prop · G503151 · 1981-12-31 00:00:00 — Avgiftshöjningen bör träda i kraft den I juli1983. Prop.1981/82:151 36 Jagvill i detta sammanhang framhålla att det är väsentligt att den som har föravsikt att nu uppföra en avsvavlingsanläggning eller vidla motsvarandeåtgärder inte hamnar i etl sämre läge än den som avvaktar med dessa åtgärderlill efter den . Bidrag bör därför kunna ulgå efter den I juli 1983även för anläggningar som har påbörjats eller varit under uppförande undertiden 30 juni 1983. Jagövergår nu lill atl ta upp vissa andra frågor som aktualiserats i dettasammanhang. Naturvårdsverkethar i sin rapport också tagit upp frågan om ytterligare minskning avsvavelutsläppen från olika industriprocesser. Verkel anför allprocessvavelutsläppen i kan minskas lill ca 60000 lon svaveldioxid perår om åtgärder som kostar . per ton avskild svaveldioxidvidtas. Detta innebär att dessa utsläpp skulle minskas i den omfattning sommarginalkostnaden, dvs. kostnaden per lon avskild svaveldioxid, inteöverstiger kostnaden för andra åtgärder vi vidtar för all minskasvavelutsläppen. Jag delar uppfattning all det är angelägetmed en sådan ytterligare minskning som verket anger. Hänsyn måste givetvis taslill resp. förelags ekonomiska möjligheter alt genomföra de åtgärder som i delenskilda fallet kan bli aktuella. Det ankommer pä all med stödav miljöskyddslagen verka för en minskning av processvavelutsläppen i riktningmot den angivna nivån. Jämfört med utsläppet av processvavel somuppgick lill totalt 190000 lon svaveldioxid innebär den angivna målsättningenen minskning till ungefär en tredjedel. Enligtvad jag har upplyst om kommer hela landel fr. o. m. den 1 oktober 1984atl omfattas av förbudet mot att förbränna tjock eldningsolja med en svavelhaltsom överstiger I %. Jag har förordat att reglerna om ulsläppsbegränsning vidkoleldning borde utformas som årsmedelvärden. De nu anförda omständigheternamotiverar enligt min bedömning en översyn av beslämmelserna isvavelförordningen och de därtill anknutna lill-lämpningsbestämmelserna frånnaturvårdsverket. Översynen bör syfta lill att sä långt det är möjligteffektivisera och förbilliga tillsyn och annan administrativ verksamhel somföranleds av förordningen utan att eftersätta rimliga krav på rättssäkerhet. Jagämnar senare föreslå regeringen att uppdra ål all efter samrådmed statens energiverk genomföra den av mig förordade översynen. Naturvårdsverkethar också tagit upp frågan om införande av ekonomiska styrmedel för atl minskasvavelutsläppen. Verkel framhåller atl sådana styrmedel bör utformas så att destimulerar till användning av lågsvavliga bränslen och utveckling av teknik förbegränsning av svavelutsläppen. Jag vill erinra om att del ienergiskaltekommilléns (B 1979:06) uppdrag bl.a. ingår all väga inmiljöpolitiska hänsyn vid utformningen av energibeskattningen. har lämnat ett förslag lill kommittén om Prop.1981/82:151 37 differentieringav energiskatten frän miljösynpunkt. Jag delar uppfattningatt det frän miljömässiga utgångspunkter kan vara fördelaktigt att deföreskrifter och riktlinjer som finns om ulsläppsbegränsningar kankompletteras med ekonomiska styrmedel. Närmare ställning till denna fråga bördock las först i samband med beredningen av kommitténs förslag. Den långsiktigaförsörjningen av med lågsvavlig tjock eldningsolja inger oro. Även medett framgångsrikt arbete med oljeersätlning fär vi räkna med att omkring är2000 fortfarande behöva använda betydande kvantiteter tjock eldningsolja ilandet. pågår och planeras utbyggnad av s. k. krackningsanläggningarvid raffinaderier i , vilket innebär alt eldningsoljor omvandlas tillbensin och andra lätta produkter. För i där avsvavling av oljanu sker övervägs en s. k. krackningsanläggning, vilken kommer all omvandlaavsvavlad eldningsolja lill bl.a. bensin och villaolja. Också för andrasvenska raffinaderier övervägs krackningsanläggningar. Detta innebär atlförsörjningsmöjligheterna för lågsvavliga, tjocka eldningsoljor kan komma attförsämras. En