prop · G503130 · 1981-12-31 00:00:00 — 2.3.5 Nyttjanderättshavares rätt till vatten Jag vill i detta sammanhang ta uppen fråga som hänger samman med kravet på vattenrätt som förutsättning förvattenförelag. Det gäller nyttjanderättshavares, främst jordbmksarrendatorers,möjligheter all uppträda som sökande i vattenmål. Huvudprincipen om atl innehav avvattenrätt skall utgöra förutsättning 6 1981/82. för vattenförelag bör gälla oavsett om tillstånd tillföretaget krävs eller ej. Innehavet av vattenrätt bör ha saklegitimerandeverkan och utgöra en processuell förutsättning för en ansökan om tillstånd tillvattenföretag. Ett undantag från denna princip utgör de redovisade fallenrörande vattentäkter för allmän vattenförsörjning eller bevattning, därsökanden vid tiden för ansökan inte behöver ha valtenrätt. I enlighet med vad utredningenoemotsagt har förordat bör det vidare krävas alt sökandens vattenrätt gällerför all framtid i sådana fall då ett vattenrättsligt tillstånd avses gälla förall framtid. Vattenrätten måste alltså grundas på äganderätt, en till tidenobegränsad servitutsrätt eller tomträtt. Tillstånd till ett vattenföretag kan emellertid ocksåmeddelas för en begränsad lid om sökanden begär del eller förhållandena annarsinle medger att tillståndet gäller . Frågan är då om envattenrätt som grundar sig på en tidsbegränsad nyltjanderättsupplålelse skallkunna åberopas vid ansökan om tillstånd till ett vattenförelag. Utredningen anser att nytljanderättshavare i allmänhet börha rätt att utverka tidsbegränsade tillstånd. Vad särskilt gäller en jordbmksarrendatorbör denne enligt utredningen ha samma rätt som jordägaren att, om inte annatföljer av arrendeavtalet, för den lid avtalet omfattar utverka tillstånd tillett sådant vatlenföretag som inte innebär att vattnet avhänds fastigheten.Särskilda tvångsrätler, t. ex. rätt atl för bevattningsändamål dra fram ledningöver annans mark, bör också i tillståndet kunna tilläggas en arren-dator.Utredningen föreslår dessutom alt en bevattningsanläggning som tillhör enarrendator skall kunna ingå i en regleringssamfällighet förbe-valtningsändamål. Även i andra fall bör enligt utredningennyttjanderälts-havare ha rätt att ansöka om erforderliga vattenrättsligatillstånd till vattenföretag för den tid avtalet omfattar. 1 sådana fall bördock särskilda tvångsrätter inte kunna utverkas, eftersom fastighetsanknytningpå utövar-sidan i motsats till arrendefallen saknas. Många remissinstanser instämmer ivad utredningen har anfört rörande nyttjanderättshavares möjligheter atlutverka tillstånd. De flesta remissinstanser som har tillstyrkt att enjordbmksarrendator ges sådan rätt framhåller att tillståndet bör gälla underarrendatorns hela besitlningstid och inte bara som löpernär tillståndet ges. Några remissinstanser anser emellertid att vad utredningenhar anfört inte är invändnings-fritt. Man pekar särskilt på att det möterbetänkligheter atl en nyttjande-rättshavare blir härskande i ettservitutsförhållande. Man menar också atl utredningens överväganden i vart fallborde ha kommit till klarare uttryck i lagtexten. Av förarbetena till gällande VL(belänkande med förslag till vattenlag s. 512) framgår attarrendatorer och andra nytljanderättshavare inte skall anses likställda medfastighetsägaren när det gäller rätlen att uppträda som sökande till ettvattenföretag eller alt svara för fastigheten i vattenmäl. Man har ansett attde rättigheter och skyldigheter som enligt VL uppkommer på grund av ett vatlenföretag inte är av personlignatur utan kommer att vara förenade med en fastighet. Vid en lagändring infördesi 8 kap. 54 § VL (som motsvaras av 8 kap. 46 § VL) efter hemställan avlagrådet en bestämmelse om att i fråga om avledande av kloakvatten ellerindustriellt avloppsvatten från byggnad eller anläggning som tillhörde någonannan än markens ägare och inte var atl anse som fast egendom skulle ägaren avbyggnaden eller anläggningen likställas med en fastighetsägare, omomständigheterna föranledde del. I motiven