prop · G503144 · 1981-12-31 00:00:00 — Ur sjukfallsstalistiken för kan utläsas vissaregionala skillnader. Således hade de tre storstadsområdena markant högre antalersatta sjukdagar per försäkrad och antal sjukfall per försäkrad. Antaletersatta sjukdagar per försäkrad var för 24,4, för 28,3och för 25,6 jämfört med riksgenomsnittet 21,2. Antalet sjukfall perförsäkrad var 1,88 för , 1,73 för och 1,65 för jämförtmed 1,49 för hela landet. De lägsta antalen sjukdagar per försäkrad uppvisadeGotlands län med 14,9 och med 16,0, medan de lägsta antalensjukfall per försäkrad fanns i med 1,21 och län med1,22. Av följande tabell framgår hur andelen sjukdagar resp. sjukfallfördelar sig på sjukfall av olika längd . De sjukfall somvarar svarar för av antalet sjukdagar men endastför av antalet sjukfall. För de kortare sjukfallen är bilden denomvända. Vidare kan utläsas att de korta sjukfallens andel ökar. avlämnade under våren 1981betänkandet (SOU 1981:22) Sjukersättningsfrågor, i vilket redovisas bl.a. olikaalternativ för att genom ökad självrisk uppnå kostnadsbesparingar inomsjukpenningförsäkringen. Prop.1981/82:144 14 För den patient som erhåller sjukhusvård skallsjukpenningen minskas med . , dock med högst en tredjedel avsjukpenningens belopp. Sjukpenning skall dock allfid utgå med lägst . En allmän försäkringskassa kan träffa avtal medarbetsgivare som anordnar läkarvård eller vidtar andra sjukvårdande åtgärder(företagshälsovård) mot skälig gottgörelse för sådana kostnader frånsjukförsäkringen. Arbetsgivarens sammanlagda nettokostnader för sjuk- ochhälsovårdande åtgärder ersätts med högsl under förutsättning attverksamheten till minsl består av sjukvård. Är andelen sjukvård mindrereduceras ersättningen i motsvarande mån. Ersättningen årsföretagshälsovård beräknas preliminärt ligga på ca 315 milj. kr. Inom sjukförsäkringen lämnas ersältning för tandvårdenligt en tandvårdstaxa. Försäkringen ersätter av tandvårdskostnadernaupp fill . och av kostnaderna härutöver. 2 Föredragandens överväganden 2.1 Inledning Statsmakterna har mot bakgrund av den snabba ökningen avunderskottet i statsbudgeten genomfört olika besparingsåtgärder.Det sparmål på . som regeringen satt upp för årets budgetförslagoch som ställt sig bakom (prop. 1980/81:150, FiU 40) gör detnödvändigt att vidta nya besparingsåtgärder också inom socialförsäkringsområdet.De tidigare genomförda besparingsåtgärderna inom detta område har främst berörtfolkpensioner och bostadstillägg till folkpension samt vissa sjukvårdsförmåner.De nya kostnadsbesparingar som med hänsyn lill det samhällsekonomiska lägetmåste genomföras under nästa budgetår bör inom socialförsäkringsområdetbegränsas till sjukförsäkringen, och då främst sjukpenningförsäkringen som inteberörts av vidtagna besparingsåtgärder. Kostnaderna för sjukförsäkringen har fill1980 nästan fördubblats. Kostnaderna var totalt 12 015 milj. kr. varav8 108 milj. kr. Motsvarande siffror var 22 595milj. resp. 12 635 milj. kr. och beräknas för bli drygt 25 500milj. resp. 13 470 milj. kr. De tabeller som redovisats i avsnitt 1 visar bl.a. att detgenomsnittliga antalet ersatta dagar per försäkrad i stort sett oavbrutetsjunkit . beräknas antalet dagar ha stannat på ungefärsamma nivå som . Av antalet sjukdagar svarar de sjukfall som varar merän för . Dessa sjukfall utgör dock endasl avantalet sjukfall. För de kortare sjukfallen är bilden den omvända. De svararnämligen för av antalet sjukdagar men av antalet sjukfall.De långa sjukfallens andel har stadigt minskat medan 1981/82:144 15 dekorta i motsvarande mån har ökat. Denärmare orsakerna till utvecklingen mot ett totalt minskat antal sjukdagar ärsvåra alt ange. Bland orsakerna finns dock med stor sannolikhet den förbättringav arbetsmiljön som skett och andra miljöförbättrande åtgärdersom genomförts i . Den minskade alkoholkonsumtionen under de senasteåren och den förbättrade öppna sjukvården som underlättar för allmänhelen attsnabbare komma i kontakt med läkare och annan sjukvårdspersonal kan vara