annan omständighet är atl också tillgången på naturligtlågsvavlig råolja kan beräknas minska. Risk finns således för atl tillgängen pålågsvavliga eldningsoljor kan bli knapp och atl merprisel för sädana oljor kanstiga. Vissa tillförselstörningar kan naluriigtvis inte heller uteslutas.Teknik finns emellertid för avsvavling av tjocka, högsvavliga eldningsoljor ochråoljor som enligt vissa uppgifter kan vara lönsam. Med hänsyn till de långaplanerings- och byggtiderna för denna typ av anläggningar bör därför frågan omen utbyggnad av kapaciteten för tjockoljeavsvavling i nu övervägas.Enligt vad jag erfarit behandlas denna fråga bl. a. inom industriverketsutredningsverksamhet inom raffinaderiomrädet och inom Svenska somett led i övervägandena om förelagels roll i den långsiktigaoljeförsörjningen. Jag räknar med all en redovisning lill regeringen av dennafråga därigenom kommer att ske. 6 Kalkning m. m. Riksdagenbeslutade är 1976 om en femårig försöksverksamhet med kalkning av sjöar ochvattendrag. Sammanlagt 78 milj. kr. har anvisats för denna verksamhel underbudgetåren 1976/77-1981/82. Syftet med försöksverksamheten har främst varitatt samla erfarenheter beträffande metoder, medel och koslnader för kalkningsamt alt bedöma effekterna av kalkning pä såväl växt- som djurliv. Genom dekalkningsinsatser som gjorts har del ocksä varit möjligt atl hejda en fortsattförsurning av mänga värdefulla vattenområden. Isin rapport ijuni 1981 har och redovisaterfarenheterna av försöksverksamheten med kalkning av sjöar och vattendrag.Vidare har i rapporten lagls fram förslag till framlida insatser Prop.1981/82:151 38 Förslagen gäller dels kalkning av sjöar och vattendrag, delsätgärder inriktade på att motverka försurning av mark och grundvatten. Enligt fiskeristyrelsenoch är resultaten och erfarenheterna frän den genomfördaförsöksverksamheten med kalkning klart positiva. Erfarenheterna ger bl. a. vidhanden att rikligt utförda kalkningsinsatser givit en åsyftad pH-höjning meden enhet eller mer. Kalkningen har vidare enligt verken kunnat reducera deförhöjda av vissa metaller bl. a. aluminium, mangan och kadmium, somnoterats i försurade vatten. Reduktionen av mangan är väsentlig, särskill i desjöar som utnyttjas som dricksvattentäkter. Även kvicksilverhalten i fisk hari vissa fall visat sig bli sänkt genom kalkning. Debiologiska effekterna av kalkningen har visat sig klart positiva.Verken reserverar sig härvid dock för den korta liden för uppföljning. både vattenväxternas och fiskarnas art- och individantal påverkatspositivt. Vidare har djurplanklonsamhällenas art- och individan-lal ökat.Kalkningen har även medfört alt flodkräftan kunnat fortleva i mängavattensystem saml att djurarter som är beroende av för att reproducerasig och söka näring, l.ex. groddjur, kräldjur och fiskätande fåglar, harpåverkats positivt. Fiskeristyrelsenoch naturvärdsverket framhåller alt försurningen måste ses som etl av1980-talels viktigaste miljöproblem. Försurningen måste i första hand motverkasvid källan. I avvaktan pä all utsläppen kan begränsas bör dock, enligl verkensuppfattning, kalkning användas för alt dämpa försurningens effekter. Molbakgrund härav och av de goda erfarenheterna av försöksverksamheten medkalkning föreslär verken en väsentligt utvidgad kalkning med en sådanomfattning all försurningsholade sjöar kan bevaras och redan drabbadeåterställas. Vidareföreslär verken en försöksverksamhet avseende kalkning av mark och grundvatten.Denna försöksverksamhet föreslås inriktad på att långsiktigt pröva olikaåtgärder för alt motverka försurningens effekter på mark och grundvallen.Vidare bör enligt detta förslag riktlinjer tas fram för hur försurningen avvattentäkter bäst skall motverkas. Kostnadernaför det föreslagna åtgärdsprogrammet, fullt utbyggt, beräknas till 200 milj.kr. per är såvitt avser kalkning av sjöar och vattendrag och 10 milj. kr. perär såvitt avser försöksverksamhet inriktad på mark och grundvatten. /83 föreslår verken 50 milj. kr. för bidrag