till stadgandet (prop. 1941:45 s.206) anförde föredraganden att av den omständigheten atl ett särskilt stadgandemed detta innehåll infördes i 8 kap. inte fick motsätlningsvis dras denslutsatsen atl vad som i andra kapitel i VL sades om ägare av fasligheter inteskulle kunna under några omständigheter bli all fillämpa på en ägare av enbyggnad eller anläggning på annans mark, då byggnaden eller anläggningen inteenligt särskilda stadganden utgjorde fast egendom. Som utredningen påpekar har kravetpå faslighetsanknytning inte heller i andra fall upprätthållits helt i gällandeVL. Staten, kommuner och valtenförbund saml företrädare för allmän farled,allmän hamn och allmän flott-led kan uppträda som sökande i vattenmål. Dettainnebär att de kan tillerkännas dels den generella tvångsrätl som ligger i attföretagel får komma till stånd trots att annans egendom skadas, dels ensärskild tvångs-rätt alt la annans egendom i anspråk för företaget. Jagförordar i likhet med utredningen alt dessa befogenheter för angivnarällssubjekl behålls i en ny vattenlag. Den särskilda tvångsrätlen att taannans fasta egendom i anspråk för ett vattenföretag har i förarbetena till VLbetecknats som en servitutsrätt (betänkande med förslag till vattenlags. uttalar också att tvångsrätlen får anses somett servitut. De remissinstanser som ställt sig kritiska till utredningensståndpunkt att godta nytljanderättshavare som sökande i vattenmäl har somnämnts bl. a. grundat sin kritik på atl en nytljanderättshavare inte kan varahärskande i ett servitutsförhållande. Jag har i och för sig förståelseför att man från vetenskaplig-systematisk synpunkt försöker karakterisera de nuberörda tvängsrätligheterna som en sorls servitut. Detta terminologiska spörsmålbör emellertid inte få vara avgörande vid frågan om vilka som bör kunna varasökande i vattenmål och tillerkännas tvångsrätter. De särskildatvångsrättsbefogenheter som givits staten, kommuner och de andra angivnarättssubjekten har tillkommit för att de ansetts vara ändamålsenliga förgenomförandet av ett vattenföretag. Frågan är då om liknande ändamålssynpunktertalar för alt även nytljanderättshavare får sådana befogenheter. Jag vill först uppehålla mig vidden i vattenrätlsliga sammanhang praktiskt viktigaste nyltjanderättsformen,nämligen jordbruksarrendet. Som utredningen framhåller är nästan hälften avlandets totala odlade areal ul- Prop,1981/82:130 Av de större jordbruken brukas underarrende. Utmärkande för alla typer av arrende är all arrendatorn har totalbesittning av arrendeslället. Detta innebär i regel atl fastighetsägaren föregen del har avstått helt från varje praktiskt nyttjande av del. Enligt statsmakternas intentionerbör reglerna om jordbruksarrende vara sä utformade att de underlättaruppbyggandet och vidmakthållandet av ändamålsenliga arrendeställen. Reglernahar också ansetts böra främja arrendatorns intresse av att lägga ned det arbeteoch de stora investeringar som ofta krävs för att åstadkomma ett effektivtjordbruk. Vattnet är en viktig faktor iväxtproduklionen och till en huvudsaklig del orsak till skördevariationen frånår . När nu tekniken för en rationell bevattning finns, har ocksåbevattningen på vissa håll i landet undergått en nästanexplosionsartad utveckling. Uttagen är ofta så stora att de, som jag senareskall gå in på. kommer att fordra en tillståndsprövning enligt den nya lagen.Om då endast jordägaren har behörigheten alt företräda fasligheten ivattenrättsliga sammanhang, blir arrendatorn beroende av jordägarens benägenhetalt medverka. Som utredningen anför kan dennes medverkan bli besvärlig attutverka i praktiken. Därmed motverkas strävandena att underlätta förarrendatorn att verkställa rationella investeringar i jordbruket. Jag delar alltså utredningensuppfattning all praktiska skäl och ända-' målssynpunkter talar för attjordbruksarrendatorn jämställs med jordägaren i frågor som rör vallenrättsligatillstånd, givetvis under förutsättning att åtgärderna faller inom ramen