prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — 1 de inledande paragraferna talas om alt vård beslutas medslöd av lagen. Intet sägs emellertid här om vad det är för lyp av vård somåsyftas. Jämför man t. ex. med 1 § LSPV finner man att där åtminstone står atldet gäller sluten psykiatrisk vård. Längre fram i lagförslaget (11-14 §§)finner man att det är meningen att den vård som beslutas skall vara en vård ivissa hem avsedda för vård av missbrukare men att vården normalt skall inledaspå sjukhus och att beträffande vårdens innehåll och utformning skall gällabestämmelserna i socialtjänstlagen om inte annat anges i LVM. Det framstår somotillfredsställande att det inte redan i lagens inledande bestämmelser klargörsvad för lyp av vård det är fråga om. Egentligen borde 2 § lyda ungefär somföljer: "Den som är i trängande behov av vård mot fortgående missbruk avalkohol eller narkotika får oberoende av eget samtycke beredas slutensocialvård enligt denna lag, om insatser enligt socialtjänstlagen eller annanlagär otillräckliga för att tillgodose hans vårdbehov." Vårdens innehåll och utformning enligt 14 § lagförslagetär, såsom nämnls, av avgörande betydelse för resultatet av tvångsingripandel.En klar precisering i lagen av de vårdformer som kan erbjudas är därförnödvändig. Vård- och behandlingsinnehållet är också beroende av arten avmissbruk. finner det värdefullt att lagen ges eningress som anger det synsätt som bör prägla dem som är satta att handha lagen.Redan i inledningen bör anges de vårdformer lagen anvisar, såsom sjukhusvård,annan institutionsvård, öppen vård-i den enskildes hem eller annans hem. 3.2 Kravet på inledande sjukhusvård Socialberedningen har uttalat atl en ökad samverkan mellansjukvården och måste komma till stånd, framför allt iinledningsskedet vid avgiftning men även under behandlingens gång. Enligtförslaget skall vården inledas på sjukhus, om inte annat följer avsjukvårdslagen. Länsrätten kan medge undantag från regeln (11 § andra stycketlagförslaget). Förslaget har mött varierade reaktioner. Oreserveratpositiva är TCO och Föreningen . TCO anser det riktigt atl vården bör inledas på sjukhusoch då på sjukhus 1981/82:8 173 därdet finns psykiatriska resurser. FöreningenSveriges Socialchefer konstaterar att beredningen föreslår att tvångsvård skallinledas på sjukhus och tillägger: Somtidigare nämnts delar FSS den uppfattningen. I likhet med samrådsgruppen anserföreningen dessutom att det vid sjukhus som ulnyttias för tvångsvård avmissbrukare bör finnas tillgång till psykiatrisk expertis. Avvisandeställer sig och . Vikan inle finna alt kravet på inledande sjukhusvård, 11 §, tillgodoser etlverkligt behov. Med sammanhållna vårdansvar följer enskyldighet för socialnämnd att tillse alt behövlig vård kommer lill stånd såvälföre som efter länsrättens beslut. I många fall torde avgiftning och eventuellsjukhusvård ha genomförts och ytterligare sjukhusvårdefter det atl beslut om vård enligl lagen fattats, torde vara överflödig. 1 defall medicinsk vård fordras bör den meddelas på det sätt som läkare finnerlämpligast. Övrigaremissinstanser som har kommenterat förslaget är i och för sig positiva tillberedningens syn på hur ansvaret för missbruksvården bör fördelas mellansjukvård och socialtjänst. Samlliga gör emellertid ändå invändningar motförslaget av likartal slag. Fråganom ansvarsfördelningen tas upp av bl. a, , Kommunförbundetoch /SR. Landstingsförbundetframhöll i remissvaret på socialutredningens slutbetänkande att medicinskainsatser i många fall är nödvändiga inte minst vid vårdens inledning, I dagsker avgiftning - beroende på de lokala förhållandena - antingen inomsjukvården eller vid sjukavdelning på institution. De missbrukare som kommeratt omhändertas enligt den nya lagen kommer säkerligen att till övervägande delvara i sådant tillstånd att avgiftning är klart medicinskt motiverad. I de fallinstitutionerna har tillfredsställande resurser bärför bör dessa även framdeleskunnautnyttjas. 