andrabidragande faktorer. Även lågkonjunkturen torde ha en viss betydelse för denminskade sjukskrivningen . Vidarekan noteras att antalet längre sjukfall minskar. Detta är särskilt positivteftersom en långvarig sjukskrivning är betungande för individen och kan ledatill sociala problem och passivisering. Det pågår f.n. inom riksrevisionsverketett projekt med syfte alt belysa förutsättningarna för att görarehabiliteringsåtgärderna mer eftektiva till hjälp för individen och samtidigtnedbringa samhällskostnaderna. Härvid inriktas undersökningen på en effektivareanvändning av resurserna inom sjukvården, arbetsvärden och socialtjänsten.Trots den nu nämnda minskade sjukfrånvaron är det nödvändigt att företakostnadsbesparingar även inom sjukpenningförsäkringen. Avsikten med de förslagjag nu lägger fram är att åstadkomma besparingar som skall fillgodoförasstatsbudgeten. Föratt uppnå de erforderliga besparingarna krävs att en utökad självrisk införs iförsäkringen. På de grunder som jag redovisar i det följande har jag stannatför ett system varigenom ingen ersättning skall utgå (karensdagar) efter den dag då sjukdomsfallet inträffade. För att begränsadenna självrisk för särskilt utsatta grupper föreslår jag samfidigt alt etthögriskskydd införs. Detta innebär atl den försäkrade inte behöver vidkännasmer än sammanlagt utan ersättning vid upprepade sjukperioderunder en lid av 12 månader efter den första karensdagen. Vidare föreslår jagatt sjukpenningen i varje sjukperiod efter dendå sjukdomsfallet inträffade bestäms till av den del av den fastställdasjukpenninggrundande inkomsten som uppgår till högst 5,5 gånger basbeloppet ochför fiden därefter till av denna inkomst. För inkomstdelar mellan 5,5 och7,5 gånger basbeloppet sänks kompensationsnivån under hela den ersatta sjukperiodentill av den sjukpenninggrundande inkomsten. Vissa ändrade regler föreslåsäven för insjuknandedagen. Genomdessa åtgärder kan sjukförsäkringens kostnader begränsas med ca 1 900 milj.kr.för år räknat. Kostnadsberäkningarna, som jag återkommer närmare till, hargjorts ufifrån förutsättningen att den totala sjukfrånvaron inte kommer attpåverkas av de föreslagna reglerna. En fortsatt utveckling mot minskat antalsjukdagar av andra orsaker än de nu föreslagna reglerna medför självfallet kostnadsbesparingar. Ettargument som framförts mot införande av en ökad självrisk är att 1981/82:144 16 enbart vissa grupper på arbetsmarknaden drabbas av enlagstiftning om försämrade sjukersättningsförmåner. Härvid avses alt vissa avlandets löntagare men inte andra har avtalsreglerad sjuklön. Prioriteringar beträffande utökade förmåner ellerbesparingar inom den allmänna försäkringen kan emellerlid enligt min meninginte styras enbart av det faktum alt vissa grupper på arbetsmarknaden haruppnått avtal om kompletteringar av den allmänna försäkringen i form avsjuklön, fri sjukvård, fri medicin m.m. När det gäller besparingsåtgärder anser jag att dessa bördrabba alla berörda grupper lika. Hur detta skall åstadkommas behandlar jag idet följande. Jag har i denna fråga samrått med chefen för arbetsmarknadsdepartementetoch med statsrådet . Som jag nämnde inledningsvis kommer jag i det följandeäven att föreslå att sjukpenningavdraget vid sjukhusvård höjs. Vidare aviserarjag vissa besparingar inom tandvårdsförsäkringen. Sammantaget innebär de förslag jag lägger fram här enkostnadsbesparing för sjukförsäkringen med ca 2 100 milj.kr. för hell år.Huvuddelen av förändringarna bör genomföras , varför omkringhälften av nämnda besparing kan tillgodoräknas för /83. 