prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Föreligger skälig anledning att ej tala å brott, skallåklagaren innan han beslutar i ärendet, från barnavårdsnämnden i den kommun,där den underårige vistas, inhämta yttrande, huruvida nämnden vidtagit elleravser all vidtaga ålgärd beträffande den underårige saml huruvida enligtnämndens mening sådan åtgärd kan anses vara lämpligasi för hanstillräitaförande. Nämndensyttrande skall, om åklagaren begär det eller nämnden finner det erforderligt,även innefatta redogörelse för den underåriges personliga utveckling saml hansvandel och levnadsomständigheter i övrigt. Det åligger nämnden att avgiva sitt yttrande skyndsamt. ,4r brottet ringa, må åklagaren utan allbarnavårdsnämndens yttrande inhämtats beslula all ej lala å brotlel. 4 5 underårige tidigare begått brott för vilket fängelse i mer än sex månaderär stadgat, skall åklagaren, om det ej är obehövligt, inhämta skriftligtyttrande från barnavårdsnämnden, innan åtalsfrågan avgörs. Närmare föreskrifter om yttrandets innehåll meddelas avregeringen eller av myndighet som regeringen bestämmer. Beslulall ej lala å broll skall på lämpligt sätt tillkännagivas för den underårige. Underräiielseom beslutet skall ock. såframt åtgärd av fönilsäiies.tillställas denna. 5 5 Beslut all ej tala å brott må återkallas, såframtskäl äro därtill ur all-5 1981182. Beslutom åtalsunderlåtelse enligt 2 .s» 2 eller 3 skall genast lillsiällas barnavårdsnämnden. Haråklagaren beslutat om åtal mot underårig för brott, för vilket svårare straffän böler är stadgat, skall barnavårdsnämnden genast underrättas om beslutet. I frågaom tillkännagivande av beslut om åtalsunderlåtelse för underårig Nuvarande lydelse män synpunkt. och i fråga om återkallelse av sådant beslul ägerrättegångsbalkens bestämmelser i sådant hänseende motsvarande tillämpning. Denna lag träder i kraft den . Lag om ändring i Härigenomföreskrives all 33 kap. 4 5 och 34 kap. 3 5 broitsbalken skall ha nedan angivnalydelse. Har någon begått brott innan han fylli , må efter omständighelema ådömas lindrigare slraff än för broitet är stadgat. Lindrigare straff må ock. om särskilda skäl äro dårilll. bestämmas för broll som någon begått under infiyiande av .själslig abnormitet. Om synnerliga skäl äro därtill och hinder uppenbarligen ej möter av hånsyn lill allmän laglydnad, må jämväl i annat fall ådömas lindrigare straff än som stadgats för bruiiei. Har någon begått brott innan han fyllt , måefter omständigheterna ådömas lindrigare straff än för brottet är stadgateller ock påföljd heh eftergivas (påföljdseftergift). Detsamma gäller i frågaom brott som någon begått under inflytande av själslig abnormitet. Om i annat fall på grund av särskilda omständigheterbefinnes, att brott förskyller lindrigare straffan som stadgas for brotlel, fårsådant lindrigare slraff ådömas. Befinnes de särskilda omständigheterna varasådana alt påföljd för brottet ej är erforderlig, får påföljdseftergiftmeddelas. Finnes på grund av särskilda omständigheter uppenbart, all påföljd för brolie t ej är erforderiig. må påföljd heh eftergivas. Påföljdsefiergifi meddelas vidare, om broll befinnesförskylla lägre bötesstraff än tjugo dagsböter eller tvåhundra kronoromedelbart i penningar. Detla gäller dock icke, om ådömande av straff ärpåkallat av vikiigi allmänt intresse. Ar denlidigare ådömda påföljden fängelse på viss lid, må förordnande enligt I 5 Imeddelas allenasi om det är uppenbart, aii del nya brotlel / jämförelse med detförra år med hänsyn lill påföljden utan nämnvärd betydelse, eller eljesisynnerliga skäl äro därtill. Är denlidigare ådömda påföljden fängelse på viss lid, må förordnande enligt I 5 1meddelas allenasi om någon påföljd utöver del ådömda fängelsestraff el ejfinnes påkallad i anledning av del nya broliei eller eljesi synnerliga skäläro därtill. Prop.1981/82:41 68 Dömesmed tillämpning av 1 5 2 till straff för brott som begåtts innan den lidigaredomen börjat verkställas, skall i möjlig mån vid straffets