1 annat fall får avgiftningen ske inom sjukvården. Förbundsstyrelsendelar således i sak den uppfattning beredningen fört fram i 11 S om behovet avinledande sjukhusvård. Enligtstyrelsens uppfattning har dock denna paragraf fått en oklar och delvismissledande utformning. Det är av slor vikt att så långt möjligt preciseraansvarsförhållandena, särskilt som flera huvudmän är inblandade i vården.Uttrycket att vården skall inledas på sjukhus "om inle annat följer avsjukvårdslagen" innebär att överläkaren beslutar om intagning inom ramenför vad sjukvårdsstyrelsen bestämt. Vidare framgår av hänvisningen tillsjukvårdslagen att några tvångsmässiga åtgärder inte skall vidtas undersjukhusvistelsen. Molden bakgrunden framstår det som olämpligt att i lagen ange att vården skaUinledas vid sjukhus. Detta gäller ju endast om medicinska indikationer Prop.1981/82:8 174 föreligger enligl vederbörande överläkares bedömning i detenskilda fallel. Del är också olämpligt att tala om att tvångsvård inleds genomvård för vilken inga tvångsmässiga regler skall gälla. ifrågasätter om det är nödvändigl atti lagen uttryckligen ange bestämmelser om sjukhusvård och anför: Sjukvårdens ansvar följer av sjukvårdslagen och som nämntsinleds tvångsvård regelmässigt av avgiftning. Genom förarbeten ochuttalanden i specialmotiveringarna till det nu föreliggande lagförslagel kommerbehovet av sjukvårdens insatser att ytterligare markeras. Om en lagmässigreglering ändå anses nödvändig är del av stor vikt atl denna blir så klar altden inte leder till missförstånd på de punkter som här berörts. Del bör åter betonas att vad här sagts inte får loikas somatl hälso- och sjukvården vill dra sig undan sill ansvar för den tvångsmässigavården av missbrukare. Huvuddelen av denna sker ju för övrigt inompsykiatrin. Det är däremot av största vikt att lagstiftningen inte ger upphov lillförväntningar på insatser som inte är möjliga att uppfylla. Styrelsen noterar med tillfredsställelse attsocialberedningen önskat slå fast sjukvårdsansvaret i LVM-ärendena.Erfarenheterna av bl. a. lagen om omhändertagande av berusade personer (LOB)visar att diskussionerna om gränsdragningen mellan sjukvård och socialvårdstundtals kan få en lamslående effekt. Det är viktigt att konstatera att det idessa missbrukar-sammanhang är fråga om både ett sjukvårds- och etlsocialvårdsansvar. Emellertidtorde beredningen inte tillräckligt ha analyserat innebörden av paragrafensmening. Frågan om möjligheten alt inleda vård enligt LVM inom sjukvården kanses i två steg: dels intagningstillfället, dels kvarhållan-det på sjukhus.Enligt sjukvårdslagens 24 och 25 S§ beslutar överläkaren om intagning. Detförhållandel atl länsrätt funnil LVM tillämplig innebär inte skyldighel föröverläkaren alt besluta om intagning. Härför torde krävas ändring isjukvårdslagen. /SR har, liksom , närmareutvecklat sin syn på de tolkningssvårigheter som den föreslagna beslämmelsenskulle kunna ge upphov till och tillägger: /SR håller det visserligen för sannolikt att de allraflesta fall kan vårdas enligt sjukvårdslagen. I ytterligare ett antal fall kan LSPVvara lillämplig. När allvarligare abstinenssymptom inte anses föreligga börpatienten också kunna överföras direkt till den anvisade vårdinstitutionen ("hemmel")och intagning på sjukhus blir därför inte aktuell. I detta sammanhang måstepåpekas att lagen uttryckligen bör ange att bedömningen av patientens vårdbehovskaU kunna göras poUkliniskt och atl patienten skall kunna överföras direkt lillden anvisade vårdinstitutionen, om något behov av sluten sjukhusvård inteföreligger. En sådan bedömning måsle också kunna göras av läkare som inte äranknuten till sjukhus, t. ex. alkoholpoli- 1981/82:8 175 klinikläkare, socialläkare och annan läkare som harerfarenhet av att bedöma alkoholpatienlers vårdbehov. Men även om man sålunda kan förutse atl vården i de allraflesta fall kommer att ske antingen frivilligt och dessutom begränsas lillöppen vård, eller enligt LSPV, kan lagen inte underlåta att ge otvetydigtbesked i frågan om vård utan