förarrendeavtalet. Frågan är då om det frän mera principiella utgångspunkter möterhinder mot en sådan ordning. Huvudanledningen till att man igällande VL i regel kräver anknytning lill en fastighet på företagssidan ärhänsynen till skadelidande tredje man. Fastighetsanknytningen torde ge de bästagarantierna för att skadeersättningar skall kunna utbetalas, att underhålletav företaget sköts osv. Inte minst viktig torde fastighetsanknytningen vara närdet uppstår en oförutsedd skada. Anspråk på ersättning för sådana skador kanframställas efter företagets färdigställande. Denskadelidande sakägaren måste då veta mot vem han skall kunna rikta sitt anspråkoch det bör finnas säkerhet för att ersättningen kan betalas. 1 de fall därfastighetsanknytningen enligt gällande VL har ansetts kunna undvaras kan mankonstatera atl de angivna rättssubjekten, staten, kommuner osv., är sådana attden skadelidande inte kommer att hamna i ett sämre läge än då företagaren är enenskild ägare av en fastighet. Ett jordbruksarrende harvisserligen fastighetsanknyining i den meningen all det utövas på visstarrendeställe. Arrendet kan emellertid sägas sakna den kreditvärdighet somäganderätt till en fastighet innebär. Det oaktat har det ivattendomstolspraxis, särskilt . förekommit att en arrendatorhar godtagils som sökande till bevattningsföretag och också erhållit tillståndtill ett sådant företag. Jag anser för min del att del särskilt i fråga om bevattningsföretag finns mycket somtalar för atl en sådan ordning blir rådande enligl den nya lagen. Enbevattningsanläggning har ett samband med fastighetens -arrendeställets - lämpliga användning för sill ändamål och representerar iallmänhet ett väsentligt värde. Härigenom torde i erforderlig mån garantiererhållas för att arrendatorn kan uppfylla de förpliktelser som han i entillståndsdom kan ha ålagts i förhållande lill skadelidande tredje man. Dessaskall ju i regel vara uppfyllda, innan lillståndet får tas i anspråk. Rättenatt ha kvar anläggningen på fastigheten är knuten till arrenderätten och är pådel sättet tryggad så länge arrendet består, således även för en ny arrendator.Om arrendeförhållandet skulle upphöra och jordägaren inte vill utnyttjatillståndet, bör man enligt min mening kunna acceptera att arrendatornpersonligen har kvar sina förpliktelser. En sådan ordning har accepterats föranläggningslagens del i och med att det har införts en möjlighet att tillgemensamhetsan-läggning enligt denna lag knyta även byggnad på ofri grund (seyttrande av lagrådet i prop. 1973: 160 s. 541). Sammanfattningsvis anser jag alltsåatt jordbmksarrendatorer bör ha rätt att ansöka om tillstånd till vatlenföretagoch att utverka de särskilda tvångsrätter som behövs för företaget, om intesärskilda skäl talar däremot. Ett tillstånd bör kunna gälla för den tid jordenär utarrenderad, i den mån det inte av andra skäl anses böra omfatta kortaretid. Utredningen har förordat att även andra typer avnytljanderällshavare skall tilläggas rätt alt ansöka om erforderligavattenrältsliga tillstånd, t. ex. rätt atl i ett vattenområde under en viss tidta sten eller grus eller att ha en brygga. En sådan ordning skulle visserligeninnebära etl ännu större avsteg från tidigare angivna principer, eftersom enfastighetsanknyining på nytt-janderältshavarens sida ofta helt saknas. Jagdelar emellertid utredningens uppfattning atl det måste anses naturligt atlnyttjanderättshavaren/rättig-hetshavaren ges rätt att ansöka om erforderligavattenrätlsliga tillstånd för den tid avtalet eller upplåtelsen omfattar. 