prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — menar attmålen för utvecklingen av hälso- och sjukvården i vårt land, där bl.a. trygghetoch kvalitet skall tillgodoses för den enskilde vårdsökande, harmonierar välmed de krav som finns bl.a. för omsorgerna om flerhandikappade, psykotiska barnoch utvecklingsstörda. Behov av omvårdnad, vård i hemliknande former,helhetssyn, kontinuitet, närhet etc. är centrala mål också för omsorgerna omdessa handikappgrupper. Från flera håll påpekasatt det är viktigt att resurser ställs till förfogande för att ge målentrovärdighet. Någraremissinstanser är kritiska till formuleringen av de övergripande målen. Läkarförbundetanser att HSU:s diskussion om hälso- och sjukvårdens mål inte är klargörande. De båda övergripande målenär var för sig invändningsfria, liksom de kompletterande föreskrifterna om hur hälso-och sjukvården skall utformas. Vad utredningen inte gör klart är i vilken månmålen skall uppfattas som mål för hälso- och sjukvården som helhet och i vilkenutsträckning varje enskild del av verksamheten skall uppfylla kriterierna. Det äruppenbart att t.ex. hälsokontroller inte kan erbjudas alla på hka villkor utanbör riktas till vissa riskgrupper. Åtgärder för att lindra enskilda patienterslidande måste vidtas även om de inte kan sägas bidra till ett gotthälsotillstånd hos hela befolkningen. Regionsjukvården kommer inte att varanära eller lättillgänglig för en majoritet av befolkningen. Listan med sådanaexempel på konflikter mellan målen skulle kunna göras lång. Särskilt egendomligt menarläkarförbundet att det är att HSU i sin förklaring av vad "likavillkor" innebär å ena sidan slår fast att endast vårdbehoven skall avgörainsatsernas omfattning och karaktär, men å andra sidan hävdar att sjukdomensart och varaktighet inte skall påverka möjligheterna att erhålla vård. Man villhoppas att HSU verkligen menar att den förstnämnda principen skall varavägledande, och att avsikten inte är att sjukvården skall ge samma prioritet åten snuva som åt en hjärtinfarkt. 1981/82:97 201 Varkenbetänkandetexten eller specialmotiveringarna till lagtexten ger emellertidnågot klart besked på denna grundläggande punkt. att HSU:s analys av hälsopolitikens inriktning är bristfäUig,att HSU underskattar behovet av kvalitet och säkerhet i vården och att HSU fören föga klargörande, och bitvis t.o.m. motstridande, diskussion om målen för hälso-och sjukvården. kan inte godta utredningens målsättningsparagraf.Utgångspunkten borde enligt sällskapet vara att den enskilde individen ytterstansvarar för sin hälsa och att han principiellt bör ha rätt att söka denvårdform han själv önskar. Man bör heller inte uppsätta mål som inte kanrealiseras. Det är enligt läkaresällskapet tveksamt om man skall lagstifta om vårdkvaUtet. PROanser att utredningen i sin egen kommentar till direktiven överger kravet"på lika villkor" i och med konstaterandet att man genom ramlageninte kan garantera visst utbud av vårdresurser. Enligt PRO:s mening måste ikvalitetsbegreppet också ingå normer för utbud, omfattning och tillgänglighetför att tesen "lika villkor" skall kunna bU verkningsfuU. Direktionen för akademiskasjukhuset i menar att de övergripande målen för hälso- och sjukvårdenhar formulerats i mycket allmänna ordalag. Tillsammans med den diffusa ochbreda definitionen på hälso- och sjukvård i lagtexten finns enligt direktionensförmenande stora risker att arbetsområdet hälso- och sjukvård kan komma atttolkas alltför brett. Direktipnen anser att det saknas ett tredje mål, nämligendet ekpnomiska dvs. att nyttan av hälso-och sjukvården skall maximeras inomtillgängliga resurser. Patientensställning i hälso- och sjukvården Patientensställning regleras förutom i målsättningsparagrafen även i 13 § om Samverkanoch förtroende i vården. Avde remissinstanser som lämnat synpunkter på dessa avsnitt i utredningensbetänkande åtföljande positiva: , kommunaldemokratiskautredningen, landstingsförbundet, ett stort antal landstingskommuner, LO, TCO,och . Socialstyrelsenanser att utredningens förslag innebär ytterligare en förstärkning avpatientens ställning vid sidan av den som inrymmes i den nya lagen om tillsynöver hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. Landstingsförbundetfmner det väsentligt att HSU så kraftigt markerat den vårdsökandes medinflytandeoch rättigheter. menar att HSU:s förslag i dessa delarkommer att medföra behov av ökade informationsinsatser. menar att det är viktigt att HSU i lagen fört in vårdtagaren somaktiv part i hälso- och sjukvården. Dennes suveränitet när det gäller att taemot erbjudna tjänster samt frihet och reella 1981/82:97 202 möjligheter att ta och ge informafion, få ett fillfredsställandeintegritetsskydd osv. förtjänar utrymme i en ramlag. Flertalet landstingskommuner anser att det är väsentUgtatt HSU så kraftigt markerat den vårdsökandes medinflytande och rätfigheter.Det påpekas också att den samverkan som beskrivs i 13 § på många sätt fillämpasredan i dag. läns landstingskommun menar att dessa frågor ärbland de vikfigaste att bearbeta inom hälso- och sjukvården som en del i dagensdemokratiseringsprocess. läns landstingskommun finner det ytterstväsentligt att pafientens rätt skrivs in på angivet sätt. Mycket av dettafungerar redan nu tillfredsställande på många områden men mindre bra på andraområden. Landstingskommunen finner det angeläget att den enskilde också uppmärksammaspå sitt eget ansvar för sin hälsa. För aft åstadkomma denna medvetenhet krävsinte bara utbildning i skolorna och på annat sätt av allmänheten utan också afthälso- och sjukvårdspersonalen arbetar för att patienterna tar ett eget ansvarför hälsan i så stor utsträckning som möjligt. Även LO och TCO framhåller att det är värdefullt attutredningen kraftigt markerat den vårdsökandes medinflytande och rätfigheter.TCO framhåller att man anser att den enskildes medverkan och engagemang i hälsopolitikenär högst väsentlig. Av de remissinstanser som tagit upp dessa frågor harföljande haft kritiska synpunkter på förslagen: direkfionen för karolinskasjukhuset, JO, , läkarförbundet, läkaresällskapet, HSK ochSveriges medicinsk-juridiska förening. Direktionen för sjukhuset menar att en godgrundläggande tanke har givits ett otillräckUgt uttryck i den föreslagnalagtexten. Det torde vara tämligen meningslöst att helt allmänt föreskriva att hälso-och sjukvården skall vara "grundad på aktning för människans rätt tillsjälvbestämmande och okränkbarhet", när regler som verkar i detta syfteinte kan formuleras. Samma invändning gäller enligt direktionen beträffandesatsen "hälso- och sjukvården för den enskilde vårdsökande skall så långtdet är möjligt läggas upp och genomföras i nära och förtroendefull samverkanmellan hälso- och sjukvårdspersonalen och honom". Förslaget innehålleringen reglering i detta syfte. Sådana regler torde också svårligen kunna formuleras. JO konstaterar att Uka litet som enligt den nu gällandelagstiftningen kan den enskilde, som inte får den vård han anser sig behöva,enligt lagförslaget göra rättsliga anspråk gällande mot landsfingen. Dennuvarande lagsfiftningen innehåller emellerfid vissa bestämmelser som reglerardet direkta förhållandet mellan patienten och sjukvården t.ex. reglerna omintagning på sjukhus i 25 § sjukvårdslagen. Även en del av de bestämmelser somanger vad som åligger läkare i läkardistrikt eller läkare vid sjukhus är av den Prop.1981/82:97 203 karaktären(29 och 31 §§ sjukvårdskungörelsen). Dessa bestämmelser blir ofta aktuella inomramen för JO:s tillsynsverksamhet. Bestämmelserna har stor praktisk betydelse.Lagförslaget innehåller inga sådana regler. JO ställer sig tveksam till omdetta är lämpligt och framhåller vikten av att bestämmelser av det slag som nufinns på området får en motsvarighet i det nya regelsystemet. Göteborgskommun konstaterar att i den nya sociallagstiftningen har myndighetens ansvar iförhållande till den enskilde formulerats och preciserats och dessutom har ensärskild besvärsordning