samtycke i sjukvården av just de patienter förvilka lagen är avsedd. Liknande synpunkter redovisas i ell utförligt resonemang avlänsrätten i som dessutom anför bl. En särskild fråga är hur vården på sjukhus skall kunnagenomföras om den omhändertagne inte är beredd att samarbeta utan kan antasvara inställd på atl la varje lillfälle i akt att avvika. Är fråga om vård påpsykiatrisk klinik kan kvarhållningsrätt ulövas endasi under förulsäilning altbeslut meddelas om vård enligt LSPV. Eljest kan patienten inle hindras från altlämna kliniken. Är fråga om somatisk vård finns del ingen lag utom epidemilagensom medger kvarhållningsrätt. Enligt länsrättens mening slår man här inför enlucka i lagförslaget. Regler måsle lill som möjliggör kvarhållning på sjukhus ide fall då sluten socialvård enligl lagen inleds där. Man måsle komma ihåg alldel är just under del inledande skedet som den omhändertagne är särskilt rymningsbenägenoch att vården skulle spolieras helt om han efler egel goltfinnande kan skiljasig från vården då. Länsrätten, som också ingående resonerar om gränsdragningsfrägornavad gäller LSPV, LVM och LVU, tillägger bl. Man skulle eventuellt kunna länka sig den ordningen atlsocialnämnden inleder sina åtgärder med att i överensstämmelse med 11 Ssocialtjänstlagen se till att missbrukaren omhändertas för sluten psykiatrisk vårdenligl LSPV och alt socialnämnden går i förfaltning om atl få etlbeslut om sluten socialvård enligl LVM lill stånd som kan träda i lillämpningnär vården enligt LSPV avslutas. Även framför invändningar av samma slagsom de nu redovisade och sammanfattar: Det är emellertid ytterst angeläget att så långt möjliglskapa garantier för alt missbrukarnas behov av kvalificerade sjukvårdsinsatser- för såväl somatiska sjukdomar och skador som svåra abstinensbesvär ochpsykiska vårdbehov - blir tillgodosedda inom den reguljära sjukvården. Placeringen på en social vårdinstitution skall därförenligt mening alltid föregås av en läkarundersökning. Därvidskall en bedömning göras av patientens totala sjukvårdsbehov och hur det kantillgodoses. Denna bedömning skall således omfatta såväl patientens behov avomedelbar vård på sjukhus som behovet av sjukvärdsinsalser i övrigl. Inom ramenför samarbetet mellan den somatiska länssjukvården och psykiatrin bör garantierskapas för att missbrukarna också får den sjukvård de behöver. Enligl mening bör formuleringen i 11 §andra stycket LVM utgå och ersättas med följande bestämmelse: "Innan vårdpå hem inleds skall sjukvårdsbehovet bedömas av läkare". Liknande invändningar och förslag framförs också avdomstolsverket, länsrätterna i och samt länsstyrelsernai Stock- 1981/82:8 176 holms,, , och . Sålunda föreslårlänsstyrelserna att kravet "skall inledas" bör mildras lill"kan", "får" eller "bör inledas på sjukhus". Enlänsstyrelse föreslår formuleringen att vård enligt lagen "bör föregås av avgiftningpå sjukhus om så befinnes lämpligt". Enligt11 § LVM skall tvångsvården inledas på sjukhus om inte annat följer avsjukvårdslagen. Från den regeln kan länsrätten medge undantag. Av beredningensuttalanden framgår att tvångsvården bör inledas med att missbrukaren avgiftas (s.40) samt att syftet med sjukhusvården skall vara avgiftning och därmedsammanhängande vård (s. 31). Likaså framhåller beredningen (s, 40) att avgiftningenofta kommer alt vara avslutad när domstolen avgör frågan om vård. Fråga omundanlag från huvudregeln om sjukhusvård kan således antas uppkomma mycket oftai länsrätten. Lagtextensutformning och beredningens uttalanden (s. 51) kan ges den tolkningen att detär länsrätten som skall bestämma inte bara om undantag från sjukhusvården utanockså om sjukvårdslagens krav är uppfyllda. mening bör det inte vara en uppgift för domstolen att pröva omen missbrukare - för avgiftning eller av andra skäl - behöver sjukhusvård ellerinte. Sådana frågor bör avgöras av läkare eller av något organ som besittermedicinsk sakkunskap. Fleraremissinstanser tar upp frågan om vUka resurskrav den föreslagna lagstiftningenkan