prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Dettapräglar verksamheten och kommer sannolikt att göra så 1981/82:97 12 underlång fid framåt. Vid en internafionell jämförelse är tillgången på vårdplatserhög i . Antalet besök hos läkare i öppen vård är relativt lågt. Då skallockså noteras att huvuddelen av dessa besök sker vid sjukhusens öppnamottagningar. Underdet har vårdpolifiken i allt högre grad syftat fill att gehälso- och sjukvården en ändrad inriktning. Politisk enighet har rått ombehovet av en sådan förändring. Den öppna hälso- och sjukvården utanförsjukhusen har jämte långtidssjukvården och psykiatrin ställts i förgrunden. Enökad samverkan mellan olika verksamhetsområden och en social helhetssynkännetecknar den pågående utvecklingen. har härutöverbehovet av förebyggande insatser alltmer uppmärksammats. Från centralt hållframtagna struktur- och sektorsprogram m.m. samt underlag som kommit fram ilandstingskommunernas arbete med hälso- och sjukvårdsplaner har gett nyautgångspunkter för verksamheten. Underde närmaste decennierna fortsätter både antalet och andelen äldre att öka. Detgäller framför allt de allra äldsta som genomsnitfligt har många ochsammansatta vårdbehov. Kraven på samhällets insatser för att på olika sättbistå de äldre växer också som följd av att allt fler av dem bor ensamma medsmå möjligheter fill hjälp och stöd från anhöriga. Samhällsutvecklingenhar vidare inneburit en höjd levnadsstandard och utbildningsnivå vilket i sintur medför att pafienternas anspråk på hälso- och sjukvårdens tjänster ökat.Detta gäller såväl den medicinska kvaliteten som t.ex. boendet och andrasociala förhållanden vid sjukhem. Vidare kräver pafienterna numera att få ettmedinflytande på vården. Ökade krav ställs också på att även andra än rentmedicinska behov skall beaktas i vårdarbetet. Mot denna bakgrund får man sesträvandena mot en helhetssyn på patientens förhållanden samt kraven på attförbättra omvårdnad och kontinuitet i arbetet - särskilt för långfidssjukapatienter - och att beakta patienternas behov av att vården skall vara nära ochlätt tillgänglig. Frånvårdpersonalen ställs krav på en bättre arbetsmiljö och ett vidgatmedinflytande. Ett genomförande av sådana förändringar innebär ofta krav påökad personaltäthet. Denkraftiga utbyggnad av sjukvårdsresurserna, som har skett under de senastedecennierna, har svarat mot de krav som medborgarna ställt. Undersökningarvisar att människorna är relativt tillfredsställda med sjukvårdens insatser vidakut inträffade sjukdomar och skador samt sätter stort värde på dess högastandard. Problem i sjukvården är dock bl.a. svårigheter att rekrytera personalfill vissa geografiska områden och fill vissa verksamhetsfält, väntetider vidbehandhng av vissa sjukdomar samt brister i konfinuitet och i omvårdnad,särskilt för långtidssjuka patienter. Utvecklingeninom hälso- och sjukvården har inneburit att kvaliteten på dess tjänsterförbättrats, bl.a. genom ökade kunskaper om nya metoder för diagnostik ochbehandling. Här kan erinras om vad antibiotika och kemoterapi, dvs. användningav kemiska ämnen, innebär vid behandling av Prop.1981/82:97 13 infektionssjukdomarsamt vad psykofarmaka innebär inom den psykiatriska vården. Genom nya metoderinom kirurgi och ortopedi har möjligheter skapats att återställafunktionsförmåga och minska lidande i samband med t.ex. ledsjukdomar. Denmedicinska forskningen ger fortlöpande nya möjligheter att upptäcka,diagnostisera, behandla och lindra människors sjukdomar. Därutöver förväntasatt hälso- och sjukvårdsforskning liksom omvårdnads- och primärvårdsforskningundan för undan skall ge ny kunskap som underlag för effekfivering ochförbättringar av hälso- och sjukvårdsarbetet. Nya framsteg kan t.ex. innebäraförkortade vårdfider inom den slutna vården. Genom nya behandlingsformer börytterligare möjligheter erbjudas att förbättra funk-fionsförmågan hos sjuka ochhandikappade. Det finns också anledning räkna med att diagnos- ochbehandlingsuppgifter skall