utformats för att stärka den enskildes rättssäkerhet iförhållande fill den vårdgivande myndigheten. Iförslaget till ny hälso- och sjukvårdslag har den enskildes ställning inom hälso-och sjukvården inte blivit föremål för motsvarande överväganden. Det medicinskaansvaret regleras i annan lagstiftning och har där en annorlunda karaktär iförhållande till vad som gäller inom socialvården. Kommunen hade gärna sett atti vart fall konsekvenserna belysts av att den enskildes ställning är olika iförslaget till ramlag för hälso- och sjukvården jämfört med ramlagen försocialvården. Läkarförbundet:Syftet med upplysning till den vårdsökande är främst att ge honom möjlighet attmedverka i besluten om den egna vårdens utformning. Detta syfte kan dock i aUmänhetinte föreligga med upplysning till någon som står den vårdsökande nära. Läkarenhar skyldighet enligt allmänna läkarinstruktionen att meddela patient denbehandling som tillståndet fordrar. Patienten själv kan vägra föreslagenbehandling och tar då ansvaret för detta beslut, men motsvarande kan som regelinte gälla någon som står nära. Detär tveksamt om närstående överhuvudtaget kan medverka i och ta ansvar förbeslut om vårdens utformning, exempelvis vid val mellan olikahandlingsalternativ. Läkaren torde alltid vara skyldig att ansvara för dessabeslut ifall den vårdsökande ej själv kan eller ej vill medverka. Härvidbortses från de specialfall som utgöres av exempelvis föräldrar med minderårigabarn. Varkenföreslagen lag eller av specialmotiveringen framgår denna betydelsefullaskillnad mellan första och andra meningen i stadgandet om rätt tillupplysningar. Både för den som lämnar upplysning och för den som står denvårdsökande nära är det viktigt att denna skillnad tydligt uttrycks, eljest kanansvar för beslut överföras på närstående som denne inte kan bära. Formuleringenav stadgandet gör det svårt att ufiäsa om det riktar sig till huvudmannen ellerdirekt fill personalen. Hur som helst är det ytterst väsentligt att innehållethelt överensstämmer med innehållet i motsvarande lagrum i lagen om fillsyn överhälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (1980:11), vilket inte är fallet med denföreslagna formuleringen. år det uppenbart att den enskilde individen bär det ytterstaansvaret för sin hälsa och att planeringen - som det också uttryckes ilagförslaget - bör utgå från denna förutsättning. Givetvis kan den enskildeindividen dock inte lastas för följderna av skadUga, för honom eventuellt Prop.1981/82:97 204 okändaomgivningsfaktorer i arbetsmiljö, samhällsmiljö etc. Målet bör vara attsamhället stöder individen i hans strävan att vårda sin hälsa. Samhället måsteockså utformas så, att hälsorisker av nämnd art undvikes. Lagen bör dockenligt sällskapet inte ange mål - och än mindre uppställa krav på insatser -som visserligen kan synas önskvärda men som av ekonomiska eller andra skäl intekan genomföras alls eller inom rimUg tid. Vaddet gäller den enskildes rättsställning kan det enligt diskuteras i vad mån den bör regleras i en sjukvårdslag. Utredningenhar i motiven klart anslutit sig till den grundläggande principen ompatientens självbestämmanderätt. Lagtexten har emellertid olyckligtvis fått enväsentligt vagare formulering. Den nuvarande sjukvårdslagstiftningen är ganskaknapphändig på bestämmelser om enskildas rättigheter. Men i 25 §sjukvårdslagen och 37 § sjukvårdskungörelsen ges regler som i vissa fallgaranterar att den enskilde blir intagen på sjukhus och med stöd av 29 §sjukvårdskungörelsen kan den enskilde kräva att få läkarvård avdistriktsläkare, inbegripet hälsoundersökning m.m. och att få läkarintyg.Föreningen konstaterar att inga motsvarigheter härtill föreslås i den nyalagen. Hälso-och sjukvårdens uppgifter i det individinriktade arbetet kan enUgt utredningensammanfattas i begreppen förebygga, uppspåra, utreda och behandla sjukdom ochskada: I hälso- och sjukvården ingår dessutom även funktionsförbättrande och funktionsuppehållandemedicinsk behandling för