2.2 Ökad självrisk inom sjukpenningförsäkringen Enligt gällande beslämmelser är sjukpenningen per dag 90 %av den fastställda sjukpenninggrundande inkomsten, delad med 365 (3 kap. 4 § AFL).Genom regler om insjuknandedag och fridagar är ersätlningsgraden dock f. n.ofta lägre vid korta sjukfall. För vissa grupper, bl.a. deltidsanställda somarbetar endast kan kompensationsnivån också bli lägre genom attsjukpenningen beräknas per kalenderdag. Ersättningsnivån uppgår dock vid längresjukfall till . Bestämmelserom karens finns f. n. enbart som envalmöjlighet för egenföretagare. uppdrag ingick att pröva ökade inslag av självrisk isjukförsäkringen. Kommittén häri sitt belänkande (SOU 1981:22) Sjukersättningsfrågorgjort alternativa beräkningar angående självrisk inom försäkringen. Man hardiskuterat en generell sänkning av sjukpenningförsäkringens kompensationsgradfrån nuvarande av den sjukpenninggrundande inkomsten. En sådan sänkningtorde enligt ulredningen få störst betydelse för de långa sjukfallen. Kommitténkonstaterar vidare att ett system med sänkt eller varierad kompensationsnivåtroligen inte skulle medföra någon ändrad belastning förförsäkringsadministrationen. Kommittén har även belyst effekterna av atl återinföra ettantal karensdagar. Härvid har kommittén räknat med insjuknandedagen som denförsta karensdagen. Kommittén konstalerar att den nuvarande fridagsregeln kanupphävas om fler än införs. Kommittén har slutligen framhållitvikten av att alla grupper av försäkrade drabbas lika av regler om ökadsjälvrisk. Prop.1981/82:144 17 Kommitténsbetänkande har remissbehandlats. Flertalet remissinstanser avstyrker ettinförande av någon form av självrisk i sjukpenningförsäkringen. Som skäl anförsi huvudsak dels att ett system med självrisk kan komma att särskilt drabbaförsäkrade med hög sjukfrånvaro och försäkrade med låga inkomster, dels att detföreligger stora svårigheter att uppnå en likabehandling av ohka grupper påarbetsmarknaden. Föregen del vill jag anföra följande. Som jag konstaterat i det föregående är detmed hänsyn till det samhällsekonomiska läget nödvändigt att genomförakostnadsbesparingar även inom sjukpenningförsäkringen. Frågan är då hur ettökat inslag av självrisk skall utformas för alt inte bli alltför betungande förnågon grupp. Engenerell sänkning av kompensationsgraden från nuvarande skulle somkommittén visat ge en relativt stor besparing. Åtgärden skulle dock bli mestkännbar för den som har långa sjukdomsperioder. De längre sjukdomsfallen ärinte så många men de svarar för en mycket stor del av det totala antaletsjukdagar. En besparing bör inte drabba långtidssjuka, som får anses utgöra ensärskilt utsatt grupp. För denna grupp bör i stället som jag fidigare har nämnteffektivare rehabiliterande ätgärder sättas in, vilka innebär en bättre hjälpför individen samfidigt som kostnadsbesparingar uppnås. Enökad självrisk bör i stället främst bäras av personer med korta sjukdomsperioder,dvs. merparten av de försäkrade. Därmed kan besparingen fördelas på en störredel av försäkringskollektivet. Enlösning är att sjukpenning inte betalas ut efter den dåsjukdomsfallet inträffade. En annan lösning är att sjukpenningen underexempelvis vid varje sjukfall utgår med en betydligt lägreandel av den sjukpenninggrundande inkomsten än , som ettmaximibelopp införs per dag. Genom att ett maximibelopp bestäms blirkompensationsgraden än lägre i de högre inkomstlägena. Enligt riksförsäkringsverketinnebär denna lösning inte några nämnvärda ökade administrativa kostnaderjämfört med nuläget. Oavsettvilken av dessa lösningar som väljs bör samfidigt ett högriskskydd införas för hälsosvagagrupper. Omett system med sänkt kompensation skulle införas kanflertalet av de nuvarande reglerna bibehållas inom sjukförsäkringen. Samtidigtskulle det emellerfid, med hänsyn till nuvarande regler om bl.a. fridagar, blisvårt för den enskilde att exakt beräkna hur stor sjukersättningen vid ettsjukfall blir. Ivalet mellan här angivna olika vägar att införa en ökad självrisk vill jag förordaatt ett system utan ersättning (karensdagar) införs. Härigenompåverkas samtliga försäkrade lika i så måtto att alla får avstå från sjukersättningfrån försäkringen . Denna åtgärd är emellerlidinte tillräcklig för att uppnå den nödvändiga besparingseffekten. rRiksdagen 1981/82. Prop.1981/82:144 18 Utöver införande av bör därför en visssänkning av kompensafionsgraden från göras för dem som har kortaresjukperioder än och vidare en generell sänkning av kompensationsgradenför de lönedelar som översfiger 5,5 gånger basbeloppet, dvs. per årvid ett beräknat basbelopp på . 