kunna fortsätta att överföras från sluten till öppenvård, som i allmänhet är mindre resurskrävande. Nya kunskaper ökarförutsättningarna att framgångsrikt angripa hälsoproblem. Erfarenhetenvisar att utvecklingen av nya undersöknings- och behandlingsmetoder i mångafall innebär krav på resursökningar. Därför är det nödvändigt att ta fill varamöjligheterna att minska antalet vårdplatser m.m. inom den dyra slutnaakutsjukvården. En stor del av akutsjukvårdplatserna upptas avlångtidssjuka patienter. En minskning av antalet vårdplatser inom akutvårdenbör därför kunna ske i samband med utbyggnaden av långtidssjukvård och annanäldreomsorg. Underden första inträffade stora förbättringar avbefolkningens hälsa. Med båttre hygien och kost, allmänt höjd levnadsstandardsamt medicinska framsteg sjönk barnadödligheten och människornas livslängdökade. är nu passerad. Bl.a. har ökningen imedellivslängd framför allt för män i stort sett avstannat. För män i40-55-årsåldern har t.o.m. påvisats en ökad dödlighet. En ökad sjuklighet ibl.a. bjärt- och cirkulationssjukdomar och tumörsjukdomar har konstaterats inomvissa åldersgrupper. Sådana sjukdomar torde hänga samman med vad som brukarkallas människors "livsstil" och olika miljöförhållanden. Den storakonsumtionen av tobak och alkohol liksom vägtrafiken och förhållanden iarbetslivet skapar stora hälsoproblem. Bristenpå utbildad personal har varit en starkt begränsande faktor förutbyggnaden av hälso- och sjukvården. På grund av bl.a. den tidigare högautbyggnadstakten råder fortfarande personalbrist inom vissa områden. Genom deutbildningsinsatser som har skett under kommeremellerfid tillgången på utbildad personal att växa snabbt. Avden lämnade redogörelsen framgår att en kraftig utbyggnad har skett av hälso-och sjukvården . Hälso-och sjukvården är i första hand en landsfingskommunal uppgift.Verksamheten finansieras fill två tredjedelar med intäkter frånlandsfingsskatt. 1981/82:97 14 Genom bl.a. statsbidrag och ersättningar frånsjukförsäkringen medverkar staten i stor utsträckning till sjukvårdens finansiering.Genom lagstiftning och tillsyn men också på andra sätt påverkar staten hälso-och sjukvårdsut-veeklingen. Staten och sjukvårdshuvudmännen har ett gemensamt intresseav att främja en ändamålsenlig utbyggnad av hälso- och sjukvården, bl.a. isamband med fördelningen av de totala samhällsresurserna. har den kommunala sektornbyggts ut kraffigt. Också andra vikfiga samhällsuppgifter än hälso- ochsjukvården har förts över från staten till kommuner och landstingskommuner. Dekommunala organen har vidsträckta befogenheter att själva ombesörja sinaangelägenheter. Den kommunala självstyrelsen utgör i enlighet medregeringsformen en grund för vårt samhällssystem och vår demokrati. Det finns en klar strävan att ytterligare förstärka denkommunala handlingsfriheten. Många utredningar har genomförts eller pågår medsyfte att begränsa den statliga detaljregleringen av kommunernas verksamhet ochatt decentralisera arbetsuppgifter från staten till kommuner och landstingskommuner.Uppdraget till hälso- och sjukvårdsutredningen (HSU) kan delvis ses som ett ledi detta större sammanhang. Bl.a. bedriver den s.k. stat-kommungruppen somtillsattes , ett omfattande arbete med att begränsa sådan statlignormgivning och tillsynsverksamhet som medför ökade kostnader för kommuner ochlandstingskommuner. Hälso- och sjukvården utgör en väsentlig del av samhälletstotala välfärdssystem. Landstingskommunernas verksamhet på detta område måstebedrivas på ett tillfredsställande sätt samt svara mot demokrafiska,välfärdspolitiska och samhällsekonomiska mål. Härför fordras bl.a. ett välfungerande samspel mellan landstingskommunerna och staten, mellan närliggandelandsfingskommuner och mellan skilda intressen inom ett landstingsområde. Frågan om samspelet mellan staten och landstingskommunernahar behandlats av ett flertal utredningar och i flerapropositioner. Den nya kommunallagen (1977:179) bygger på principen attkommuner och landstingskommuner skall lämnas största möjliga frihet att anpassasina arbetsformer till de lokala förhållandena. Lagen har i högre grad änfidigare lagar karaktär av ramlag. Åtskilliga detaljfrågor som fidigarereglerades i lag har överlämnats fill kommuner och landstingskommuner attsjälva reglera. 