1motsats till utredningen anser jag att även sädana rättighetshavare bör kunna iförekommande fall utverka särskilda tvångsrätter, t. ex. för att kunna utföraskadeförebyggande åtgärder på annans fastighet. Hänsynen till skadelidandetredje man kräver emellertid i dessa fall kanske i ännu större utsträckning änbeträffande jordbruksarrende att noggrant prövar ansökningenoch ser lill att skaderegleringen är avslutad innan företaget får utföras. Uttrycket utbyggndsvitsord avserden rätt som f.n. enligl 2 kap. 5 § första stycket VL tillkommer den som råderöver mer än hälften av vattenkraften i en fallsträcka alt tillgodogöra sigvattenkraften i hela fallsträckan. Utredningens förslag alt dennamajoritetsprincip vid utbyggnad av vattenkraften i en viss fallsträcka börbehållas i en ny vattenlag har inte mött någon erinran vid remissbehandlingenoch även jag biträder förslaget. Däremot har några remissinstanser tagit upp frågan ommajoritetsprincipens tillämpning vid överledning av från ett vallendraglill ell annal för krafländamål. infördes på förslag av vattenlagsulredningen i 2kap. 5 § andra stycket VL en särskild bestämmelse om ulbyggnadsvitsord vidvattenöverledning för kraftändamål (se SOU 1972: 14 s. 144 samt prop. 1974: 83s. 185 och 299). Enligl denna bestämmelse skall kravet på majoritet i enfall-sträcka även gälla, när någon vill i en kraftanläggning tillgodogöra sigvattenkraft i fallsträckor som ingår i olika vattendrag, om del gemensammatillgodogörandet är en frän teknisk och ekonomisk synpunkt nödvändigförutsättning för anläggningens tillkomst. Redan vid tillkomsten av regeln om ulbyggnadsvitsord ivissa fall vid överledning av vatten för kraftändamål påtalades svårigheternaall tillskapa etl nytt system för beräkning av utbyggnadsvitsord som kundefungera i alla förekommande överledningssituationer (se prop. 1974:83 s. 185).Vattenlagsutredningen uttalade atl det med hänsyn till atl vattenkraftensutbyggnad gått in i ett slutskede syntes opåkallal att göra några meringripande förändringar i rättsläget. Del ansågs tillräckligt att ett visstsammanlagt fallhöjdsinnehav dokumenterades beträffande de vattendrag vilkasgemensamma tillgodogörande var en nödvändig förutsättning för ett kraftverkstillkomst (SOU 1972:14 s. 146). Delta godtogs av statsmakterna. Utredningen föreslår ingen ändringi del gällande systemet för beräkning av ulbyggnadsvitsord vidöverledning. Under remissbehandlingen har emellertid framförts vissaerinringar mot systemet med hänsyn till den betydelse frågan omutbyggnadsvitsord har för rätten till s. k. andelskraft. Med anledning häravvill jag anföra följande. som den angivnaprincipen om utbyggnadsvitsord intogs i VL ersattes bestämmelserna om ersättninggenom kraftövertöring av ell nytt institut, benämnt andelskraft (se 2 kap. 6och 7 §§ VL). Detta institut innebär att den, vars vattenkraft tas i anspråkenligt 2 kap. 5 § - alltså pä grund av reglerna om ulbyggnadsvitsord - eller pågrund av överenskommelse, har rätt att som alternativ lill ersättning i pengarfå rätt till andel i kraftproduktionen (andelskraft). Han är dä skyldig atlbidra till kostnaderna för kraftanläggningens utförande, drift och underhåll iförhållande till sin andel i den tillgodogjorda vattenkraften. Förutsättningenför att andelskraft skall utgå är dock att andelskraflen är av betydelse förmottagarens verksamhet. Detta innebär atl rätten lill andelskraft i förstahand tillkommer dem som själva är kraftproducenter, men även stora konsumenterav kraft, t. ex. industrier och kommunala eldistributionsföretag, kan varamottagare. De erinringar mot den rådandeprincipen om utbyggnadsvitsord vid överledning som har framförts vidremissbehandlingen grundas främst på atl den som vill utföra en överledning förkraftändamål kan undandra sig skyldigheten atl tillhandahålla andelskrafl genom attansöka om tillstånd lill överledningen först sedan han har färdigställt sittkraftverk. Eftersom överledningen i detta fall inte är nödvändig förkraftverkels tillkomst, blir inte reglerna om ulbyggnadsvitsord - och därmedinle heller reglerna om andelskrafl tillämpliga. Häremot vill jag anföra atttillståndsprövningen av överledningen är ett gott medel mot sådana förfaranden.Det är givet atl en ansökan om överledning, som inle utgör en nödvändigförutsättning för ett kraftverk och som man kan misstänka görs i syfte altundkomma skyldigheten att tillhandahålla andelskraft, i tillåtlighetshänseendemåste bedömas strängt. Sammanfattningsvis anser jag att den nuvarande regeln, somenligl utredningen bör behällas, är ändamålsenlig i de flesta, ibland mycketkomplicerade, utbyggnadssituationer som kan förekomma. Till stor nytta förtillämpningen bör, som framhölls av bl. a. lagrådet vid regelns tillkomst (seprop. 