prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — a; möjliggöra denna samordning föreslär vi att landslingen blir huvudmänför skolhälsovården inom i första hand grundskola och gymnasium, men även -efter överenskommelser - vid andra skolor. Vi förut.sälteratt landstingen vanligen också blir vårdgivare inom skolhälsovården. Detinnebär att skolhälsovårdsuppgifterna bör fullgöras av landslingsanslälldpersonal och att landstingen fåt det ekonomiska ansvaret. Skolhälsovårdensverksamhet bör enligt vår mening oavsett detta bedrivas i skolan. Viföreslår också att tillsynsansvaret för skolhälsovården överförs frånskolöverstyrelsen till . Ställningstagandettill frågan om värdgivaransvarel för studerandehälsovården är beroende av en pågåendeutredning om hur studerandehälsovården skall kunna fungera i elt syslem medobligatoriskt medlemskap i kårsammanslutningar. Företagshälsovårdenför försvarsmaktens anställda skall enligt ett av fattatbeslut regleras enligt de principer i avtal och förordning 1981/82:97 172 somfastställs för andra statsanställda. Enligt faltal beslut skallförsvarsmakten behålla ansvaret för hälso- och sjukvärden för värnpliktiga. Fräganär nu föremal för fortsatta organisalion.söverväganden och för överläggningarmellan staten, landstingen och regionala hälsoråd. Förbandstand-värden väntasbli samordnad med folktandvården och därigenom fä landstingen som vårdgivare. Vadslutligen gäller sjuktransportverksamheten förutsätter vi i avvaktan påresultatet av särskild utredning om räddningstjänsten i dess vidare bemärkelseingen förändring av nuvarande förhållanden. Landstingen har således i enlighetmed ett totalansvar alt tillse alt en ändamålsenlig organisation finns för vägbundnasjuktransporter. Landstingen har därvid att - om frägan inte ordnas pä annatsätt - själva som vårdgivare driva verksamheten. Kapitel 9 Regleringen av hälso- och sjukvårdensorganisation Motbakgrund av i kapitel 7 framförda synpunkter och krav på den funktionella och organLsatoriskauppbyggnaden av hälso- och sjukvårdsverksamheten behandlas i kapitel 9 fräganom föreskrifter härom i lagstiftningen. En genomgång görs utifrån utvecklingenoch behoven inom fyra intresseområden. Dessa intresseområden knyter an till D delprofessionella kunnandet och inflytandet resp. till Q deföretagsdemokratiska intressena. Förvart och ett av områdena redovisas dels nuvarande lagreglering, dels våraöverväganden om fortsatt behov av dylik reglering. Härredovisas i korthet våra slutsatser och förslag med anledning av dennagenomgäng. Detdemokratiska inflytandet över hälso- och sjukvården föreslås säkerställt genomatt en särskilt angiven politisk styrelse liksom f, n, är föreskriven ilagstiftningen. Vi förutsätter därför alt i varje landsting för den politiskaledningen av hälso- och sjukvården skall finnas en hälso- och sjukvårdsnämnd.Nämndens åligganden bör inle detaljregleras. Tungt vägande skäl för enlikformighet över hela landet finns nämligen enligt vår bedömning inte. Varjehuvudman bör ha frihet att anpassa uppgifts- och ansvarsfördelningen tillförutsättningarna i kpmmunallagen pch de Ipkala förhållandena. Ävenmöjligheten för all låta hälso- och sjukvårdsnämnden underställda förtroendemannaorgansvara för den närmare ledningen av olika delar av verksamheten anser vi börfinnas kvar i en utformning som ansluter till propositionen (1978/79:408) omsärskilda lokala organ, Hälso-och sjukvårdslagen skall alltså ge de formellarörutsättningarna för att under hälso- och sjukvårdsnämndens ledning lägga eltansvar på politiskt utsedda 1981/82:97 173 organ.Däremot har vi inte avsett alt i lagen föreskriva hur sådana organ skall varasammansatta eller hur deras ansvarsområden närmare skall beskrivas. Deadministrativa reglerna i nuvarande lagstiftning av.scr ansvaret för i principalla åligganden i hälso- och sjukvårdsverksamheten som inte med sjukvårdskungörelsensord "direkt hör till medicinsk verksamhet". Exempel härpä är reglersom anger vilka tjänstemän som skall finnas