förväntas medföra. Detgår inte av utredningsförslaget att utläsa vilken omfattning den föreslagna vårdenutan samtycke kommer att få. Det har därför inte heller varit möjligt förberedningen att avväga vårdbehovel mot tillgängliga resurser. Detta är en bristi beslutsunderlaget. Landstingsförbundetutgår fortsättningsvis i detta svar från att tvångsvården ävalkoholmissbrukare kommer atf få i stort samma omtattmng som . Det måstedock betonas alt det finns stora osäkerheter i denna bedömning. Beroende på hursocialarbetare, psykiatriker och läkare inom kroppssjukvården kommer atttillämpa den nya lagen kan det inte uteslutas att nya grupper av missbrukareblir föremål för vård utan samtycke. Omfattningen av vård enligt lagen kommerockså i hög grad att påverkas av hur polisen utnyttjar rätten till omedelbartomhändertagande enligt 8 §. Osäkerhetgäller alltså inte bara den totala omfattningen av vård av alkoholmissbrukaremed tvång utan också vårdens fördelning på olika grupper av missbrukare.Förändringarna kan också variera i olika delar av landet. Detta kommer atl slällanya kvantitativa och kvalitativa krav på både sjukvården och de särskildainstitutionerna. måste vid ett beslut om en ny lag i enlighet med detframlagda förslaget vara medveten om att svårigheter atl resursmässigttillgodose kraven kan komma att finnas under en lång övergångstid. Särskiltgäller detta storstadslänen. Prop.1981/82:8 177 bedömningen av resursbehoven måste givetvis också beaktasvid förhandlingarna om de ekonomiska relationerna mellan staten och dekommunala huvudmännen när del gäller institutionsvården. Vad här sagts om vården av alkoholmissbrukare gäller i änhögre grad tvångsvården av narkotikamissbrukare. Det är en helt ny uppgift.Resurser saknas , varför speciella planeringsinsatser är nödvändiga. Detföreligger stora problem alt försöka bedöma vårdbehovets omfattning ochinriktning. Den osäkerhet som finns på viktiga punkter gör atluppföljningen av lagen blir betydelsefull. delar därförberedningens uppfattning att detta är en av de viktigaste deluppgifterna iutvärderingen av sociakjänstreformen. Vad det förslag som beredningen nu lägger fram innebärresursmässigt i fråga om behov av inslilutionsplatser är svårt att uttala sigom. Till en början kan konstateras atl lagförslaget ålägger kommuner ochlandsting att ha platser tillgängliga inom institutionsvården för vård av den LVM-omhänder-tagne.I dag är på sina håll resurserna maximall utnyttjade. I samband med detta börman uppmärksamma att de institutionella resurserna är ojämnt fördelade överlandet, vilket kan innebära svårigheter när en ändamålsenlig vård skaU beredasden enskilde. Det kandärför vara en rimlig bedömning all en viss utökning av institutionsresursernablir erforderlig. Ett ytterligare skäl härför är att personkretsen i LVM ocksågäller narkomaner. För denna grupp av missbrukare finns iprincip inga institutionsresurser, som fyUer de krav som socialberedningenanger i lagförslaget. På länsnivå pågår nu institutionsplanering som skall varaavslutad före . torde riksdagsbeslutet om LVMinte föreligga. Det är klart otillfredsställande att institutionsplaneringenoch slatsbidragsförhandlingarna beiräffande institutionerna måste genomförasutan att ställningstagande till frågorna kring vård ulan samtyckeföreligger. 1 den situation som uppkommit är del enligt styrelsens meningnödvändigt att man efter riksdagsbeslutet kan återkomma till reglering avkonsekvenserna beträffande institutionerna. Styrelsen finner det vidare uppenbart att LVM-förslagetställer krav på förstärkta resurser såväl kvalitativt som kvantitativt. Det ären allvarlig brist att beredningen inte närmare berört frågan om vårdresurseroch vårdinnehåll. Inle minst gäller denna brist för gruppennarkotikamissbrukare där erfarenheter och resurser för tvångsvård av detta slagsaknas helt. Styrelsen förutsätter dock att de nödvändigaresursförstärkningarna inte kan tillåtas ske på bekostnad av en nedrustning avden frivilliga missbrukarvården, utan att en ompriorilering från andra sektorermåste göras. Urvårdinnehållssynpunkt vore det dessutom klarl olämpligt att omvandla denuvarande behandlingshemmen för narkotikamissbrukare till sådana hem som avsesi 11 § LVM. Med stor sannolikhet skulle de som logs in enligt LVM komma attutgöra en grupp med betydligt kortare vårdlider och lägre motivation än defrivilligt inskrivna. Detta skulle i sin tur kraftigt försvåra 12 1981/82. 