1976/77:1 om minskad statlig detaljreglering avkommunerna m.m. lades fram förslag till de ändrade regler för delandstingskommunala specialreglerade nämnderna som föranleddes av den nyakommunallagen. Den grundläggande principen bakom förslagen var att kommunernasoch landstingskommunernas handlingsfrihet skulle ökas liksom deras möjligheteratt anpassa verksamhetsformerna efter lokala förhållanden. För hälso-och sjukvårdens del gjordes i det sammanhanget endast begränsade Prop.1981/82:97 15 ändringarmed hänvisning till den då påbörjade översynen av hälso- och sj ukvårdslagstiftningen. Riksdagenbeslöt om en omfattande reformering av skatteutjämningssystemet ienlighet med förslag som lagts fram i prop. 1978/79:95 om den kommunalaekpnomin (FiU 35, rskr 335). I linje med att statsmakterna i ökad utsträckningdrar upp allmänna riktlinjer för de kommunala verksamheterna i stället för attdetaljstyra dem beslöts också att flera specialdesfi-nerade statsbidrag skulleupphöra och att medlen skulle föras över fill det nya skatteutjämningssystemet.I propositionen förutsattes att överläggningar fortlöpande skulle ske mellanrepresentanter för staten och kommuner och landstingskommuner bl.a, för attunderlätta för kommunerna och landstingskommunerna att hålla en kommandeutgiftsutveckling inom av statsmakterna angivna samhällsekonomiska ramar. Statsmakternasallmänna synsätt i frågan om samspelet mellan staten å ena sidan samtkommunerna och landstingskommunerna å den andra har redovisats i fleraproposifioner. Senast har detta skett i prop. 1980/81:80 om ökad kommunalsjälvstyrelse och minskad byråkrafi. Den nya ramlagsfift-ningen påsocialtjänstens område som antog och som träder i kraft den 1januari 1982 bygger på det allmänna synsätt som där anges. Det gäller även detförslag till hälso- och sjukvårdslag som jag nu lägger fram. Påhälso- och sjukvårdens område har statens roll behandlats i prop. 1979/80:6 omsocialstyrelsens uppgifter och organisation m.m. (SoU 45, rskr 386). Ipropositionen beskrivs statens ansvar på följande sätt. "Deuppgifter som följer av statens ansvar för socialvården och hälso- ochsjukvården har sin grund i statens övergripande ansvar för den samladevälfärdspolifiken och för samhällsekonomin. Staten fullgör dessa uppgiftergenom lagstiftning samt genom en betydande medverkan i vårdens försörjning medekonomiska resurser och utbildad personal. Statens ansvar för socialvården ochhälso- och sjukvården kan sägas omfatta ett övergripande planerings- ochsamordningsansvar som innebär att påverka omfattningen och inriktning avsocialvården och hälso- och sjukvården. Statsmakterna har vidare möjligheteratt påverka den kommunala verksamheten inom ramen för den ekonomiska politikenoch genom överläggningar med representanter för kommuner och landsting.Statsmakterna har slutligen ett fillsynsansvar som innebär att ytterstgarantera enskilda människors trygghet Och säkerhet såväl vad avser vårdenskvalitet som i rättsligt hänseende." HSUdelar i sitt betänkande i huvudsak det synsätt som ligger fill grund för dennyssnämnda proposifionen. Statens uppgifter inom hälso- och sjukvården kanenligt utredningen hänföras till kravet på en rationell och rättvis fördelningav samhällets resurser inom denna sektor samt mellan hälso- och sjukvården ochandra samhällssektorer (välfärdspolitik). Vidare understryks behovet av en förriket samordnad utveckling av resurser för hälso- och sjukvården(arbetsmarknadspolitik, utbildning samt forsknings- och utvecklingsverksamhetm.m.). Slutligen betonas behovet av bevakning av enskilda Prop.1981/82:97 16 människorstrygghet och säkerhet i medicinskt avseende (fillsyn). Dessa uppgifter förstaten förutsätts enligt HSU bli utförda