårdensuccessivt borde ta över ansvaret för de studerandes behov av somatisk ochpsykiatrisk sjukvård. Förslaget har remissbehandlats. Studerandehälsovårdensframfida ställning har ansetts vara nära avhängig lösningen på frågan om detobligatoriska medlemsskapet i studerandesammanslutningar, det s.k.kårobligatoriet. Denna fråga har varit föremål för utredningar ochställningstaganden i . Riksdagenhar senast mot bakgrund av regeringens förslag i prop. 1978/79:100 beslutat attdet obligatoriska medlemsskapet i studerandesammanslutningar tills vidareskall bibehållas. En särskild arbetsgrupp har filisatts av regeringen meduppgift att föreslå hur studerandehälsovården skall organiseras och fungera iett system med fortsatt obligatorium för flertalet studerande inom högskolan. Dåstuderandehälsovården sålunda f.n. är under utredning, bör enligt minuppfattning resultatet av denna avvaktas, innan slutlig ställning tas fillhuvudmannaskapet för verksamheten. Ansvaretför hälso- och sjukvården för de värnpliktiga åvilar enligt beslut av riksdagenår 1978 försvarsmakten. Enligt vad jag har inhämtat pågår förhandlingar medberörda sjukvårdshuvudmän om deras möjligheter att genom avtal fillhandahållaläkare för verksamheten. Eftersom frågan om huvudmannaskapet för sjuktransport- och ambulansverksamhetenf.n. övervägs av räddningstjänstkommittén (Kn 1979:01), har HSU inte funnitanledning att föreslå några förändringar av nuvarande ansvarsförhållanden.Detta innebär att landstingskommunerna i avvaktan på resultaten avräddningstjänstkommitténs arbete skulle ansvara för att en organisation finnsför vägbundna transporter. Jagdelar denna uppfattning. Sjuktransporterna är en viktig länk ibehandlingsarbetet. Det är därför nödvändigt att landstingskommunerna har ettstarkt inflytande i vart fall över personalens utbildning och fordonensutrustning. har lagt fram principbetänkandet(SOU 1981:82) Samhällets räddningstjänst, som även omfattar dessa frågor. Detär svårt att klart och entydigt avgränsa landstingskommunernas ansvar förhälso- och sjukvården i förhållande till näraliggande verksamhetsområden somandra huvudmän svarar för. Särskilt landstingskommunernas ansvar förförebyggande åtgärder kan komma att göra gränsdragningen besvärlig. Deverksamheter mot vilka en klar boskillnad kan bli svår att göra är främst 1981/82:97 43 ,företagshälsovården, skolhälsovården, studerandehälsovården, äldreomsorgen ochden allmänna hälsovården. Beträffande är det i första handäldreomsorgen och vården av alkohol- eller narkotikaskadade som kan leda tillgränsdragningsproblem. HSUframhåller att helt klara och otvetydiga gränser mellan hälso- och sjukvårdenoch de andra nämnda vårdområdena inte kan dras. HSU anser det därför angelägetatt hälso- och sjukvårdens ansvariga ständigt uppmärksammar riskerna med enalltför vid tolkning av begreppen förebygga, utreda och behandla sjukdomareller skador och därmed även beaktar riskerna med att göra alla vårdbehov fillmedicinska problem. Närdet gäller avgränsningen mot har HSU inte satt i fråga attpsykiatrisk vård och långtidssjukvård hör till hälso- och sjukvården.Utredningen framhåller att de förebyggande, utredande och behandlande uppgifternasom rör sjukdomar och skador i hög grad berör även dessa verksamheter. Hälso-och sjukvården bör här liksom inom andra områden ha resurser att fillgodose devårdbehov, som är av övervägande medicinsk natur. EnligtHSU hänger avgränsningssvårigheterna främst samman med ställningstagandena i deindividuella fallen, huruvida vårdbehoven är av enbart medicinsk eller av annankaraktär. Problemet