till kalkning avsjöar och vattendrag samt 6 milj. kr. för försöksverksamhet avseende mark ochgrundvatten. Vidremissbehandlingen har och förslag omavsevärt utökad kalkning fått ell massivt stöd. Mänga remissinstanser betonardock, i likhet med de förslagsslällande verken, att kalkningen är atl betraktasom uppehållande försvar eftersom försurningen i första hand måste motverkasvid källan. Jagvill än en gång understryka alt en begränsning av utsläppen - i 1981/82:151 39 Sverigeoch i andra länder är den enda åtgärd som varaktigt kan lösa försurningsproblemen.Att kalka är i den situation vi nu har nödvändigt för att förhindra en fortsattökning av negativa effekter av försurningen. Kalkningen kan emellertid främstses som ett uppehållande försvar och inte som en definitiv och långsiktig lösning.Det bör också framhållas att det bara är vissa av de skador som de surautsläppen orsakar som kan motverkas genom kalkning. Försurningssiiuationeni är nu så allvarlig att vi tvingas fillgripa alla metoder som kanmotverka en fortsatt försurning. Det har blivit alll mera uppenbart attförsurningen drabbar hela ekosystemet med allvarliga effekter för allaorganismer. Det sura nedfallels effekter blev först uppenbara i sjöar ochvattendrag, med bl.a. omfattande fiskdöd som följd. Effekterna i andra delar avekosystemet såsom skogsmark samt grundvatten blir successivt allt tydligareoch kan befaras bli mycket allvarliga. Motden angivna bakgrunden gör jag därför den bedömningen att en väsentligt utökadkalkning kommer att bli nödvändig i vårt land för att vi skall kunna motverkanågra av de allvarligaste effekterna av försurningen. Den kunskap vi nu harpekar på betydande risker för en försämrad skogstillväxt och förförgiftning av grundvattentäkter. Våra kunskaper om bl. a. effekterna av olikamotåtgärder är emellertid inte tillräckliga, för att vi nu skall kunna beslutaom en generell kalkning av mark. Däremot bör den av ochnaturvärdsverket föreslagna forskningsbeto-nade försöksverksamheten inriktad pämark och grundvatten påbötjas möjligt. När det gäller sjöar ochvattendrag har den genomförda försöksverksamheten visat att man genom kalkningkan återställa eller upprätthålla en tillfredsställande miljö i mångavattenområden. Jag anser därför att en utökad kalkning av sjöar och vattendragnu bör ske för att motverka försurningens effekter. Jagtar nu först upp förslaget om en försöksverksamhet med kalkning av mark ochgrundvatten. och föreslår en långsiktigförsöksverksamhet inriktad på alt pröva olika åtgärder för att motverkaförsurningens effekter på mark och grundvatten. Försöksverksamheten avsesinriktad på att studera förutsättningarna för och effekterna av markkalkning.Vidare avses kalkning av vattentäkter och andra åtgärder för att återställaförsurat dricksvatten komma alt studeras. Försöksverksamheten, för vilkennaturvårdsverket föreslås få ansvaret, avses bli indelad i perioder, varav denförsta pä . Ett stort antal remissinstanser tillstyrker förslaget. Flerainstanser anser att en större forskningssatsning än den föreslagna bör göras.Några remissinstanser anser alt en sådan ökad satsning bör ske på bekostnad avkalkningsprogrammet för sjöar och vattendrag. a. om kalkens inverkan på skogsmarker. Erfarenheten av att kalkaskogsmark är av ringa omfattning. Prop.1981/82:151 40 gälleråtgärder direkt inriktade pä att dämpa försurningseffeklerna i grundvatten ärerfarenhelerna begränsade. Som t. ex. påpekar i sittremissvar är försurningshotet mot mark och grundvatten en viktig men hittillsförsummad del av försurningsproblemel. har i sillremissyttrande särskill framhållit behovel av insatser för att belysa såväl försurningenssom kalkningens effekter på skogsmark och skogsproduktion. Jag anser därför,som jag tidigare nämnt, atl verkens förslag om försöksverksamhet på dellaområde bör genomföras. Målet för försöksverksamheten bör vara att pröva olikaåtgärder för alt motverka försurningens effekter på främst skogsmark ochgrundvatten. Därvid bör bl.a. beaktas