2.2.1 Självrisk genom införande av karensdagar fanns en karenstidsregel inomsjukförsäkringen. Denna var utformad så att sjukpenning inte utgavs för de treförsta dagarna av varje sjukperiod, insjuknandedagen inräknad. Från den regelnfanns två undantag. Karenstid tillämpades inte om en sjukperiod började inom20 dagar efter föregående periods slut och inte heller räknades karenstid omden försäkrade vid sjukperiodens början hade rätt fill ersättning frånarbetslöshetskassa. De två undantagen motsvaras i princip av de undantag som gäller från regeln att ersättning inte utgår för insjuknandedagen. Sjukpenning utgår nu normall fr.o.m. dagen efter den dåsjukdomsfallet inträffade och fick anmälan om sjukdomen.Tillämpningen av regeln om att sjukpenning inte utgår för insjuknandedagen ärsådan att insjuknandet kan ha skett och sjukanmälan kan lämnas när som helstföre . Även om den försäkrade har varit i arbete och därförinte gjort någon inkomstförlust räknas den dagen som insjuknandedag. Enligt uppgifter från försäkringskassorna ochriksförsäkringsverkets dataregister beräknas av samtliga sjukahärigenom få ersättning redan för den första frånvarodagen. Sjukpenningkommilténredovisar i sitt betänkande att första frånvarodagen från arbetet svarar för2,av kostnaderna för sjukpenningförsäkringen. Huvudregeln är således attersättning inle utges från försäkringen för insjuknandedagen. Olika kategorierav anställda kompenseras dock på skilda sätt genom avtal för inkomstbortfallredan fr.o.m. insjuknandedagen. Med det nuvarande regelsystemet är tidpunkten förinsjuknandet och sjukanmälan normalt avgörande för från vilken dag ersättningskall utgå. En person som normalt förvärvsarbetar måndag - fredag fårersättning fr.o.m. fisdag om han insjuknar och anmälan görs undersamma dag. Han får däremot ersättning redan fr.o.m. måndag om han insjuknar ochgör sjukanmälan . Trots att inkomstbortfallet i bägge fallen ärlika varierar alltså ersättningen beroende på tidpunkten för insjuknandet ochden då sjukanmälan görs. För att komma tillrätta med detta problem kan man göraolika mer eller mindre långtgående ändringar i ersättningssystemet. Ett villkorsom skulle kunna uppställas vore att en person för att få tillgodoräkna sig endag som insjuknandedag faktiskt skall ha fått vidkännas en viss inkomstförlustredan den dagen. En person som blir sjuk efter arbetstidens slut en viss dagskulle då inle få räkna denna dag som insjuknandedag. En sådan regel medfördock Prop.1981/82:144 19 att lördag eller söndag aldrig skulle kunna godtas som insjuknandedagför den som normalt arbetar måndag - fredag. Ej heller skulle deltidsarbetandekunna räkna då de inte skulle förvärvsarbeta som insjuknandedag. Vidareskulle problem uppslå för hemmamakars rätt lill ersättning. Enligt min mening bör den i systemet inbyggda karenstidengöras mer rättvis genom att kravet på nedsatt arbetsförmåga skärps för att fåräkna som insjuknandedag. En person som varit i förvärvsarbete underdagen och insjuknar och gör anmälan till efter arbetstidensslut bör inte få tillgodoräkna sig den dagen som insjuknandedag. Härigenomkommer han alt behandlas på samma sätt som den som insjuknar och görsjukanmälan först morgonen . För att åstadkomma detta resultatföreslår jag att det införs ett krav på alt arbetsförmågan fill följd avsjukdom skall vara nedsatt med minsl hälften för att dagen skall få räknas som insjuknandedag.Det är samma krav som redan gäller för övriga dagar i en sjukperiod. För att få tillgodoräkna sig som insjuknandedagmåste den försäkrade lämna en försäkran vari anges att arbetsförmågan då harvarit nedsatt med minst hälften på grund av sjukdom. En sådan försäkran måstelämnas oavsett om den försäkrade skulle ha utfört förvärvsarbete eller ej dendagen. Insjuknandedagen utgör en form av karensdag,eftersom ersättning normalt inte utges . De som nuföreslås bör därför vara efter insjuknandedagen. Undanlag från regeln bör dock göras närden försäkrade på grund av sjukdomen har gått miste om dagpenning från erkändarbetslöshetskassa eller kontant arbetsmarknadsstöd. 