handikappade. Information ska betraktas som enintegrerad del av verksamheten i alla dess delar. Till uppgifterna hör ocksåsom en mycket viktig del registrering av sjukdomsorsaker Uksom av sjukledigheteroch dess förändringar. Avde remissinstanser som tagit upp definitionen av hälso- och sjukvårdsbegreppetinstämmer följande i utredningens förslag: , statenshandikappråd, direktionen för sjukhuset, direktionen för akademiskasjukhuset i , statskontoret, landstingsförbundet, ett antal landsfingskommuner,kommun, TCO, SHSTF, , , , . Socialstyrelsendelar HSU:s uppfattning om hälsobegreppets innebörd och det hälsopolitiskasynsättet som grund för hälso- och sjukvårdens utveckling. Styrelsen tyckeremellertid att det är angeläget att tolkningen av hälsobegreppet inte ledertill en överbetoning av hälso- och sjukvårdens roll och uppgifter så att hälso-och sjukvården tar på sig att lösa problem av huvudsakligen social karaktär.Styrelsen tycker också att det är värdefullt att ansvaret för förebyggandeåtgärder - hälsovård och hälsoupplysning -klarläggs och tas in i lagen.Styrelsen ansluter sig fiU utredningens uppfattning att ett hälsopolitisktsynsätt bör prägla sjukvården. Prop.1981/82:97 205 Malmökommun påpekar att utredningen har uppmärksammat de risker som kan bli följdenav en alltför vid tolkning av begreppet "förebygga, uppspåra, utreda ochbehandla sjukdom och skada". Dessa risker som ofta betecknas som medikaliseringinnebär att individen befrias från ansvar för sin situation genom att åsättasen diagnos eller eventuellt erhålla ett sjukintyg. Enligt kommunens uppfattningär denna fråga mycket väsentlig. Hälso- och sjukvårdens ansvarsområde får intevidgas så att alla vårdbehov görs till medicinska problem. Detta gäller exempelvis den sociala sektorn ochförsäkringskassornas verksamhet. Statenshandikappråd anser i likhet med utredningen att det är viktigt attlandstingskommunernas verksamhet inriktas på att förebygga sjukdomar ochhandikapp. kan dock inte acceptera att krav på hälsopoUtiskainsatser riskerar att ställas mot krav på utökade vårdresurser som eftersattagrupper med långvariga sjukdomar och bestående handikapp har. Rådet ser detvidare som en stor brist att rehabiliteringsfrågorna helt förbigåtts iutredningen. HCK framför liknande synpunkter. SKTFår positivt till att hälsopolitiken i lagförslaget ges en mer framskjuten platsän vad som gäller. Förbundet anser dock att ävenrehabiliterings- och psykoterapeutisk verksamhet explicit bör uppräknas somverksamhet inom hälso- och sjukvården. Följanderemissinstanser är kritiska mot förslaget i denna del: justitieombudsmannen,, kommunförbundet, läkarförbundet och läkaresällskapet. JOkonstaterar att i den nuvarande sjukvårdslagen framgår lagenstillämpningsområde främst av 3 §. Området eller med andra ord föremålet förlagstiftningen är "såväl öppen som sluten vård för sjukdom, skada,kroppsfel och barnsbörd, i den mån icke annan drager försorg härom".Begreppen öppen och sluten vård är definierade i 2 §. I viss mån regleras ocksåambulansväsendet. I 1 § 3 mom. undantas sådan vård av psykiskt utveckhngsstördasom avses i lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstördafrån lagens tillämpning. Man kan påstå att det som lagen avser att reglera är tämUgenväl preciserat. Debestämmelser i förslaget som närmast motsvarar de nuvarande reglerna isjukvårdslagen är enligt JO 1 och 3 §§. Av 1 § framgår att det område som lagenavser att reglera är hälsp- pch sjukvården. Härmed avses enligt lagtextenverksamhet för att förebygga, uppspåra, utreda och behandla sjukdomar ochskador. Inom denna definition ryms onekligen ett stort antal av de verksamhetersom traditionellt handhas av andra samhällsorgan än landstingskommunerna. Såtorde t.ex. den samhälleUga verksamhet som syftar till en ökad trafiksäkerhetha som yttersta mål att förebygga skador. Flera exempel kan ges. Utredningensavsikt är uppenbarligen inte att lagen skall ha ett så vidsträckttillämpningsområde som 1 § faktiskt