bestämmandeiakttagas, att straffen tillhopa icke översliga vad som jämlikt 26 kap. 2 5kunnat ådömas för båda brotten, och må därvid dömas till lindrigare straff änför brottet är stadgat. Undanröjandeav fängelse enligt 1 5 3 må ske endast om dom meddelas innan straffet tillfullo verkställts. Dennalag träder i kraft den . Lag om ändring irättshjälpslagen (1972:429) Härigenomföreskrives att 11 5 rättshjälpslagen (1972:429) skall ha nedan angivnalydelse. Denrättssökande skall bidraga till kostnaderna för allmän rättshjälp enligt vadsom sägs i 12-15 §§. Bidragsskyldighet enligt första stycket föreligger dock icke förmålsägande, när denne gör gällande enskih anspråk på grund av brott och åtal ejkommit lill stånd med anledning av beslul enligt 20 kap. 7 eller 9 ,| eller 23kap. 4 a § andra stycket 3 eller 2 ji lagen (1964:167) medsärskdda bestämmelser om unga lagöverträdare. Dennalag träder i kraft den . 1981/82:41 69 Lag om ändring i lagen (1964:542) om personundersökning Härigenom föreskrives att 2, 3, 4, 5, 8 och 10 55 lagen(1964:542) om personundersökning i brottmål skall ha nedan angivna lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Ej må någon dömas lill fängelse ellerdäröver, villkoriig dom, skyddslillsyn, ungdomsfängelse eller internering elleröverlämnas lill särskild vård utan all personundersökning ägt rum.Personundersökning är likväl ej erforderlig, om utredning som avses därmedändock är tillgänglig för räiten. Åtalsunderiåtelse enligt 20 kap. 7 4 måej beslutas ulan att uiredning rörande den misstänktes personliga förhållandenföreligger. Sådan utredning benämnes begränsad personundersökning. Rätlen skall så snart det lämpligen kan ske förordna ompersonundersökning och uppdraga ål skyddskonsulent att föranstalta om sådanundersökning. Förordnande må dock ej meddelas, med mindre den misstänkteerkänt gärningen eller eljesi sannolika skäl föreligga att han begått den. Erkänner vid förundersökning den misstänkte brott förvilket är stadgat fängelse eller däröver, skall åklagaren, om ejsärskilda skäl äro däremot, ulan dröjsmål göra anmälan därom hos rätlen förbeslul angående personundersökning. Föreligger anledning att tillämpa 20 kap. 7 4rättegångsbalken äger åklagaren uppdraga åt skyddskonsulenten an föranstaltaom begränsad person-undersökning. Personundersökningen verkstäl- Personundersökning och begrän- les av tjänsteman inom skyddskon- sadpersonundersökning verkställas av suleniorganisaiionen eller av person- ijänsiemaninom skyddskonsulent- undersökare som skyddskonsulen- organisationeneller av personunder- len ulser. Till personundersökare får sökaresom skyddskonsulenten ut- utses endast den som undergalt för ser.Till personundersökare får utses ändamålet avsedd utbildning eller endastden som har för ändamålet eljesthar erforderiiga kunskaper. avseddutbildning eller eljest har erforderiiga kunskaper. Framkommerunder personundersökning att den misstänkte är i behov av personligt stöd ellerannan hjälp, kan skyddskonsulenten förordna förtroendeman för honom, om hansamtycker därtill. Förtroendeman skall entledigas så snart den misstänkte begärdet. Skyddskonsuleni,skyddsassistent och personundersökare äga, om ej särskilda skäl äro däremot,vid personundersökning taga del av anteckningar och andra handlingar från förundersökningensaml närvara vid förhör som hålles med den misstänkle. Skyddskonsulent,skyddsassistent och personundersökare äga, om ej särskilda skäl äro däremot,vid personundersökning och begränsad personundersökning taga del av anteckningaroch andra handlingar från förundersökningen samt närvara vid förhör som hållesmed den misstänkte. Den som utfört eller biträttvid utförande av personundersökning eller fullgjort uppdrag som förtroendemanmå ej obehörigen yppa vad han därvid erfarit rörande enskilds personligaförhållanden. Bryter någon häremot, dömes, om ej gärningen är ati anse somämbetsbrott, till dagsböter eller fängelse . Den som utfört ellerbiträtt vid utförande av personundersökning