främst som ett bistånd och ett stödfill sjukvårdshuvudmännen. HSUmenar att ett samråds- och förhandlingsförfarande bör utvecklas i olikaövergripande frågor där bl.a. vårdpolitiska, arbetsmarknadsmässiga ochsamhällsekonomiska aspekter vägs samman. Utredningen förutsätter samordnadeinsatser bl.a. i planeringsfrågor samt i fråga om utbildning av vårdpersonaloch forsknings- och utvecklingsarbete. Utredningen pekar vidare på behovet avsamordning på riksnivå när det gäller sådana åtgärder som är inriktade på attundanröja hälsorisker i miljön, t.ex. när det gäller epidemiologiska studieroch annat forsknings- och utvecklingsarbete. HSU:sprincipiella ställningstaganden i denna del har i huvudsak inte föranlett någrainvändningar under remissbehandlingen. Sompåpekas bl.a. i prop. 1980/81:80 finns det inte någon allmängiltig princip förutformningen av den statliga kontrollen. Det har inte ansetts möjligt ellerlämpligt att ställa upp några sådana generella principer. För varje område böri stället en avvägning ske mellan de delvis motstridiga intressen som kanfinnas. En anpassning fill samhällsutvecklingen måste fortlöpande ske. Det ärdärvid naturligtvis angeläget att sådana fprmer väljs för kontrollen att ettförtroendefullt och ömsesidigt samarbete främjas mellan staten och de kommunalahuvudmännen. Deintressen som särskilt gör sig gällande på hälso- och sjukvårdens område ärenligt min mening följande. Hälso-och sjukvårdens insatser kan vara särskilt ingripande i den enskilda människanstillvaro. Det är fråga om hennes liv och hälsa. Vård av olika slag måste finnasatt tillgå i erforderlig omfattning. Den skall vara tillgänglig för helabefolkningen och tillgodose människornas behov av trygghet och säkerhet imedicinskt och rättsligt hänseende. Detta nödvändiggör vissa statliga regler ochen statlig tillsyn. Samtidigtmåste konstateras att landstingskommunerna har de bästa förutsättningarna attbedöma hur behoven av service på lokal nivå även på detta område skall kunnatillgodoses. Informationsvägar och kontakter underlättas också, om avståndet ärkort mellan beslutsfattarna och innevånarna. En decentralisering avbeslutsbefogenheter till landsfingskommunerna bör därför ske som ett led iarbetet att fördjupa demokratin även på detta område. Dennya lagen bör därför enligt min mening ge stort utrymme förlandstingskommunerna att utforma vården efter lokala och regionala behov ochförutsättningar. Den statliga tillsynen bör främst avse allmänna riktlinjer,erfarenhetsutbyte och rådgivning till huvudmannen. Möjligheten måste emellertidäven i fortsättningen finnas till inspektion i enskilda fall frånfillsynsmyndighetens sida. Iolika sammanhang har det framhållits att övergripande mål behövs för hälso- ochsjukvården. Härigenom skapas möjligheter att - inom ramen för 1981/82:97 17 de riktlinjer för den långsiktiga hälso- ochsjukvårdsutvecklingen, som sådana mål utgör - samordna de insatser, som görs påskilda håll inom hälso-och sjukvården samt av olika myndigheter ochorganisationer m.m. Jag instämmer häri. Jag anser också att de övergripandemålen bör fas in i en ny hälso- och sjukvårdslag. Jag biträder således HSU:suppfattning att denna bör ges formen av en målinriktad ramlag. De av HSUföreslagna målen - en god hälsa och en vård på lika villkor för helabefolkningen - anser jag i huvudsak väl avvägda. Dessa allmänna mål bör utgörarikfiinjer vid den fortsatta utvecklingen av hela hälso- och sjukvården. Medanledning av den kritik som framförts av en del remissinstanser bör vissaförtydligande uttalanden göras angående innebörden av målen. Jag återkommerhärtill i avsnitt 2.2. Utredningens förslag till ramlag har mottagits positivt avdet stora flertalet remissinstanser. Några remissinstanser bl.a. juridiskainstanser, handikapporganisationerna samt /SR och de flesta av dess förbundär dock negativa till förslaget i denna del. De menar i huvudsak attlagförslaget är substanslöst och att det medger stora standardskillnader mellanolika landsfingskommuner