anger. Viktiga ytterligare begränsningar avbegreppet hälso- och sjukvård finns nämligen i motiven, (s. 252 ff och 425 ff).Det är givet att en sådan lagstiftningsteknik inte kan accepteras. Prop.1981/82:97 206 Kommunförbundetanser att det kan ifrågasättas om utredningen tillfredsställande lyckatsdefiniera de begrepp som ligger till grund för avgränsningen av hälso- ochsjukvårdspolitiken. Förbundet som är medvetet om svårigheten att på ett invändningsfrittsätt lösa dessa definitionsproblem menar att det därför torde vara mera givandeatt ufifrån ett pragmafiskt synsätt bedöma möjUgheterna att genom förbättradsamverkan mellan samhällets olika instanser uppnå positiva resultat. Enligt läkaresällskapetsmening har utredningen inte lyckats klarlägga avgränsningen mellan hälso- ochsjukvård och annan samhällsverksamhet, t.ex. vad som i betänkandet kallas"hälsoskydd". När det gäller definifionen av begreppet hälsa införesockså en diskussion om s.k. livskvalitet. Detta försvårar ytterligaregränsdragningen mellan oUka ansvarsområden, och det är bl.a. dengränsdragningen som lagen bör reglera. Införandet av begreppet livskvalitet kani vissa sammanhang vara berättigat men som utredningen själv framhåller är detangeläget att uppmärksamma riskerna med en alltför vid tolkning och faran medatt göra alla vårdbehov till medicinska problem. 5Hälso- och sjukvårdens innehåll och uppbyggnad Utredningenanger i detta avsnitt vilka principiella krav som bör ställas på hälso- ochsjukvårdens funktionella och organisatoriska utformning. Mot bakgrund av deövergripande målen anges bl.a. vilken typ av resurser som erfodras för olikaverksamheter inom hälso- och sjukvården. Följanderemissinstanser är i huvudsak positiva till utredningsförslaget: direktionenför akademiska sjukhuset i , statskontoret, invandrarverket,omsorgskommittén, landstingsförbundet, ett antal landstingskommuner, LO, SKAF,SHSTF. Värmlandsläns landsting menar att en praktisk tillämpning av ett hälsopolitiskt synsättställer krav på medverkan av hela hälso- och sjukvårdsorganisationen.Svårigheterna för ett enskilt landsting att på ett jämlikt sätt fördelaresurserna inom länet får dock inte underskattas. LOtillstyrker den prioritering av närvården som utredningen ger uttryck för. LOerinrar om de sfigande anspråk på vårdinsatser av olika slag som kan förutsesresultera av ökningen av andelen äldre i befolkningen. Dessa behov kan enligt LOsbedömning inte fillgodoses utan en tyngdpunktsförskjutning i vårdensorganisation mot förebyggande insatser och öppna vårdformer, innefattandehemhjälp, hemvård och hemsjukvård. En sådan förskjutning i vårdens inriktninginnebär ett behov av samverkan mellan sjukvård och socialvård Pch dessas respekfivehuvudmän. Ettviktigt fackligt krav är enligt LO att utvecklingsarbete ifråga om hälso-ochsjukvård och socialvård bör inriktas på att skapa en organisation avvårdarbetet som på bästa sätt utnyttjar alla personalkategoriers resurser ochmöjligheterna till samverkan i lagarbete. LO anser att en sådan förändring Prop.1981/82:97 207 liggeri både de anställdas och allmänhetens intresse. LOunderstryker även att ändringar i vårdarbetets organisation, inriktning ochinnehåll har konsekvenser för utbildningen - innefattande grundutbildning,vidareutbildning och fortbildning - för de många grupper av anställda somengageras i vårdarbetet. Någraremissinstanser har en annan uppfattning än HSU i denna fråga. Läkarförbundetkonstaterar att den nuvarande lagstiftningen har sin tyngdpunkt i densjukhusanknutna verksamheten, vilket utredningen anser vara oändamålsenligt ochhindrande vid genomförande av de "hålsopolifis-ka" riktlinjerna. har HSU inte ens försökt att konkret belägga att den nuvarandelagstiftningen utgör något hinder mot aktuella vårdpolitiska strävanden. Likalitet har utredningen visat att den föreslagna ramlagen i sig ger någragarantier för eUer underlättar en sådan utveckling. att inte lagfästa begreppen sluten respektive öppen vård,sjukhus, klinik m.fl. Liknande