20-dagarsregeln innebar fidigare som nämnts att någonkarenstid inte tillämpades då en ny sjukperiod började efterföregående periods slut. Denna regel tillkom ursprungligen för att denförsäkrade vid återfall i sjukdom inte skulle drabbas av ny karensfid. Iavsaknad av en sådan regel skulle man riskera att den försäkrade tvekar attåtergå i arbete med hänsyn till risken för återfall i sjukdomen. I samband med att karenstiden slopades avskaffadesäven 20-dagarsregeln. Denna återinfördes dock snart därefter för insjuknandedagen,framför allt för att sjukpenning skulle kunna utgå till njurpafienter viddialysbehandling. Sådan behandling ges per gång med korta mellanrum ochulan 20-dagarsregeln skulle sjukpenning inte utgå för behandlingsdagarna. På liknande sätt som gällde bör 20-dagarsregelnomfatta, utöver insjuknandedagen, även de . Om elt sjukfallinträffar efter föregående sjukperiods slut bör det nyasjukdomsfallet således betraktas som en fortsättning på den sjukperioden. Vid sjukperioder som utöver insjuknandedagen varar gäller f.n. en s.k. fridagsregel. Den innebär alt sjukpenning inteutges för 1981/82:144 20 dagardå den försäkrade ändå inte skulle ha arbetat i sin huvudsakligasysselsättning, i den mån antalet sådana dagar inte överstiger två. Frånfridagsregeln finns tre undantag. Semesterdagar räknas inte som arbetsfriadagar och sjukpenning utgår således för semesterdagar under sjukdomslid. Fridagsregelntillämpas inte heller på den som vid sjukperiodens början har rätt filldagpenning från erkänd arbetslöshetskassa eller kontant arbetsmarknadsstöd.Fridagsregeln gäller inte heller inom hemmamakeförsäkringen. Fridagsregeln fillkomi samband med att karenstiden avskaffades, bl.a. för att sjukpenning inteskulle utgå när sjukperioden omfattade endast en eller två arbetsfria dagar. Närkarensdagar återinförs finns det som sjukpenningkommittén har konstaterat intelängre någol behov av en fridagsregel. Bibehölls denna skulle det dessutomkunna få den effekten att vissa försäkrade, speciellt dehidsanställda, hehkunde gå miste om sjukpenning vid kortare sjukfall även när sjukperioden ärlängre än utöver insjuknandedagen. En delfidsarbetande som arbetarmåndag - onsdag och insjuknar skulle inte få någon ersättning förtisdag - onsdag på grund av karensregeln och ej heller torsdag - fredag pågrund av fridagsregeln. Ettinförande av karensdagar innebär att ersättningen bortfaller eller blirväsentligt lägre vid korta sjukfall. De personer som normalt är friska mendrabbas av sjukdpm vid några enstaka fillfällen bör kunna bära dennainkomstförlust. För de personer som oftare är sjuka skulle emellertid tvåkarensdagar kunna leda till kännbara inkomstförluster . För attförhindra en sådan effekt bör de nya reglerna kompletteras med ett högriskskydd.Detta skydd bör utformas så att antalet karensdagar begränsas till 10 under en tolvmånadersperiod.Ett högriskskydd av denna typ har den fördelen att alla hälsosvaga grupper kanfå del av skyddet helt oberoende av sjukdomstyp och av när sjukperiodernainträffar. Eftersom del beträffande insjuknandedagen får anses tillräckligt meddet skydd som 20-dagarsregeln ger bör den inte omfattas av högriskskyddet. Dennu föreslagna formen av högriskskydd bör enligt min mening tillgodose behovetav skydd för de grupper av personer som har ofta återkommande perioder avsjukdom. Föratt få fördel av högriskskyddet fordras att den försäkrade såsom f.n. anmälersjukfallet så snart han insjuknar. Vidare måste han efter avslutat sjukfalllämna in en försäkran även om sjukperioden inte varar utöver karensdagarna ochdet således inte kan utgå någon ersättning. Detta är nödvändigt för attförsäkringskassan skall få kännedom om antalet karensdagar som skall fillgodoräknas.Detta kan synas medföra ökad och onödig administration eftersom den försäkradeinte får någon ersättning