i sjukhusledningen ochföreskrifter om dessas åligganden. Viktiga funktioner som inryms i detadministrativa ansvaret är exempelvis planering, samordning, ledning och kpntrpllliksom organisation, utbildning och anskaffande av för vårdarbetet erforderiigaresurser. Somredan inledningsvis påpekats och som även framhållits i utredningsdirektivenutgår den nuvarande .sjukvårdslagens organisatoriska bestämmelser frän en sjukhusbaseradvård där värdplatserna och den slutna vården har en central betydelse. Trptssuccessiv utveckling pch anpassning av lagstiftningen till ett fprmellt ochreellt vidgat huvudmannaskap samt ökad handlingsfrihet för huvudmännen stämmerlagens grundsyn inte överens med den utveckling som ägt rum och kan väntasfortsätta. Såväl lagstiftningens ensidiga inriktning som dess detaljeringsgradmåste därför omprövas. En pmprövning mptiveras också av att den organisatoriskaförändringsprocessen alltjämt pågår och av de starkt skiftandeförutsättningarna inpm och mellan olika landstingsområden för framtiden. Vi bedömerdel olämpligt att utfärda detaljerade författningsbestämmelser även med hänsyntill att cn ny lag i sina huvuddrag bör gälla under åtminstPne . Starkaskäl talar alltså mot en framlida lagstiftning med administrativa regler, sombinder huvudmännen. En ramlagstiftning bör inte föreskriva den organisatoriskauppbyggnaden av verksamheten. Vi har därför förutsatt, att föreskrifter, sombygger på begreppen sluten vård och öppen värd, inte skall förekpmma i den nyalagen. Utredningen har heller inle funnit skäl att lagstifta om begrepp somanger funktioner, nivåer, organisationsstruktur och arbetsenheter. Hälso- ochsjukvårdens ansvariga förutsätts ha möjlighet att fritt utvecklavärdorganisationen. Det bör givetvis ske i ett samspel mellan berördaintressenter. Ivad mån särskild administrativ sakkunskap är nödvändig för att uppehålla arbetsledandeeller andra befattningar bör avgöras av landslingen själva i samråd medarbetstagarnas organisationer. Kvaliteteni vårdarbetet och patientens trygghet bestäms i väsentliga avseenden avpersonalens kunskaper och engagemang liksom av den arbetsorganisation församverkan och utveckling som tillämpas. Kraven pä och förutsättningarna fördenna arbetsorganisation skiftar i hög grad mellan hälso-och sjukvårdens olikaverksamhetsgrenar samt mellan olika delar av landet. Utredningen finner därför inleskäl alt närmare reglera denna organisation 1981/82:97 174 Nägra skäl att genom lagstiftning undanta den professionellaorganisationen från personalens rätt till medbestämmande har inte bedömtsföreligga. Vihar vidare utgått frän att del grundläggande medicinska yrkesansvarel, somregleras utanför hälso- och sjukvårdslagen, bibehålls och vidgas till alt pmfaltai princip all perspnal inom den hälso- och sjukvård, för vars kvalitetsamhället påtagit sig ett ansvar. Utredningenhar emellertid ansett det nödvändigt all trots att arbetsorganisationen iövrigt inte regleras i lagstiftningen behälla en bestämmelse om medicinsktledningsansvar för läkare, I anslutning till en lagstiftning om ledningsansvarmåste vikten av att vid utövandet av sådant ansvar iakttadelegationsmöjligheterna särskill understrykas. Det medicinska ledningsansvaretär avgränsat till att gälla undersökning och behandling i medicinskt avseendeav den enskilde patienten. Inomsådan verksamhet som inte till övervägande del är medicinsk bestämmerhuvudmannen själv hur ledningen av verksamheten skall prga-niseras.Ledningsansvar kan även i detta fall avse utredning pch behandling av enskildavårdfall. Det gäller t. ex. tandvården. Huvudmannenbestämmer pcksä enligt vad spm redan anförts om det administrativa inflytandetom ledningsansvaret när det gäller vilka resurser t. ex. i form av lokaler,personal, material etc. som skall ställas till förfogande. Fråganom särskilda bestämmelser i lag om organisation, åligganden och ansvar måsteses mot bakgrund också av kraven på arbetsplatsdemokrati. Inom hälso- ochsjukvärden bör givetvis flnnas