gäller således vem som i ett konkret fall skallfillhandahålla vården. Mångavårdbehov, inte bara sådana med anknytning fill psykatrisk vård ochlångtidssjukvård, kräver enligt HSU kombinerade sociala och medicinskainsatser. En samordning av det vårdutbud som tillgodoser dessa behov är viktig.Denna samordning kan enligt HSU åstadkommas genom ett långtgående samarbetemellan de olika vårdgivarna. Någraremissinstanser, bl.a. , efterlyser en närmare granskning avansvarsfördelningen mellan å ena sidan hälso- och sjukvården och å andra sidansocialtjänsten. Remissinstanserna framhåller att avgränsnings-problemen ärsärskilt påtagliga beträffande hemsjukvården, äldreomsorgerna, insatserna förhandikappade, psykiatrin och vården av alkohol- och narkotikamissbrukare. Detansvar som i socialtjänsflagen lagts på kommunerna innebär att bådesocialtjänsten och hälso- och sjukvården kommer att ha ett ansvar för att vårdeller annat bistånd ges t.ex. äldre människor, handikappade och missbrukare.Detta utvidgade ansvar för för med sig vissa gränsdragningsproblem.Mot denna bakgrund anförde föredraganden i propositionen 1979/80:1 omsocialtjänsten bl.a. att han inte var beredd att föreslå några detaljeraderegler för ansvarsfördelningen mellan och sjukvården. Hanutgick i stället från att de tveksamheter som kan komma upp i fråga om dennafördelning smidigast löses genom överenskommelser mellan huvudmännen. På dettasätt kan bl.a. lokala behov och önskemål bäst tillgodoses. Han framhöll attprincipen om ett yttersta ansvar för kommunerna inte innebar någon ändring ifördelningen av de uppgifter som då låg hos 1981/82:97 44 kommunerna resp. landstingskommunerna. Enligt min uppfattning saknas det skäl att nu göra enannan principiell bedömning av hur gränsdragningsproblemen mellan hälso- ochsjukvården och skall lösas än den som gjordes av föredraganden ipropositionen om . Jag är dock medveten om att övergången frånett sjukvårdspolitiskt till ett hälsopolitiskt synsätt kommer att ställaytterligare krav på huvudmännen för hälso- och sjukvården resp. socialtjänstenför att få till stånd en smidig och flexibel anpassning av de bådaverksamhetsområdena. Inte heller detta förhållande bör emellertid, enligt minbedömning, medföra att man går ifrån den principiella lösning avgränsdragningsproblemen som skisseras av föredraganden i propositionen omsocialtjänsten. Några vägledande principer bör här framhållas. Hälso- ochsjukvårdens vårdansvar bör i princip begränsas till att omfatta sådanavårdbehov som bedöms kräva insatser av medicinskt utbildad personal eller avsådan personal i samarbete med personal med administra-fiv, teknisk,farmacevtisk, psykologisk eller social kompetens. Med medicinskt utbildadpersonal avser jag även personal, vars utbildning inriktas på patientomvårdnadoch rehabilitering. Svårigheternaatt i prakfiken strikt fillämpa dessa avgränsningsprinciper kan vara betydande.Så kan t.ex. behovet av medicinsk kompetens vara begränsat i tiden om änåterkommande vid flera fillfällen. Kravet på kontinuitet i behandlingen kan idessa fall göra det nödvändigt att fortsätta vården inom hälso- och sjukvården.