det angelägna i atl nå fram till åtgärdersom kombinerar bättre markavkastning och minskad grund- och ytvaltenförsurning. Närdet gäller leder skördeuttaget och den naturliga biologiskasyralillförseln till en viss neltoförsurning. och naturvårdsverketföreslär all kalkning av med kortare intervall skall rekommenderasmed sikte pä alt dels kompensera den samlade försurningen, dels minimerapH-fluklualionerna mellan kalkningarna. Bakgrunden lill verkens förslag är altkalkningen av enligl verken varitofillräcklig för att neutralisera de olika syralillskollen. Inom i stort settsamtliga jordbruksområden i har därför låga och sjunkande pH-värdennoterats. Nuvarande rekommendationer anger kalkning vart femte lill vart tiondeär, men verken konstaterar att det i praktiken dröjt betydligt längre mellankalkningslillfällena. Verken anser därför att kalkningen av bör ökatill del verkliga behovel och alt bättre informafion bör ges om lämpligakalknings- och gödselmedel, liksom om doser och intervall. Lantbruksslyrelsenanför i sitt remissvar alt tillförseln av kalk till delvisvarit otillräcklig och därför bör ökas. Styrelsen menar dock att kalkning medkortare intervall dels skulle medföra omotiverade kostnader för jordbrukel,dels i normalfallet inle skulle vara någon avgörande åtgärd eftersom negativaeffekter pä omgivningen inträder först vid mycket låga kalktillstånd. Sverigeslantbruksuniversitet menar att jordbruket knappast bidrar lill försurningen ävvallen. konstaterar vidare i sitt remissyttrande alt delatmosfäriska bidraget till försurningen av spelar en liten roll. Denmest bidragande orsaken är enligl odlingen själv medanvändning av surgörande gödselmedel och ökade skördeuttag. Jagdelar den av berörda myndigheter framförda uppfattningen att åkermarken iSverige av växtodlingsskäl bör tillföras mer kalk. Det kan ske både genomändrad sammansättning av handelsgödseln och regelbunden kalkning. En sådan ökadkalkning kan också ha en viss långsiktig positiv effekt på omkringliggande markoch . Behovet av ökad kalklillförsel till marken bör därför beaktas avgödselmedelsindustrin och i rådgivningen fill lantbruket. Det bör ankomma pälantbruksslyrelsen atl i samarbete 1981/82:151 41 medövriga berörda organ utarbeta erforderliga riktlinjer för rådgivningsverksamheten. Jagövergår nu till att behandla den fortsafta kalkningen av sjöar och vattendrag.Som jag redan angivit anser jag aft en utvidgad sådan kalkning är nödvändig föratt motverka försurningens effekter. Under försöksverksamheten har statsbidragutgått méd normalt av kostnaderna. I vissa fall har bidrag utgått med upptill . Enligt och bör statsbidraget nuhöjas frän normalt fill av kostnadema. Som skäl anger verken desvårigheter som i många fall har uppställ att finansiera den del av kostnadernasom ej täcks av statsbidrag. Ocksä flera remissinstanser pekar på svårigheterför de lokala intressenterna att klara sin del av finansieringen avkalkningsätgärderna. Medhänsyn bl.a. till det förhållandet aU försurningen av sjöar och vallendragfrämst beror på utsläpp som sker långl från den plats där nedfallet sker, oftai utlandet, anser jag alt staten också i fortsäUningen bör ha ett huvudansvarför finansieringen av kalkningen av sjöar och vattendrag, främst när detgäller sådana områden som kan anses vara av riksintresse för naturvård,friluftsliv eller pä annat säU. Jag anser det ä andra sidan inte heller riktigtatt staten skall svara för hela kostnaden för alla sjökalkningsprojekt. För atten prioritering av kalkningsinsatserna skall underlättas och för att arbetetmed kalkning skall bedrivas så effektivt som möjligt ser jag det som nödvändigtmed ocksä elt starkt lokalt intresse för kalkningsverksamheten. Ett sådantintresse bör bl.a. ta sig uUryck i eU visst medansvar för finansieringen avkalkningen. Jagförordar därför all statsbidrag också i fortsättningen skall utgå till kalkningav sjöar och vattendrag. Bidrag bör såsom verken föreslagil normall kunna utgåmed upp lill av kostnaderna. Då del finns starka ' lokala intressen bördessa kunna svara för en högre andel. 