synpunkter framförs också av Förbundet och . Tandläkarförbundetinstämmer med utredningen i att hälso- och sjukvård är ett sammanhängandeverksamhetsbegrepp och att anledning saknas att göra innebörden av dettabegrepp beroende av vem som är huvudman eller vårdgivare. Tandläkarförbundetkan dock inte instämma i att det därmed skulle saknas anledning att särregleraexempelvis tandvårdsområdet. finns det andra skäl som kan göra en särreglering ytterstnödvändig för att maximalt utnyttja befintliga vårdresurser och åstadkomma erforderiigkoordination mellan olika vårdgivare. Det finns väsentliga skillnader mellanolika former av hälso- och sjukvård. Påvissa områden är behoven i fråga om t.ex. kvalitet och säkerhet större än påandra. I andra fall ställer kontinuiteten i verksamheten vissa krav. När så ärfallet och då det även gäller att garantera "allas rätt till likavillkor" etc. är det svårt att förstå varför den totala avsaknaden avcentrala föreskrifter i samtUga situationer skulle vara den bästa lösningen föralla berörda parter -även pafienten. Detframstår som helt uppenbart att det är en förutsättning för ett omhändertagandeav den vuxna befolkningens tandvårdsbehov , att den offentligatandvården samverkar med de privata vårdgivarna. Det bör slås fast attfolktandvården nått sina framgångar inom den förebyggande vården tack vare attden kunnat inom sin organisation utnyttja förefintliga resurser optimalt. Attdå slå sönder folktandvårdens organisationssystem framstår som obegripUgt ochhelt meningslöst. För att samverkan skall bli meningsfull krävs enUgttandläkarförbundets uppfattning att den offentliga tandvården (folktandvården)organisatoriskt hålls samman och på landstingsnivå, tillsammans med de privatavårdgivarna, kan planera för.medborgarnas lika villkor i vad gällermöjligheterna att erhålla tandvård. Vad nu sagts utgör intet hinder för attfolktandvården ändock samarbetar med andra närvård- Prop.1981/82:97 208 givare- det sker på ett utmärkt sätt, exempelvis vid barnavårdscentralerna.Utan en sammanhåUen folktandvårdsorganisation saknas dock enligttandläkarförbundet förutsättningar för att landstingen skall - som HSUuttrycker det - ges frihet att själva avgöra vilka personella och materiellaresurser som skall ställas till förfogande och sättet att organisera dessa. Hälso-och sjukvården har nämligen enligt HSU:s tankegångar att även inom sittdelområde tandvården uppfylla kravet på lika villkor för medborgarna. Eniitveckling av primärvårdens idé och ett förändrat arbetssätt inom hälso- ochsjukvården- innebärande bl.a. ett grundläggande ansvar för hela befolkningens hälsofillstånd- nödvändiggör enligt utredningen att verksamheten byggs upp och har sinförankring på den lokala nivån. Utredningenföreslår att en ny beteckning - närvård - införs för den hälso-och sjukvård,inkl. tandvård, som organiseras för att både ansvara för befolkningenshälsotillstånd och utifrån en social helhetssyn erbjuda den enskilde hälso- ochsjukvårdstjänster inom ett geografiskt avgränsat område, vanligen en kommuneller en del därav. Vidsidan av närvården faller t.ex. den hälso- och sjukvård inkl. tandvård somdrivs av enskilda vårdgivare samt företagshälsovård, som inte meddelas vid hälso-och sjukvårdshuvudmannens vårdcentral. Sombakgrund fiU utredningens förslag åberopas bl.a. att man anser att dedefinitioner av primärvårdsbegreppet som funnits icke varit fulltentydiga och därför kunde leda till oklarhet. Läkarförbundetkänner sympati för utredningens ambition att försöka skapa ökad klarhet ibegreppen. Man anser att det vore synnerligen värdefullt att ha väldefinierade,enhetliga och av alla omfattade benämningar på hälso- och sjukvårdens olikafunktionella respektive organisatoriska delar. Det väsentliga är att klarhetskapas, medan själva ordvalet är av underordnad betydelse. villdärför inte motsätta sig införande av termen "närvård". Övrigaremissinstanser som särskilt uttalat sig om begreppet närvård avstyrkerinförandet av begreppet.