Å andra sidan kan kravet på kontinuitet göra det motiverat att fortsätta enbehandling inom den sociala sektorn. Principerna för gränsdragningen kan följaktligen inte geen exakt vägledning om vilken vårdgivare som i varje enskilt fall harskyldighet att svara för att vårdbehovet tillgodoses. Detta förhållande fårdock inte leda till att en människa i en viss situation inte får den vård ochhjälp hon behöver. Det är därför synnerligen angeläget att en samverkan mellande olika vårdområdena kommer till stånd. När det gäller förhållandet till företags-, skol- ochstuderandehälsovården anför HSU att sjukdomsorsakerna och hälsoriskerna i höggrad har förknippats med förhålladena på arbetsplatserna. I skolorna finns godaförutsättningar för att bedriva ett förebyggande arbete. Det förebyggande ochuppspårande arbetet inom hälso- och sjukvården bör därför till stor delförläggas till sådana miljöer. Företagshälsovård, skolhälsovård och studerandehälsovårdutgör därmed naturliga delar av hälso- och sjukvården som de utgörintegrerade delar av andra verksamheter. Dessa verksamheter har tillhuvudsaklig del anordnats av andra huvudmän än sjukvårdshuvudmännen. De hardärför ansvarsmässigt och organisatoriskt varit skilda från hälso- ochsjukvårdsorganisafionen. Även om de också i fortsättningen kommer att bedrivasav andra huvudmän förändrar detta, enligt HSU, inte tillhörigheten till hälso-och sjukvårdssektorn. 1981/82:97 45 Även beträffande dessa verksamheter har remissinstansernapåpekat att det föreligger ett behov av att närmare ange gränserna fill hälso-och sjukvårdens ansvarsområde. Jag anser också att det finns skäl att något kommenteragränsdragningen fill dessa verksamhetsområden. Företagshälsovården bör ha en offensiv karaktär i denbemärkelsen att den inte arbetar bara individuellt förebyggande utan främst ärinriktad på arbetsmiljön. Företagshälsovårdens arbete kan såledeskarakteriseras som hälsoskydd i den betydelse HSU använder begreppet. Liksomprimärvården är företagshälsovården beroende av att kunna få tillgång tillspecialister och avancerad utrustning som den själv inte kan hålla sig med. Densjukhusanknutna verksamheten och främst yrkesmedicinen är den centrala resurssom företagshälsovården vänt sig fill i dessa situationer. Gränsen mellan densjukhusanknutna yrkesmedicinens och företagshälsovårdens uppgifter har dock iviss mån blivit flytande. Vissa grundläggande skillnader finns dock. I sitt delbetänkande (SOU 1980:22) Utbyggnad avyrkesmedicinen har företagshälsovårdsutredning ingående behandlatgränsdragningen mellan företagshälsovård och yrkesmedicin. Enligt utredningenskall yrkesmedicinen inte ersätta företagshälsovården eller andra delar avarbetarskyddet utan skall i stället komplettera dessa med specialiseratkunnande på hälso- och sjukvårdsområdet. En av yrkesmedicinens obligatoriskauppgifter är enligt utredningen att fungera som stöd och kvalificeratkomplement till företagshälsovården. Vad utredningen anför i detta avseende kanenligt min mening tjäna fill ledning för hur yrkesmedicinen skall avgränsas motföretagshälsovården. Någon klar åtskillnad kan inte göras mellan de uppgiftersom åvilar skol-eller studerandehälsovården och dem som bör ankomma på denhälso- och sjukvård som bedrivs av landsfingskommunerna. Jag delar HSU:suppfattning, att en samordning kan åstadkommas endast genom samarbete mellande olika vårdgivarna. Den allmänna hälsovården är väsentligen inriktad på denfysiska miljöns beskaffenhet. Den allmänna hälsovården avser därför, enligtHSU, ett annat område än hälso- och sjukvården och dess förebyggandeverksamhet. HSU:s uppfattning har i denna del inte mött någon erinran hosremissinstanserna. Även jag delar uppfattningen att det i prakfiken inte böruppkomma några problem vid avgränsningen mellan den allmänna hälsovården ochhälso- och sjukvården. Liksom bör hälsovårdsnämndernas verksamhet hasom mål att undanröja eller begränsa störningar som härrör från den fysiskamiljön och som har en skadlig inverkan på människornas hälsa.