1 undantagsfall bör liksom högrestatligt bidrag kunna utgå. Jag förutsätter alt kommuner, föreningar, enskildafiskevallenägare m.fl. kommer att bidra med resterande del av kostnaden. Jagvill i sammanhanget peka på den möjlighet som kan finnas att genom eget arbetefinansiera den del av kostnaderna som statsbidraget ej täcker. Jagvill i detta sammanhang ta upp frågan om kalkfällning i avloppsreningsverk. Dekommunala avloppsutsläppen sker lill i försurade ellerförsurningsholade områden. Endast en mindre andel av reningsverken använderkalk för den kemiska reningen. De flesta verk fäller med aluminium- ellerjärnsalter. En fällning med kalk ger en förhållandevis hög alkalinitet iavloppsvattnet. Mol bakgmnd härav anser och naturvårdsverketatl det bör beaktas i planeringen av kalkningen vad kalkfällning ellerpH-justering av del utgående avloppsvattnet kan ge. Jagser det som angeläget att möjligheterna lill övergång till kalkfällning ellerkalktillsats i avloppsreningsverk noga prövas. Jag ser det som särskilttveksamt att resurser sätts in pä spridning av kalk i en sjö som är Prop.1981/82:151 42 recipientför ett reningsverk som fäller med aluminium- eller järnsalter. Det bör isådana fall prövas om det inte är lämpligare alt tillsälta kalk i reningsverketoch därigenom slippa särskild kalkspridning i sjön. i länmenar i sitt remissvar atl merkostnaden för övergäng till kalkfällning bör varabidragsberälligad. Jag vill för egen del framhålla atl i särskiltförsurningsholade områden där en övergäng lill kalkfällning i befintligareningsverk innebär en förbättring frän försurningssynpunkl bör kostnadenhärför kunna vara bidragsberälligad. Bidrag bör dock inte ulgå med mer än vadsom skulle ha beviljats fill särskilda kalkningsåtgärder inom samma omräde. Jagfinner det också angeläget alt utvecklingsarbetet pä detta områdeintensifieras. Stora fördelar skulle vinnas om kalkningen kan genomföras ianslutning till reningen av avloppsvattnet. Ansvarsfördelningenmellan olika statliga organ när del gäller den fortsatta planeringen avåtgärder för att motverka försurningens negativa effekter samt administrationenav det statliga stödet till kalkning är frågor som diskuteras såväl i de bådaverkens rapport som i remissyttrandena. och naturvårdsverketsförslag innebär att bidragsgivningen när det gäller kalkning av sjöar och vattendragdecentraliseras lill länen. Kalkningen skall, enligt förslagel, baseras på enkalkningsplan för vilken är ansvarig. Fiskenämnderna föreslässvara för genomförandet av kalkningsplanen. Regeringen föresläs besluta omfördelningen av medel till länen och även pröva ärenden där riksintressen motiverarhögre bidrag än av kostnaderna. Vid remissbehandlingen har från många hållförts fram dels att länsstyrelsernas och kommunernas roll ikalkningsplaneringen bör förstärkas, dels alt kalkningsverksamheten bör ges envidare inriktning och inte som lill övervägande del utgå frånfiskeintressena. Somjag tidigare anfört bör samhällets åtgärder mot försurningen utformas motbakgrund av att försurningens effekter berör hela ekosystemet. Den framtidaplaneringen av kalkning och andra ätgärder för att motverka de negafivaeffekterna av försurningen bör därför utgå från en samlad syn påförsumingsproblemen. I likhet med de förslagsställande verken och flertaletremissinstanser finner jag det riktigt atl planeringen av kalkningsverksamhetenskall ske länsvis och utgå från vattensystemen. Enligl min mening börlänsstyrelsen få huvudansvaret för kalkningsplaneringen inom länet och därvidsvara för att en plan eller ell program för kalkningsverksamheten för länettas fram. I planen, som bör utformas i nära samarbete med länets kommuner ochsä långt möjligt integreras med kommunernas miljövårdsplanering, bör redovisasen prioritering av de ätgärder som bör vidtas. Planeringen bör omfatta ävenandra eventuellt lämpliga åtgärder mot försurningens effekter än kalkning.Samarbete vid