till nackdel främst för de svagaste grupperna isamhället. Invändningar har också gjorts om att förslaget inte skulletillgodose regeringsformens krav på tillräcklig precision vid angivande avlandstingskommunernas ansvar. Jag har därför föreslagit vissa fillägg fill ochförtydliganden i lagen i syfte att åstadkomma en något fastare reglering än denutredningen har föreslagit. Det är min uppfattning att även grundlagens kravhärigenom tillgodoses. Lagen bör dock behålla sin karaktär av ramlag medmöjlighet för huvudmännen att anpassa verksamheten efter lokala och regionalabehov och förutsättningar. En mycket detaljerad lag skulle enligt min meningförsvåra detta. Landstingskommunerna bör ha möjlighet att organisera sinverksamhet på olika sätt. Även verksamhetens inriktning bör kunna variera någotmellan olika landstingsområden. Vården måste dock ha en likvärdig kvalitet. Regleringen av den organisatoriska uppbyggnaden av hälso-och sjukvården bör i linje härmed begränsas fill att främst avse en polifiskstyrelse, benämnd hälso- och sjukvårdsnämnd, och fill möjUgheter för huvudmännenatt inrätta förtroendemannaorgan som är underställda denna nämnd. medicinskt ledningsansvar för vissa läkare bör också finnas kvar i den nyalagen. Möjlighet bör införas för att efter framställning frånhuvudmännen medge undantag från lagens bestämmelser i sistnämnda hänseende. Såsomjag tidigare nämnt har utvecklingen inom hälso- och sjukvården inneburit attkvaliteten på dess tjänster förbättrats, bl.a. genom att ökade kunskaper ochnya metoder för behandling och diagnostik kommit befolkningen fillgodo.Samfidigt är det dock uppenbart att det blivit allt svårare att relatera deökade hälso- och sjukvårdsinsatserna till en motsvarande förbättring avfolkhälsan. I stället har konstaterats en ökad sjuklighet och 2 1981/82. Prop.1981/82:97 18 stigande dödlighet i vissa grupper av befolkningen. Det räcker inte med att hälso- och sjukvården enbart tarhand om dem som blir sjuka eller som skadas. Hälso- och sjukvården måste istörre utsträckning engagera sig i hälsovårdande uppgifter. Den måste ocksåanvända sina kunskaper om för tidig död, sjukdomar och skador m.m. samtinformera om riskerna för ohälsa. Hälso- och sjukvården måste därför iframtiden mera aktivt medverka i den allmänna samhällsplaneringen och därigenombidra till bättre miljöförhållanden till gagn för vår hälsa. För att uppnå större effekt på befolkningens hälsaär det viktigt att människorna ges möjligheter att själva sköta sin hälsa påett bättre sätt än f.n. Den nya lagen bör ålägga huvudmännen för hälso- ochsjukvården ett samlat ansvar för att främja befolkningens hälsa och för att engod hälso- och sjukvård kan erbjudas hela befolkningen. Vården måste vara avgod kvalitet och tillgodose den enskildes behov av trygghet och säkerhet ivården. Till frågan om ramlagen för hälso- och sjukvården böromfatta även tandvården återkommer jag sedan 1978 års tandvårdsutredningslutfört sitt arbete. I fråga om skolhälsovården föreslår jag ett fortsattkommunalt huvudmannaskap. Landstingskommunerna bör åläggas att planera hälso- ochsjukvårdens utveckling med utgångspunkt i befolkningens behov av vård. De börvidare åläggas att samordna sin verksamhet med kommunerna och andra vårdgivarei landstingskommunen samt med närliggande landstingskommuner till ett samlatoch rationellt utbud av hälso- och sjukvård. Jagredovisar i ett särskilt avsnitt samlat och mera i detalj hur mina förslagpåverkar patientens ställning. Flera av dessa förslag syftar fill att stärkapatientens ställning. Tillsammans med de redan existerande bestämmelserna omhälso- och sjukvårdspersonalens åligganden m.m. och om landstingskommunalaförtroendenämnder skapar den nya lagstiftningen enligt min mening godaförutsättningar för att den enskilde skall få vård när det behövs, att vårdenär av god kvalitet och att den som är missnöjd kan fä gehör för sina klagomålnär de är berättigade. I de förslag som jag nu lägger fram har jag tagit hänsynäven till