eller begränsad personundersökningeller fullgjort uppdrag som förtroendeman må ej obehörigen yppa vad han därviderfarit rörande enskilds personliga förhållanden. Bryter någon häremot, dömes,om ej gärningen är att anse som ämbetsbrott, till dagsböter eller fängelse ihögst . Konungen meddelarbestämmelser om ersättning åt den som utfört eller biträtt vid utförande avpersonundersökning eller förordnats till förtroendeman samt åt läkare som avgivitintyg enligt 7 5- Sådan ersättning skall gäldas av statsverket. Regeringen meddelarbestämmelser om ersättning åt den som utfört eller biträtt vid utförande avpersonundersökning eller begränsad person -undersökning eller förordnats tillförtroendeman samt åt läkare som avgivit intyg enligt 7 5. Sådan ersäu-ningskall gäldas av statsverket. Dennalag träder i kraft . 1981/82:41 71 1 Allmänna synpunkter m. m. /./ JK Betänkandet innehåller enligt min mening en mycket gmndliganalys av de frågor kommittén haft att behandla. Läsaren har i regel bara attvälja mellan de synpunkter som kommittén redovisar. På en punkt saknar jagemellertid en principiell diskussion, nämligen i fråga om rollfördelningenmellan domstolar och åklagare. Möjligen har kommittén ansett denna fråga - motbakgmnd av direktivens innebörd - sakna intresse för utredningsarbetet. Enligtmin mening är den antydda frågan emellertid av sådan central betydelse att deninte kan förbigås vid den fortsatta beredningen av kommitténs förslag. Jag villdärför inleda mitt remissyttrande med några allmänna synpunkter i denna del. Antaletstraffbestämmelser i svensk rätl är mycket stort, enligt min mening alltförstort. Bakom varje sådan bestämmelse måste i princip förutsättas ligga enavsikt från samhället att på något sätt reagera mot överträdelser avbestämmelsen och att därvid - i enlighet med principen om allas likhet införlagen behandla alla överträdare på samma sätt. För att fullfölja dessaavsikter har tillskapats i huvudsak tre organ eller typer av organ: polismyndigheter,åklagarmyndigheter och domstolar. Domstolarna har alltid varit fristående frånde övriga organen. är även polis- och åklagarmyndigheternafristående från varandra. De skilda organen har tilldelats olika uppgifter ochorganiserats med hänsyn härtill. Under trycket av den tilltagande brottsligheten har vissaförskjutningar skett av gränserna mellan de tre nämnda organen. Polisen harsålunda i viss utsträckning fått övertaga åklagamppgifler underfömndersökningen och åklagama, jaäven polisen, harfått vissa dömande uppgiftergenom in-sfituten ordningsbot och strafföreläggande. De angivna åtgärderna har emellertid inte bedömtstillräckliga. Också andra åtgärder har därför vidtagits i syfte att bemästraresursfrågorna, framför allt inom polisväsendet. Jag tänker då särskilt påavkriminali-seringen (senast l.ex. fylleri) och den s.k. depenaliseringen(l.ex. Utvecklingen har - i varje fall synes detmig gälla tiden efter nya införande - uteslutande gått i denriktning jag har antytt. Direktiven för åtalsrättskommittén är ett exempelpå samma tendens. Innan man fortsätter på den inslagna vägen kan det därför,som jag redan framhållit, finnas anledning att överväga om man bör gå längre,vända om eller välja en annan väg för att nå målet. Man kan givetvis ha olika uppfattningar om målet. 1981/82:41 72 börmålet, som jag redan nämnt, i och för sig vara att alla brott - jag använderdetta ord som sammanfattande begrepp för alla överträdelser av straffsanktioner- skall beivras. Ett avgörande styrinstmment när det gäller strävandena attuppnå ett på detta sätt definierat mål är resurstilldelningen till ochanvändningen av personalen inom polisväsendet. Eftersom resursema alltid tordekomma att vara begränsade är emellertid - som det heter i direktiven den tidförbi då varje känd lagöverträdelse beivras. Om polisens resursfrågor är detdock inte tal i detta sammanhang. Däremot är användningen av åklagar- ochdomstolsväsendets resurser en central fråga när man överväger kommitténsförslag. Kommittén