1974:83 s. 300), vara de vägledande exempel som anges i utredningensmotiv (se SOU 1972: 14 s. 147). Ölägenheterna av regeln för presumtivamottagare av andelskraft torde enligl min mening inle vara så i stora. I deallra flesta fall där andelskraft kan komma i fråga torde vattenkraftentillhöra kraftproducenter. Del finns därför fog för antagandet att majoritets-och större minoritetsdelägare i sådana fall kommer att träffa frivilligaöverenskommelser om gemensam utbyggnad av vattenkraften. Företrädarna förkraftproducenterna har inte haft någon erinran mot regeln vidremissbehandlingen. På grundval av de överväganden som har redovisats av dens. k. valtenöverledningsutredningen i belänkandet (SOU 1979:39) Vattenkraft ochmiljö 4 (s. 171) anser jag emellertid all möjligheterna atl erhållaandelskraft i ett särskilt avseende bör utvidgas. Det gäller fall där ettbefintligt kraftverk tvingas minska sin produktion pä grund av atl den ikraftverket tillgodogjorda vattenmängden minskas genom överledning till ettannat vattendrag. På grund av det anförda biträderjag utredningens förslag att bibehålla den nuvarande regeln omulbyggnadsvitsord vid överledning. 2.3.7 En allmän aktsamhetsregel rörande vattnet Utredningen har som en allmäninskränkning i vattenrättshavarens rådighet över vattnet i sitt förslag tagitin en allmänt hållen regel om vattnets nyttjande med direkt anknytning lill dettionde budet i den europeiska vattenvårdsstadgan som antogs av den6 . Enligl den bestämmelse utredningen föreslagit skall envatlenrältshavare vid utövandet av sin rådighet över vattnet beakta atl dettaär en gemensam naturtillgång som skall användas med sparsamhet. De remissinstanser som har yttratsig särskilt rörande denna fråga har instämt i syftet med stadgandet men haransett att del inte bör ses endast som en rådighetsinskränkning förfastighetsägaren utan i stället som ett grundläggande motto för en nyvattenlag. Stadgandet bör därför få en mera 1981/82:130 88 framskjuten placering som en ingressbestämmelse till lageni likhet med I § naturvårdslagen (1964:822). Dessutom bör enligt dessaremissinstanser i samma stadgande fastslås att vattnet också skall skyddas ochvärdas. Jag delar remissinstansernasuppfattning alt stadgandet som ett grundläggande motto för den nya lagen börfå en mera framskjuten placering. Enligl min mening bör stadgandet inledalagen. Jag biträder förslaget om att i stadgandet bör fastslås att vattnetskall skyddas och vårdas. Häri ligger också att vattnet skall användas medsparsamhel. Jag förordar alltså att den nyavattenlagen inleds med ett stadgande om alt vatten skall skyddas och vårdas somen gemensam naturtillgång. 2.3.8 Skyldighet alt avstå vatten vid torka m. m. Slutligen vill jag i dettasammanhang ta upp utredningens förslag om skyldighet för vattenrättshavare attvid torka och andra exceptionella förhållanden avstå vatten för allmänt behov.Förslaget om skyldighet att avstå vatten har godtagits av remissinstanserna menman har vänt sig mot alt avståendet alltid skall behöva göras ulan rätt tillersättning för valtenrätlshavaren. Jag instämmer i denna kritik. I likhet medvad som enligt 2 kap. 52 § VL gäller beträffande avstående av grundvattenbör valtenrätlshavaren kunna lillerkännas skälig ersättning i sådana fall dådel skulle vara uppenbarl oskäligt alt avståendet sker gratis. 