det övriga förändringsarbete som pågått på dettaområde. Hit hör förutom de nyssnämnda bestämmelserna om tillsynen över hälso-och sjukvårdspersonalen m.fl. och om landsfingskommunala förtroendenämnderäven t.ex. betänkandet av utredningen om sjukvårdens inre organisation (SIO)samt de lösningar som valts för organisationen av regionsjukvården och försjukvården i krig. De förslag som lagts fram av utredningen om sjukvården ilivets slutskede övervägs f.n. i . I enlighet med en överenskommelse mellan staten ochsjukvårdshuvudmännen har införts en särskild ersättningtill huvudmännen att schablonmässigt fördelas mellan dem. Ersättningen skallunderlätta insatser vad gäller förebyggande hälsovård och primärvård. 1981/82:97 19 1980/81:187 om vissa ersättningar fillsjukvårdshuvudmännen, m.m. framhöll chefen för attschablonersättningen bör betraktas som inledningen till en mera allmän övergångtill ett enklare ersättningssytem från sjukförsäkringen till de offentligasjukvårdshuvudmännen. En arbetsgrupp skall inför nästa överläggningsomgångmellan staten och huvudmännen överväga möjligheterna att i ökad omfattning förasamman och schablonisera ersättningarna. Arbetsgruppen skall också övervägamöjligheterna att i detta ersättningssystem inrymma - helt eller delvis -nuvarande statsbidrag till kliniker för psykiskt sjuka. Jag har därför inteansett det lämpligt att behandla frågan om ersättning från sjukförsäkringenför hälso- och sjukvård i detta sammanhang. Jag har tidigare pekat på hälso- och sjukvårdens storabetydelse i samhällsekonomin. Behovet av en rationell och rättvis fördelning avsamhällets resurser inom denna sektor liksom mellan hälso- och sjukvården ochandra samhällssektorer innebär att möjligheter måste finnas fill statligpåverkan. Härför talar även behovet av en för hela riket samordnad utvecklingav personella resurser för hälso- och sjukvården och behovet av atttillhandahålla nya kunskaper på området. Staten bör därför enligt min uppfattningha ansvaret för den mer övergripande centrala planeringen och samordningen avhälso- och sjukvården. Jag finner det också erforderligt att ett samråd skermellan staten och sjukvårdshuvudmännen på polifisk nivå i frågor av gemensamtintresse på detta område. Någon motsvarighet till nuvarande krav på medgivande avsocialstyrelsen för att inrätta läkartjänster behövs inte längre. En centralplanering av läkararbetskraft bör dock ske även i fortsättningen. Statens roll i fråga om forskning och utveckling behandlasinte i detalj i detta sammanhang. Jag ansluter mig dock i huvudsak fill detprincipiella synsätt som utredningen förordat på detta område. Det börframhållas att en proposition om den allmänna forskningspolitiken planeras fillvåren 1982. När det gäller personalplanering och utbildning ansluterjag mig också i huvudsak till vad utredningen anfört. Utredningens förslag hartill viss del redan beaktats i prop. 1978/79:197 om vårdutbildningar inomhögskolan. Jag förutsätter vidare att HSU:s synpunkter skall kunna läggas fillgrund för bl.a. de översyner som pågår av gymnasieutbildningarna samt avgrundutbildningen och vidareutbildningen av läkare m.m. I kompletteringspropositionen (prop. 1980/81:150, bil. 30f) har uttalats att det med hänsyn till kraven på uppbromsning av denlandstingskommunala expansionen finns anledning att närmare pröva vilkainvesteringsprojekt som bör komma till utförande. I princip bör endast sådanainvesteringar som krävs för att klara en oförändrad standard eller som är renaersättningsinvesteringar genomföras. Den särskilda prövning av byggnadstillståndsom regeringen gör för byggnader inom sjukvårdssektorn måste därför kvarståt.v. Jag finner därför inte anledning att nu behandla denna fråga. 1981/82:97 20 Hälso- och sjukvården bör liksom annan verksamhet bedrivaseffektivt. Utgångspunkten bör vara att resurserna används så att patienternasbehov tillgodoses på bästa sätt. Flera av mina förslag syftar förutom fillhumanitära vinster även till att förbättra effektiviteten.