har (s. 149) betecknat det som ett framträdande intresse att- i den mån rättssäkerhetssynpunkter ej lägger hinder i vägen - så många sommöjligt av domstolsmålen skall kunna överföras till det enklare och snabbareförfarande som åtalsunderlåtelseinstitutet innebär. Ensådan överföring som nämnts innebär att uppgifter som f. n. ankommer pådomstolarna överflyttas till åklagarna, dvs. åklagarna "upphöjs"lill domare och den förskjutning av arbetsuppgifterna som jag förut nämntaccentueras ytterligare. Den föreslagna ordningen innebär att åklagarna i storutsträckning ges befogenhet att besluta humvida och på vad sätt samhället skallreagera mot den misstänkte. Kommittén föreslår visserligen vissa spärrar -hänsyn till viktigt allmänt eller viktigt enskilt intresse - och den grövrebrottsligheten blir helt undantagen men förslaget innebär ändå, detta ärnaturligtvis avsikten, en betydande omfördelning av de dömande uppgifterna ibrottmål. Kommittén har i ett visstsammanhang (s. 143) utvecklat sin syn på åklagaren som domare. En sådanlösning betecknas därvid som helt otänkbar. Jag delar helt detta synsätt ochjag vill ifrågasätta om inte detsamma i allt väsentligt gäller även flera av deförslag som kommittén lägger fram. Enligt min mening är nämligen innebörden avdessa förslag att "utpräglat dömande funkfioner" Ofr kommitténsuttalande på s. 143) läggs på åklagarna. Förslagen innebär i praktiken attåklagaren i vissa avseenden skall företaga en bedömning av vilken påföljd enlagföring skall ha resulterat i och med utgångspunkt från resultatet av dennabedömning besluta om åtalsunderlåtelse eller åtal. Denna ordning - som alltsåinnebär att åklagaren först sätter sig i domstolens ställe i påföljdsfråganoch därefter fattar ett beslut i åtalsfrågan - innebär risker för betydandevariationer i praxis, risker som knappast kan förebyggas inom ramen föröveråklagamas och RÅ:s tillsyn. Dessutom är att märka att lekmannainflytande! idomstolarna ansetts särskilt värdefullt just vid påföljds valet. Denföreslagna ordningen innebär att åklagaren ensam avgör t. ex. humvida viss vårdeller åtgärd kan anses ägnad att främja den misstänktes anpassning i samhället(20:7 p. 3 RB) eller huruvida den misstänkte kan fillrättaföras utan övervakningeller någon mer ingripande åtgärd (20: 7 p. 4 RB). Att låta åklagaren pågrundval av en sådan bedömning också bestämma påföljden har kommittén funnitotänk- Prop.1981/82:41 73 bart.Samma betänkligheter som uppställer sig mot åklagaren som dömande organ kanemellertid enligt min mening riktas också mot ett förhållande som det härredovisade, inte minst lekmannainflytandet omintetgörs helt just i de fall därdet ansetts mest önskvärt. Även om någon form av lekmannainflytande införsockså på åklagarplanet är det helt uppenbart att en lekmannamedverkan inte ärtänkbar vid avgörande av varje enskilt fall. Kommitténföreslår visseriigen att presumtion även i fortsättningen skall råda för åtal.Förslaget innebär emellertid en betydande urholkning av denna presumtion. Jaghar inte funnit några övertygande skäl för att tiden nu skulle vara mogen föratt i sådan grad som här föreslås frångå huvudregeln att det är domstolarnasom skall pröva om i det särskilda fallet fordras påföljd och i så fall vilken.Det förhållandet att lagstiftaren markerar ett visst förfarande såsombrottsligt/straffbart bör också betyda att samhället i princip reagerar motdetla förfarande med lagföring och dom. En annan ordning överensstämmerknappast med den allmänna rättsuppfattningen. Jagvill i detta sammanhang påpeka att kommittén enligt min mening underskattatdomstolsförfarandet som sådant som ett kriminalpolitiskt medel.Domstolsförfarandet är naturiigtvis - såsom kommittén framhållit (s. 110) -främst påkallat av hänsyn till rättssäkerheten. Det utgör emellerfid dessutomett beaktansvärt inslag i samhällsreaktionen mot den misstänkte. På gmndval avsamtal med aktiva domare vågar jag påstå att det ingalunda är ovanligt altbenägenheten att döma till icke