planeringen bör självfallet också ske såväl med andra berördaregionala och lokala organ såsom fiskenämnd och fiskeriintendent, lantbmksnämndsamt skogsvärdsstyrelse som med olika intresseorganisationer. Med hänsyn tillalt vatten- Prop.1981/82:151 43 systemenofta sträcker sig över länsgränser är ocksä kontakter med angränsande lännödvändiga. Fiskeristyrelsenär den myndighel som f n. svarar för bidragsgivningen fill kalkning. Delta harvarit naturligt under den inledande försöksverksamheten. Övervägande skältalar emellertid enligt min mening för atl samma myndighet som svarar förkalkningsplaneringen, dvs. länsslyrelsen, i fortsättningen skall ansvara ocksäför bidragsgivningen. viktigt skäl som enligt min mening talar för attlänsslyrelsen för framfiden ges dessa arbetsuppgifter är ätt försurningennumera måste betraktas som ett allmänt miljöproblem, inte enbart ettfiskeproblem. För talar ocksä att organisationen medger störreflexibilitet vid ändringar i kalkningsverk-samhetens inriktning och omfattning.Länsstyrelsen bör således samordna kalkningsverksamheten, besluta i de enskildaärendena samt ansvara för fördelningen inom länet av de medel som ställs tillförfogande för kalkningsåtgärder m.m. Somjag fidigare berört är det nödvändigt atl i arbelet medförsurningsfrågorna och kalkningsverksamheten utnyttjar de erfarenheter och densakkunskap som finns hos andra myndigheter och organisationer. Fiskenämndernahar i hög grad engagerats i genomförandel av enskildakalkningsprojekl. Nämnderna, som har goda kunskaper om länets sjöar ochvattendrag, har härigenom förvärvat stor erfarenhet av prakfisktkalkningsarbete. Jag anser del därför som naturligt att fiskenämnderna ävenfortsättningsvis får en vikfig roll när det gäller planeringen av Och stödettill sådana projekt där fiskevårdsinlresset är dominerande. Det bör därvidocksä vara möjligt för alt efter överenskommelse medfiskeristyrelsen och fiskenämnden uppdra ät nämnden att fatta beslut istödärenden av utpräglad fiskekaraktär. Detär enligt min mening synnerligen värdefullt att de enskilda kalk-ningsprojektengenomförs i lokal regi. Liksom under försöksverksamheten bör främst kommuner,fiskeorganisationer och andra föreningar, enskilda vattenägare m. fl. varaansvariga för del praktiska genomförandet av projekten. Härigenom kan dekunskaper och det engagemang som finns hos de av försurningens effekter närmasiberörda tas tillvara. Jag betraktar del lokala engagemanget som en värdefulltillgång som bör utnyttjas. Utgångspunktenför mina förslag i det föregående om ansvaret för planering av och stöd fillkalkningsverksamheten har varit atl försurningen nu fått en sådan utbredningoch arbetet med motåtgärder en sådan karaktär att en allt större regional ochlokal förankring av arbetet är nödvändig. Samfidigt är det uppenbart alt en radcenlrala myndigheter och andra organ med särskild sakkunskap när det gällerolika delar av försurningsproblemet också måste medverka när del gäller såvälkalkningsfrågor som andra ätgärder för att begränsa försumingen. Närdet gäller den fortsatta kalkningen av sjöar och vallendrag har vi nu fåttsådana erfarenheter att arbetet till övervägande del kan skötas regio- Prop.1981/82:151 44 En viss fortsalt central uppföljning, rådgivning och informationm. m. är emellertid som och naturvårdsverkat framhållernödvändig. Det är också angeläget all kalkningsmeloderna fortlöpande kanutvecklas. När det gäller mark och grundvatten innebär mina förslag alt enförsöksverksamhet med bl.a. kalkning nu skall påbörjas. Försöksverksamheten börenligt min mening, i vart fall i elt inledningsskede, ledas och samordnascentralt. Andra viktiga uppgifter för den centrala nivån är dels att fordöpandefölja, sammanställa och redovisa uppgifter om försurningsutvecklingen, dels allsvara för planeringen av sådant forsknings- och utvecklingsarbete som behövs rörandeförsurningens effekter och erforderliga motåtgärder samt att utarbetariktlinjer till stöd för de regionala och lokala organens verksamhel.