samma förutsättningar för samverkan i arbetetoch medbestämmande för alla anställda, som man eftersträvar i övrigtarbetsliv. De särskilda krav som patientvården ställer bör dock beaktas. Utredningensöverväganden har lelt till slutsatsen att en ändamålsenlig utveckling och driftav verksamheten bäst nås om organisatoriska bestämmelser inte föreskrivs genomhäl.so- och sjukvårdslagstiftningen. Detta ligger helt i linje med kraven från företagsdemokratisksynpunkt på att regler inle bör finnas, som inskränker utrymmet förmedbestämmande. Hälso-och sjukvårdslagstiftningen bör därför ge förutsättningar för största inöjligasamverkan i arbetet för alla, innefattande även rätt att ta del i beslutsfattandet. Kapitel 10 Samspelet mellan landstingen och staten Ikapitlet diskuteras de förändrade krav på och förutsättningar för samspeletmellan landstingen och staten som följer av ,samhällets och hälso- och .sjukvårdensutveckling samt av det av oss föreslagna totalansvaret. Förändringarnadiskuteras utifrån det samspel spm etablerats i avseende pä några viktigafunktioner. Vi redovisar inledningsvis vissa övergripande synpunkter på statensansvar 1981/82:97 175 inomhälso- och sjukvården mot bakgrund av bl. a. den pågående decentraliseringenoch förstärkningen av den kommunala självstyrelsen. Därvid konstateras att detär de landstingskommunala huvudmännen som har det direkta ansvaret förutformning, finansiering och drift av hälso- och sjukvården samt alt deövergripande målen för dessa verksamheter inom ramen för den allmänna väirärdspoiitikenfastställes av statsmakterna. Deuppgifter som följer av statens övergripande ansvar för hälso- och sjukvården hänföresenligt kapitel 10 tillkravet på en rationell och rättvis fördelning av samhällets resurser inom hälso-och sjukvården saml mellan denna sektor och andra samhällssektorer(välfärdspolitik), tillbehovet av en för riket samordnad utveckling av resurser för hälso-och sjukvärden(t. ex. genom arbeismarknadspnliiik och utbildning av personal) jämtetillhandahållande av nya kunskaper t. ex. genom forsk-nings-ochutvecklingsarbete) samt tillbevakning av enskilda människors trygghet och säkerhet i medicinskt avseende(tillsyn). Dessauppgifter förutsätts - som det i enlighet med den kpmmunalekp-nomiskautredningens förslag kommit till uttryck i prop. 1978/79:95 - sä långt möjligtbli utformade som ett bistånd och stöd till hälso- och sjukvårdshuvudmännen.Följande funktioner behandlas mer ingående: Pähälso- och sjukvårdshuvudmännen ankommer att upprätta och fastställa planer förhälso- och sjukvården. Statens insatser i delta sammanhang innebär ytterst enavvägning av resurser såväl mellan hälso- och sjukvården och övrigasamhällssektorer som inpm hälso- och sjukvårdssektorn. Viräknar med att det .statliga intresset p5 central förvaltningsnivå i förslåhand skall representeras av . Denna bör även i fortsättningen haett allmänt ansvar att följa och stödja den regionala och lokala hälso-ochsjukvårdsplaneringen samt att svara för den statliga tillsynen över hälso-ochsjukvårdsverksamheten. Socialstyrelsensplaneringsuppgifter enligt utredningen sammanfattas pä följande sätt. Enutgångspunkt är därvid ett vidareutvecklat samarbete mellan socialstyrelsenoch andra centrala och regionala organ. Att ta fram underiag till regering och riksdag för hälsopolitiskabeslut samt för planeringsöverväganden av mer övergripande art. Att medverka till fortsatt utbyggnad av eltenhetligt system för hälsp-och sjukvårdsplanering med enhetliga referensramar pchstatistik m. m. Alt bidra med underiag för planering på regionaloch lokal nivä. Att följa och stödja hälso- ochsjukvårdsplaneringen på landstings- och sjukvårdsregional nivå samt alt yttrasig över planförslag. Att göra sammanställningar av olika planer Att medverka i sektorsövergripande planering(samhällsplanering). 