1 saml Nr. 1981/82:8 178 eller omintetgöra behandlingshemmens möjligheter attbibehålla och. vidareutveckla de mera långsiktiga behandlingsprogram som i dagkännetecknar deras verksamhet. Detsamma gäller flertalet enskildanykterhets-vårdsanstalter. Sådana förutsättningar för behandlingsarbetet somterminsintagning och speciella fasprogram torde också vara svåra atl förenamed vård enligt LVM. Det lorde vidare vara avsevärt svårare alt vårda tvångsiniagnaalkohol-och narkotikamissbrukare på samma institution än det är atl samvårdadessa grupper inom den frivilliga vården. Risken för svåra motsättningar mellande olika grupperna är stor Uksom risken för att samtliga måste utsållas för ensträngare konlroll, vad gäller innehav av missbruksmedel, än vad som tillämpasvid de allmänna nykterhelsvårdsanslallerna. Det bör tilläggas all dessa harliten, om alls någon, erfarenhet av vård av narkotikamissbrukare. 1 de fallman, trots ovannämnda svårigheter, avser att försöka vårda såväl alkohol- somnarkotikamissbrukare enligt LVM på samma institution är en första förutsättningatt personalen ges erforderlig utbildning. Redan det förhållandet atl del är fråga om vård avpersoner med så allvarligt fortgående missbruk atl vården måsle genomföras utanmissbrukarens eget samtycke ställer speciella krav på vårdens kvalitet.Härtill kommer de svårigheter som sammanhänger med vissa av de problem som förnärvarande finns i det svenska samhället, såsom knappheten på vårdresurser seddmot bakgrunden av det ansträngda samhällsekonomiska och statsfinansiellaläget, den stora arbetslösheten samt bostadsbristen. Statskontoret har ettintryck av atl socialberedningen tagit relativt lätt på dessa problem. Med denmålsättning beredningen ställt upp kommer det enligl statskontorets mening atlbehövas belydande och kostnadskrävande satsningar av de politiska instansernaoch av vårdhuvudmännen för att rusta upp vårdorganisationen. Det synestveksamt om detta kan lösas genom omprioriteringar. Liknande oro inför de krav som kan komma all slällas påinstitutionerna redovisas av t. ex. i ,och . /SR och pekar på behovet av särskildastödåtgärder för värdpersonalen till följd av alt lagen föreslås omfatta ocksånarkomaner: Vård av alkoholmissbrukare under tvångsformer är en blandpatienter/ klienter vedertagen och accepterad ålgärd inom ramen försocialvårdens ansvarsområde. Däremot har liknande tvångsåtgärder saknats förnarkomaner. Ulformning av anvisningar måste ske med hänsynstagande lill denuvarande rådgivningsbyråernas och psykiatriska mottagningarnas arbetsförhållandensamt till att det rör sig om etl resurskrävande klientel som nuvarandevårdinstitutioner saknar erfarenhet av. Atl vårda sådana patienter undertvångsformer kan orsaka allvarliga disciplinära problem. Några inslanser tar upp frågan huruvida vård enligl lagenenbart bör kunna ges vid institutioner med kommun eller landstingskommun som 1981/82:8 179 huvudman som socialberedningen föreslår (11 § förstastycket lagförslaget). Enligt 11 § får vård med stöd av LVM lämnas i hem somdrivs av landstingskommun eller kommun och enligt institulionsplanen för länetär avsett för vård av missbrukare. finner delta väl motiveratmed hänsyn till det allmännas oavvisliga ansvar för och behov av insyn i denvård som ges enligt LVM. Siyrelsen vill dock erinra att flera län saknarkommunall drivna institutioner för tvångsvård och i slor utsträckning förlitatsig på de stifldseägda nykterhetsvårdsanslallernas resurser då tvångsvårdenligt NvL är aktuellt. Beredningens förslag vilar på alt inslilutionsplaneringoch förhandlingar skall leda