frihetsberövande påföljd är större i fall därdet kan antas att själva domstolsförfarandet inneburit en rejäl tankeställareför den misstänkte. Det torde därför komma att bli missvisande omåklagaren gör det antagandet att lagföring i visst fall skulle ha lett tillvillkorlig dom och han på gmndval härav meddelar beslut om åtalsunderlåtelseunder motivering att härigenom uppnås ungefärligen samma resultat som enlagföring skulle ha lett till. Värdet såsom kriminalpolitiskt medel av denföreslagna ordningen för tillkännagivande av beslut om åtalsunderiåtelse (s.117) torde vara intill obefinflighet ringa. Det kan därför inte ersättalagföringen inför domstol. Ytterligarebetänkligheter kan anföras mot en utvidgning av åtalsunder-lålelseinstitutel.Några ex. kan anföras. Huvudprincipen att endast klarlagda brott - i huvudsakendast erkända sådana - skall leda till åtalsunderlåtelse innebär risk för attden misstänkte erkänner brottet för att slippa obehaget av en rättegång. Vidareriskerar man att få till stånd ett ökat "processande" påförundersökningsstadiet med därav följande ökad arbetsbörda för åklagarna ochkostnader för statsverket. Sålunda torde de utökade möjligheterna att undgååtal leda till ökad efterfrågan på offentliga försvarare redan på fömndersökningsstadietmed uppgift att verka för att åtal inte väcks. Vadjag nu har anfört innebär att jag vill ställa frågan om man inte redan nu gåtttillräckligt långt när det gäller att överföra dömande uppgifter till åklagama.Jag är angelägen framhålla att min inställning inte har sin grund 1981/82:41 74 i någon misstro mot åklagarkåren. Jag vill endast hållafast vid en mer principiellt betonad rollfördelning. 1 princip vill jaganlägga samma synsätt här som när del gäller fördelningen av uppgifter mellanbevakningsföretag och polisen. Det förda resonemanget har varit av övervägandeprincipiell karaktär. Kommitténs förslag gmndas emellertid till väsentlig delpå mer praktiska - framför allt processekonomiska - överväganden. Det finnsskäl att antaga alt ett genomförande av förslaget - jag tänker nu närmast pååtalsunderlåtelseinstitutet - skulle innebära vissa rationaliseringar ochbesparingar. Kommittén har inte redovisat några beräkningar i denna delmen del förefaller mig uppenbart att man i vissa delar måste räkna med en ökadbelastning pä åklagarväsendet. Även om dessa belastningar kompenseras avlättnader för domstolsväsendet är jag inte övertygad om att nettovinsten blirsärskilt stor. Härtill kommer att denna vinst skall vägas mot de nackdelar somreformen skulle innebära och som jag har berört. Enligt min mening finns det anledning att i det läge vi nubefinner oss överväga även andra alternativ än de som kommittén tagit upp. Jagsyftar då på alternativ som utgår från den traditionella rollfördelningen inomrättsväsendet men som ger några av de rationaliseringsvinster som kommitténvelat uppnå. Vad som föresvävar mig är närmast en översyn av förfarandet - ividaste mening i brottsmålsprocessen. En sådan översyn kan troligen ge sådanavinster all vi även i fortsättningen kan låta domstolarna döma och åklagarnaåtala. Med det sist anförda har jag inte uteslutit möjlighetenatt genomföra mindre delar av kommitténs förslag. Delta kommer att framgå i detföljande. Innebörden av och förutsättningarna för åklagarensskyldighet att åtala brott tillhör de väsentliga frågorna i ett rättssamhälle.Man har härvid skilt mellan legalitetsprincipen ochopportunitets-principen, i senare nordisk doktrin också benämnda den absolutaoch den relativa åtalsplikten. Enligt legalitetsprincipen åligger det åklagaren attovillkorligen väcka åtal om han på objektiva skäl kan fömtse fällande dom.Utmärkande för opportuniletsprincipen är alt åklagaren, även om angivenförutsättning föreligger, äger pröva om åtal med hänsyn till omständigheterna idet särskilda fallet är lämpligt från allmän synpunkt och, där så inte ärförhållandet, underiåta att väcka åtal. Innehåller lagstiftningen en huvudregel om åtalsplikt menär huvudregeln