för sjukperioden och kanske under en tolvmånadersperiodändå inte kommer över taket för den sammanlagda karenstiden. Det är docknödvändigt om högriskskyddet skall fungera på avsett sätt. Någon möjlighet attsenare fillgodoräkna sig karensdagar som inte anmälts i samband med sjukdoms- 1981/82:144 21 falletbör inte förekomma. I de fall arbetsgivarinträde föreligger åvilar det såsom f.n.arbetsgivaren att göra sjukanmälan till . Vid bestämmande av tolvmånadersperiodenbör som första dag räknas den första karensdagen som tillgodoräknats ochkarensbefrielsen gälla under återstoden av , räknat . F. n. krävs normaltläkarintyg fr.o.m. sjunde dagen efter anmälningsdagen. I vissa fall krävsläkarintyg från fidigare tidpunkt. De nya beslämmelserna om insjuknandedag,karensdagar och högriskskydd kan innebära behov av ändrade föreskrifter. Deregler som f.n. gäller beträffande anmälan och försäkran om sjukdom bör gällaäven insjuknandedagen och karensdagarna. 2.2.2Övriga frågor i samband med införande av karensdagar Densom är försäkrad för sjukpenning som svarar mot inkomst av annat förvärvsarbeteän anställning har rätt att välja karenstid för sådan sjukpenning. Karenstidenkan efter den försäkrades val bestämmas till 3, 33 eller . Dettainnebär att sjukpenning som grundas på annat förvärvsarbete än anställning inteutgår för de första 3, 33 eller av en sjukperiod, insjuknandedageninräknad. Om en ny sjukperiod börjar efter den föregåendesjukperiodens slut skall de båda perioderna vid karensberäkningen anses som ensjukperiod. Bestämmelserna som rör insjuknandedagen och fridagsregeln gällerinte i fråga om sjukpenning med karenstid. Detta system med ett visstantal karensdagar, för vilka ersättning inte alls utgår, låter sig kombinerasmed de nu föreslagna karensreglerna. Möjligheten för en företagare att väljatre dagars karensfid bördärvid slopas, eftersom detta alternativ är likartatdet som införs för övriga försäkrade. Egenföretagare bör däremot ha kvar dennuvarande möjligheten att välja längre karenstid för den sjukpenning som svararmot inkomst av annat förvärvsarbete än anställning. Väljs 33 eller 93 dagarskarens bör nuvarande regler gälla oförändrade eftersom högriskskyddet integärna kan kombineras med så långa karenstider. 1detta sammanhang vill jag erinra om att sjukpenningkommittén i sitt fortsattaarbete behandlar frågan om egenföretagarnas sjukersättning. Enligt 2 § kungörelsen(1962:402) om frivillig sjukpenningförsäkring kan en hemmamakeförsäkradförsäkra sig för sjukpenningfillägg. För den frivilliga försäkringen gäller enkarenstid av 3, 18, 33 eller . Försäkringen kan gälla även utankarenstid. Även denna försäkringsform bör anpassas till de nu föreslagnareglerna om karensdagar inom den obligatoriska försäkringen. Sjukpenning vid arbetsskadautgår enligt AFL i vanlig ordning efter det attskadan inträffade. Efter denna samordningstid utgår sjukpenningen i ställetfrån arbetsskadeförsäkringen. Den som inte är 1981/82:144 22 sjukpenningförsäkradenligt AFL får redan från början sjukpenning från arbetsskadeförsäkringen menersättningen bestäms även då med tillämpning av AFL:sbestämmelser om sjukpenning. Om sjukpenningen i arbetsskadefallen inte skallpåverkas av karensreglerna måste försäkringskassorna göra en prövning av fråganom skadan är en arbetsskada även för de kortvariga fallen och inle som baraför de fall där arbetsoförmågan kvarstår även efter samordningstidens utgång.En sådan prövning skulle medföra en stor administrativ belastning för försäkringsad-ministrafionen.Fördelarna med samordningen mellan sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna skullegå förlorade. För att undvika atl prövning skall behöva ske av det stora antalanmälda arbetsskadefall som avslutas inom samordningsfiden bör därför ingenändring göras för samordningstiden. Detta får då fill följd att bestämmelsernaom karensdagar - liksom - också kommer att gällaarbetsskada. Jag vill erinra om att har hemställt om en översyn avarbetsskadeförsäkringen (SfU 1981/82:2, rskr 22).