1981/82:97 176 Statligtillsyn m. m. Igällande sjukvårdslag anges att "högsta tillsynen över landstingskpmmunernassjukvårdande verksamhet utövas av ". Vikonstaterar i kapitel 10 att det statliga tillsynsarbetet hällerpå att ändra karaktär. I enlighet med strävan att minska den statligadetaljkontrollen fär tillsynen över bl. a. landstingens verksamhet en meraövergripande och rådgivande inriktning. Tillsynen kppplas också allt starkaresamman med planeringen som en del i en gemensam process. Tillsynen kommerdärvid att präglas av en uppföljning av planeringsinsatserna. Uppföljningenär inriktad pä måluppfyllelse pch utvärdering av resultaten av plika planeringsätgärder.Utvecklingen mot en målorienterad ramlag för hälso- och sjukvården innebär attstatens framtida tillsyn i växande utsträckning bör avse sådan kontroll avmåluppfyllelse. Äveni fortsättningen kommer dock enligt våruppfattningbehpvatt finnas av tillsynfrån statligt håll över individuella förhållanden, inriktad på kvalitet ochsäkerhet i vård och behandling i enskilda fall. Häri ligger ett rättsskydd förden enskilde medborgaren. Socialstyrelsenstillsynsansvar, som alltså bör ha en övergripande och rådgivande inriktning,liksom dess skyldighet att utfärda allmänna räd förutsätts komma till uttryck ihälso- och sjukvårdslagen. Däremot utgår utredningen från att samhälletstillsyn över den inom hälso- och sjukvården verksamma personalen enligt medicinalansvarskommitténsförslag kommer att regleras genom särskild lagstiftning. Viförutsätter vidare i kapitel 10 att den nya lagen skall ge förutsättningar attföreskriva skyldighet för landsting eller annan värdansvarig alt till socialstyrelsenanmäla alla fall, där (allvariig) skada eller sjukdom följt på behandling i hälso-och sjukvården, utom i sädana fall, där denna följd låg inom ramen för vad somkunde förutses inträffa. Del bör ankomma pä spcialstyrelsen att utfärda deföreskrifter som är erforderiiga för detta ändamål. av tillsyn utövas av regionala organ, bl. a. länsläkarna.I prop. 1979/80:6 om framtida roll, arbetsuppgifter ochorganisation m. m. föresläs att länsläkarväsendet skall avvecklas och att vissaav länsläkarnas arbetsuppgifter skall överföras till landstingen. Viutgår från att länsläkarnas nuvarande tillsynsuppgifter skall kUnna fördelasmellan pch regipnala organisationer på sätt som föreslagits ipropositionen. Ikapitel 10 konstateras kommunernas och därvid - av särskilt intresse för oss -landstingskommunernas centrala roll i att förverkliga välfärdssamhället. Somframgått av diskussionerna med anledning av den kommunalekonomiskautredningens förslag råder stor enighet om vikten av att kommunernas verksamhetsamordnas med den övergripande statliga politiken. Mot bakgrund av framförallt den samhällsekonomiska utvecklingen kommer det enligt vår bedömning attbli nödvändigt att dämpa expansionstakten inom hälso- och sjukvården.Intresset av att undvika ökat skat- Prop.1981/82:97 177 tetryckär emellertid inte tillräckligt skäl mot fortsatt utbyggnad av hälso-ochsjukvården. Förutom formerna för finansiering måste även prioriteringen ochavvägningen mellan behoven inom olika samhällssektorer tillmätas storbetydelse. Vårutredning utgår frän att formerna för finansiering av hälso- och sjukvårdensfortsatta expansion skall anpassas till det beslut som fatlat medanledning av den kommunalekonomiska propositipnen samt av de överväganden sombl. a. följer av sysselsättningsutredningens förslag i ärendet. Denallmänna försäkringen ger enligt nuvarande regler sjukvårdsersättning,sjukpenning och föräldrapenning. Ersättning utgår däremot inte (med vissaundantag) för åtgärder som bara syftar till att förebygga sjukdom. Viförutsätter som ovan sagts att ersättning för exempelvis hälsokontroller kanutgå pä samma sätt som för sjukvård. En ny hälsovårdsersältning skulle kunnautformas på samma sätt som dagens laxebundna sjukvårdsersättningar per besökeller utförd åtgärd. Eftersomäven andra, mer allmänt inriktade insatser ingår i hälsovården har emellertidutredningen i stället för en direkt motsvarighet till dagens ersättningsreglerunder sina överväganden diskuterat en annan ersättningsform. En