till att ett väsentligt anlal institutioneröverförs till huvudman. förordar atl möjlighetenall ha s . k . erkända anstalter behålls och får medhåll av länsstyrelserna iMalmöhus och . och Moderata kvinno-och ungdomsförbunden. Som beredningens utredningsmaterial ger vid handen vårdasmerparten av de missbrukare, varom nu är fråga, på de erkända anstalterna. En kommunaliseringav dessa anstalter kan knappasl ske innan den föreslagna lagen Iräder i kraft.Vård enligt lagen måste alltjämt äga rum på de erkända anstalterna. Vårdenmåste begynna på sådan anstalt; etl överflyttande -såsom beredningen tänkt sig- enligt 15 § i ell senare skede av vården kan ske men är i merparten av falleninte realistiskt med hänsyn till den korta vårdtid som föreslås. Utöver de av landsling och kommun drivna hemmen bör i 11 §upptagas hem som godkänt för ändamålet och som tagits upp i plansom anges i 23 § socialtjänstlagen. anser ätt förutom landstingskonimun lerkommun också juridiska personer som "företräder" kommun, samverkandekommuner eller landsling bör kunna bedriva vård enligl LVM. Slutligen tar några remissinstanser upp beredningensuttalade ambition all den akluella vården skall förmedla bl. a. arbete och bosladål missbruka- Med hänsyn till kommunernas bristande' styrmedel förfördelning av bostäder och de väl kända svårighelerna för de utslagna frånarbetsmarknaden att få arbete ter sig beredningens syn på vårdensförutsättningar, all förändra missbrukarens materiella villkor,mera som ell önsketän- Prop.1981/82:8 180 Att vården skall ha ambitionen atl så långtmöjligt förbättra missbrukarnas livsvillkor är dock en självklarhet. När det gäller vårdens innehåll och syfle anserstatskontoret atl socialberedningen redovisar en något för optimistisk syn påmöjligheterna atl åstadkomma en väl fungerande missbruksvård som ger de önskadepositiva effekterna för den vårdade. De slora svårigheter som finns och deökade insatser från samhällels sida som enligt statskontorels bedömande behövsför att man skall kunna leva upp lill socialberedningens höga målsättning ärnästan inte alls belysta i betänkandet. Som beredningen mycket riktigt konstaterar, och somlagförslagets specialmotivering till 14 S anger, så är utbildning, arbele ochbostad av avgörande betydelse för den enskilde i arbetet på att upprätla en"normal" tillvaro. eller socialnämnd haremellertid möjUghet alt direkt och konkret förmedla dessa förutsättningar för ellvärdigt liv. Det krävs samverkan med andra samhällets organ för atl åstadkommadetta. Man måste emellertid inse alt inte heller dessa andra organ förfogaröver lillräckliga resurser och befogenheter. Krav på engenomtänkt och realistiskt förankrad planering av insatserna efter vistelsen påinstitutionen förutsätter enligt styrelsens uppfattning att också exempelvisarbetsförmedling och bostadsförmedling i vissa fall aktivt tar del iförberedelserna. I speciälmotiveringen (till första paragrafen) borde kunnabelysas hur gällande lagstiftning kan utnyttjas för lösning av bostads-ocharbetsmarknadsproblem. Flera instanser tar upp nödvändigheten av en fungerandetillsyn över vården utan samtycke, inle minst av rättssäkerhetsskäl. RÅ liksom hovrättenför Nedre menar atl del kundevara av värde atl i LVM la in ett uttryckligt stadgande, att socialstyrelsenhar tillsyn över den vård som meddelas med stöd av LVM samt att styrelsen skallfölja och vidareutveckla vården och ha möjlighet alt utfärda allmänna råd lillledning för lagens tillämpning. RFHL anför för sin del: roll som övervakare, inspektör ochkontrollör måsle ulökas. måste åter få tillstånd all meddelaföreskrifter lill kommuner och landsting vad gäller vårdens innehåll,utformning och resurser. Allt snack om "självständighet" idessa frågor är bara grymt hyckleri som slår mot de svagaste. Länsrätten i anför: En tvångsvård får inte urarta till en ren förvaring ellerblott ett tillfälligt avlägsnande från samhället av en besvärlig missbrukare.Vården får inte bli Prop.1981/82:8 181 ett sken utan måste vara en realitet.