förenad med undantag som lämnar rum för ett friare skön frånåklagarens sida, anses opportuniletsprincipen och inte legalitetsprincipenråda. Prop.1981/82:41 75 Medhänsyn till de regler om åtalsunderlåtelse som redan nu finns i svensk rätt -särskilt bestämmelsen i 20 kap 7§ första stycket 3 - kan detdärför ifrågasättas om kommittén har rätl i sitt påstående alt absolulåtalsplikt anses gälla för svensk rätts vidkommande. Manbör dock inte binda sig för mycket vid ordalagen eller terminologin.Betydelsefullare är de principiella skäl som ligger bakom de olika sätten attreglera åtalsplikten. Tillförmån för legalitetsprincipen kan anföras det för eti rättssamhällegrundläggande kravet på allas likhet inför lagen. Från kriminalpolitisk synpunktär det också av vikt att flertalet brott beivras. Ett strikt fasthållande vidlegalitetsprincipen är emellertid alltför resurskrävande för att vara realistiskt.Därtill kommer att det från kriminalpolitisk synpunkt inte är nödvändigt attvarje brott beivras och i vissa fall rentav kan vara slötande att ålal väcks. Föropportuniletsprincipen talar alt man med tillämpning av denna på ett smidigtsätt kan ingripa där det är påkallat och avslå när så inte är fallet. Därmedföljer emellertid också risken att lika fall behandlas olika. När opportuniletsprincipenråder ligger del vidare närmare till hands för de brotlsbeivrande organen allunder trycket av bristande resurser underiåla att ingripa mol brottslighet ävennär ett ingripande är påkallat. Viden reformering av de svenska åtalsreglerna bör, så långt det är möjligt,fördelarna hos både legalitets- och opportunitetsprinciperna tas tillvara. Manbör därför enligt min mening behålla gällande rätts presumtion för alt varje brottskall beivras och endast tillåta undantag som är motiverade av starkakriminalpolitiska eller processekonomiska skäl. För att garantera en likformigtillämpning bör undantagen vara normerade. Huruvida en reglering av detla slagkan betecknas som ett utflöde av den ena eller andra principen anser jag mindrebetydelsefullt. Kommitténsförslag präglas i alltför stor omfattning av teoretiska processuellaöverväganden medan de kriminalpolitiska punkterna harfått för litet utrymme.Man saknar i betänkandet framför allt en diskussion om lag-föringens betydelsefrån allmänpreventiv synpunkt. Det är, som jag förut understrukit, nödvändigtatt hålla fast vid gmndregeln att brott skall beivras. 1 annat fall framstårstrafflagstiftningen som meningslös. Drar man ut konsekvenserna av deföreslagna bestämmelserna i synnerhet 20 kap 7 § 4 saml 23 kap 4a§ andrastycket I och 3 - blir resultatet att instituten villkorligdom och åtalsunderlåtelse nästan helt försvinner ur rättslillämpningen. En sådanutveckling skulle innebära att man i större utsträckning än vad som ärförsvariigt efterger kravet på att brott skall utredas. Vidare skulle mandärigenom gå miste om två kriminalpolitiskt betydelsefulla sanktionsformer. Detanförda får inte undanskymma att det finns utrymme för angelägna reformerpå det område som behandlats av kommittén. Det moderna samhällets alltmerkomplicerade stmktur och den därmed sammanhängan- Prop.1981/82:41 76 de brottsutvecklingen nödvändiggör ytteriigare förenklingaroch prioriteringar i fråga om de rättsvårdande organens insatser. 1 synnerhetgäller detta fömndersökningsstadiet, vilket inte pä samma sätt som åklagarensoch domstolarnas verksamhet varit föremål för partiella reformer sedanrättegångsbalken trädde i kraft . Även om kommitién enligtmin mening har gått alltför långt i vissa hänseenden, finns det åtskilligt idess betänkande som är värt alt ta fasta på. påbörjade sitt arbete har en översyn av rätlegångsförfarandet vidallmän domstol aktualiserats (se Ds Ju 1976: 8) och regeringen har numerabeslutat att en sådan översyn skall komma till stånd. Flertalet av de problemsom behandlats av åtalsrättskommittén lämpar sig emellerfid för partiellareformer, eftersom de är väl avgränsade och inte griper in i andrafrågekomplex.