sådan börmedge - i förekpmmande falt i samplanering med andra vårdgivare -att prioritera hälso- och sjukvärdsinsatserna enligt vad som vid varje fillfällebedöms viktigast. Det kan dä knappast bli fråga om en ersättning som är bundentill antal besök eller utförda åtgärder. Sjukförsäkringens ersättning bör istället vara helt neutral och utgå till landstingen med generellt beräknadebelopp. Det torde därvid vara lämpligt att antingen bestämma ett belopp baseratpä antal invånare inom landstingsområdet eller låta landstingen fä en andel avde socialförsäkringsavgifter som finansierar försäkringen. Enkollektivt beräknad ersättning för hälsovård leder fram till motsvarandefrågeställningar då det gäller de nuvarande sjukvårdsersättningarna från sjukförsäkringen.Det skulle innebära att man överväger ändring av det nuvarande, i huvudsak prestationsbaseradesystemet för sjukvårdsersättningar, inte bara för hälsovård utan pckså försjukvård. Ettsystem med kpllektivt beräknade ersättningar frän sjukvårdsförsäkringen tilllandslingen skulle ge möjlighet att planera vårdutbud och finansiering utanatt behöva anpassa sig till en detaljerad åtgärdsbunden ersättningsform. Enmöjlighet att kpmbinera totalöversikten i planering och drift med fördelningenav de ekonomiska resurserna även från sjukförsäkringen skulle - mot bakgrundenav ett landstingen tilldelat totalansvar -innebära en kraftig förstärkning avlandstingens möjligheter att ge hälso-pch sjukvården önskad inriktning. Detankommer inte pä denna utredning att överväga formerna för en sådan kollektivtberäknad totalersättning för säväl hälsovården som sjukvärden. En modell förett nytt ersättningssystem redovisas emellertid. Frägan förutsätts bli föremålför ytteriigare utredning. Vi ulgår också från alt frågans lösning inte fäi nägradirekta äterverkningar pä hälso- och sjukvårdslagens utformning. Prop.1981/82:97 178 Regleringav inrättande av läkartjänster Enligtsjukvårdslagen fordras medgivande av för att inrätta i principalla läkartjänster inom offentlig hälso- och sjukvård. Villkoren för inrättandeav läkartjänster anges i sjukvårdskungörelsen. Socialstyrelsensprövning av inrättande av tjänst för läkare skall enligt sjukvårdskungörelsen"ske på grundval av ett för riket upprättat läkarfördelningsprogram, somrastställes av sjukvårdsdelegation". Läkarfördelningsprogrammet(LP), som vanligtvis omfattar en period av , revideras och fastställs iprincip av sjukvårdsdelegation. Vihar analyserat effekterna av det hittillsvarande arbetet med läkarför-delning.Vi kpnstaterar därvid att LP ännu inte nätt avsedd effekt varken somplaneringsinstrument (för fördelning av läkare under vidareutbildning) ellersom ransoneringsinstrument (för fördelning av tjänster för vidareutbildadeläkare). Svårigheterna beror bl. a. pä att det inle varit möjligt att kontrplleraomfattningen av läkarvikariaten. Härigenom har betydande vakanser påläkartjänster (-block) uppstått, spm kommit att främst drabba deverksamhetsområden, landsting och sju k värdsformer, som har en lägreattraktionskraft än andra. Vianser att det även i fortsättningen behövs en central planering avläkarresurserna inom landet med upprättande av läkarfördelningsprogram både förläkare under vidareutbildning pch - så länge som läkarbristen kvarstår - förvidareutbildade läkare. Vi har dock funnit starka skäl föreligga att reformeradet nuvarande systemet för fördelning av läkartjänster Anledning härtill ärdels de brister, som vidlåder läkartjänsteprogramarbetet och som är att hänföratill svårigheterna att kontrpllera läkarutfallel, dels altplaneringssituationen för landstingen väntas komma att ändras, bl.a. som konsekvens av det totalansvar för hälso- och sjukvården inom sinarespektive områden, spm landstingen föreslagits komma att fä. Formernaför samverkan för fördelning av läkararbetskraft föresläs i kapitel 10 utformasenligt en ny modell. Dessa former bör bli reglerade genom överenskommelsermellan berörda parter och inte genom lagstiftning. Härigenom