2.4 Förutsättningar för vattenföretag i allmänhet Som jag har framhållit börett syfte med den nya lagen vara att skapa ett instrument med vars hjälp allatyper av vallenföretag vilka framstår som nyttiga från framför allt allmänsynpunkt kan genomföras. De grundläggande förutsättningarna måste dock vara atlföretagen står i god överensstämmelse med samhällets aktuella planering och atlde inte strider mot rimliga krav på hänsyn till motstående allmänna ochenskilda intressen. Det måste därför finnas lagregler med vars hjälp man kanhindra alt vatlenföretag kommer till stånd som står i strid med samhälletslångsiktiga bedömningar av hur våra mark- och vattenresurser bäst skallutnyttjas. Förutsättningarna för att ett vattenföretag skall tillåtas med hänsyntill motstående allmänna och enskilda intressen i andra avseenden måste ocksåregleras. Utredningen konstaterar att dengällande präglas av en stelhet i uppbyggnaden, som harvarit ägnad att hindra en helhetsbedömning av ett vattenföretag som frän mångasynpunkter hade varit önskvärd. Detta gäller särskilt den ekonomiskatillåtlighetsregeln i 2 kap. 3§ första stycket, vars krav på en viss proportionmellan nytta och skada har inneburit att man vid tillåtlighetsbedömningen oftavarit tvungen att utföra beräkningar med ett stort mått av - åtminstone skenbar- matematisk Även bestämmelserna lill skydd för allmännaintressen och rörande sättet för utförandel av ett vattenföretag har enligtutredningen hindrat en tillräcklig frihet och allsidighet vid bedömningen avell vattenföretags tillåtlighet. Utredningen föreslår i stället mer allmänt hållnatillåtlighetsregler som skall möjliggöra en friare bedömning avvatlenföretagen. Förslaget om en sådan lagstiftningsteknik har fått etlövervägande positivt gensvar hos remissinstanserna. Några remissinstanser äremellertid kritiska och anser atl reglerna inle ger tillräckligt säkrahållpunkter för vare sig parterna eller de tillämpande myndigheterna. Den främsta anledningen till gällande VL:s striktautformning av tillåtlighetsreglerna har, som utredningen framhåller, varit atttillåtlighetsprövningen ankommer på domstol. I motiven till den centralaekonomiska tillåtlighetsregeln i 2 kap. 3 § första stycket anfördes altvattendomstolarna måste genom objektiva hållpunkter i lagtexten ges ledning föratt motverka ojämnhet och godtycke i rättstillämpningen. Enligt utredningen lorde man genomatt införa ett system med tillståndsprövning i administrativ ordning skapabättre förutsättningar för den önskvärda friare bedömningen avtillåtlighelsfrågorna, så all i del enskilda fallet samtliga omständigheter avvikt kan beaktas. Som framgår av vad jag har anfört tidigare (se avsnitt 2.2)förordar jag emellertid att nuvarande domstolsprövning behålls i en nyvattenlag. Frågan är då om detta bör medföra alt tillåtlighetsreglerna får enmera preciserad avfattning. Planmässiga bedömningar liksomlämplighetsavvägningar av t. ex. ekonomisk, teknisk och social natur börenligt min mening kunna göras även av vattendomstolarna. Den omständigheten atttillåtlighetsfrågorna i allmänhet skall prövas av vattendomstol enligt den nyalagen bör alltså inte spela någon avgörande roll när det gäller den närmareutformningen av tillåtlighetsreglerna. Andra skäl bör tillmätas störrebetydelse. Den är enligt min mening självklartatt man vid utformningen av nya regler rörande tillåtligheten av vattenföretagmåste fästa stor vikt vid rättssäkerhetssynpunkter och betydelsen av kontinuitetoch stadga i rättstillämpningen. Prövningen av ett vattenföretag innebär oftasvåra och känsliga avvägningar mellan olika intressen. Såväl förelagaren ochhans motparter som prövningsmyndigheterna måste genom lagens stadganden ges enrimlig vägledning för sin bedömning. Detta talar för alt man har en preciseradreglering. Det har emellertid visat sig vidtillämpningen av gällande VL:s detaljerade tillåtlighetsregler att dessa ivissa fall har försvårat en anpassning av rättstillämpningen till ändradeförhållanden och till utvecklingen i samhället. har manvisserligen anpassat lagen till de ändrade förhållandena genom att ändrareglerna. Med mera generellt avfattade lagregler skulle emellertidrättstillämpningen troligen ha kunnat ändras på ett smidigare sätt. Härtillkommer att de nya tillåtlighetsreglerna, i enlighet med vad utredningen har föreslagit, bör gälla alla typerav vattenföretag.