skapas möjlighetatt flexibelt anpassa formerna för en central planering av läkarresurserna medhänsyn till de sjukvårdsorganisatoriska och andra förändringar, som kan bliaktuella. Detnya läkarfördelningssystemet bör bli helt inriktat på att fördela läkare ochinte tjänster. Avgörande för att systemet skall fungera är att de enskildalandstingen lojalt häller sig inom de ramar för anställning av nya läkare - sävälvidareutbildade som sådana under vidareutbildning - som framgår av det påcentral nivå framtagna planeringsunderiagel (läkarfördelningsra-mar). Det bör stäi överensstämmelse med hälsp- och sjukvårdshuvudmännens egna intressen altsamverka till en ratipnell pch bl. a. från sjukvårdspp-litisk synpunktändamålsenlig fördelning av läkarresurserna. Omde frivilliga överenskommelserna inte skulle leda till önskat resultat harstaten möjlighet att överväga andra åtgärder. Fråga härom bör i första handaktualiseras vid de fortlöpande överiäggningarna mellan staten samt hälso- ochsjukvårdshuvudmännen. Innanelt syslem av det av pss skisserade slaget kan läggas till grund 1981/82:97 179 fören överenskommelse mellan staten och landstingsförbundet, måste ett fprtsatloch fördjupat utvecklingsarbete äga rum. Här redan gjprda överväganden böremellertid kunna ligga till grund för ett ställningstagande, att hälso- ochsjukvårdslagen inte skall behöva ange skyldighet för landstingen alt inhämtasocialstyrelsens medgivande för att inrätta tjänst för läkare i hälso- och sjukvärdandeverksamhet. Regleringav byggenskap och byggnadsgranskning Utredningenredovisar inte några egna överväganden ifråga om prioriteringar avbyggnadsinvesteringar inom hälso- och sjukvården. Vi erinrar däremot omförslag, som framlagts i en proppsition om framtida uppgifteroch organisation m. m. att avskaffa den centrala prioriteringen av hälso- ochsjukvärdens byggnadsinvesteringar. Ett genomförande av detta förslag bör enligtvår bedömning inte få några kpnsekvenser för en ny hälso-ochsjukvårdslagstiftning, Idetta avsnitt erinras vidare om rik.sdagens beslut att socialvårdsbyggnader (NSB) upphört . granskning ochgodkännande av förslag till byggnadsarbeten för vissa sjukvårdsändamål harersatts av frivilligt samråd och ett kontinueriigl erfaren-helsutbyte mellan hälso-och sjukvårdshuvudmännen och Spri. Vi finner mot bakgrund härav att denskyldighet att granska byggnadsritningar m, m, som finns enligt tidigareförfattningar inte bör återfinnas i en hälso- och sjukvårdslag. Forsknings-och utvecklingsarbete (FoU) Underdenna rubrik redovisas inledningsvis pågående FoU-verksamheter m. m, ochföreliggande utvecklingssträvanden. Vi understryker därefter för vår del att FoU-arbeteär ett av de viktigaste instrumenten för att päverka hälso- ochsjukvårdsverksamheten och dess framlida utveckling. Ansvaret för forsknings-och utvecklingsarbetet inpm hälso- och sjukvården bör därför starkare än somhittills skett knytas till hälso- och sjukvårdssektorn. Forsknings-och utvecklingsarbetets inriktning måste enligt vår uppfattning förändras ochmer koncentreras pä föreliggande utvecklings- och planeringsproblem. Viunderstryker också angelägenheten av att fä fram ett informationsunderiag sompä ett bättre sätt än belyser omfattning och inriktning av insatsernainom hälso- och sjukvården och därvid bl.a. deras fördelning pä olikatillämpningsområden. Den påbörjade förändringen av inriktningen av denmedicinska fprskningen mpt bl. a. mer förebyggande insatser ochdecentraliserade vårdformer, innefattande psykiatriska och långvarigasjukdomar m. m., måste fortsätta och påskyndas. Detta gäller likaså den pågåendeutbyggnaden av hälso- och sjukvårdsforskningen samt omvårdnadsforskningen. Landstingenbör - om de tilldelas elt totalansvar för hälso- och sjukvården - enligt våruppfattning ha ett stort intresse av att skaffa sig en grundval för forsknings-och utvecklingsarbetet och att precisera sina krav pä förändringar av dettaarbete. Staten bör å sin sida ha ett särskilt ansvar alt 1981/82:97 180