prop · G503103 · 1981-12-31 00:00:00 — Kommittén bör så långt möjligt bedriva sitl arbetesamordnat med andra organ som är verksamma inom området och utnyttja detkommande och andra myndigheters resurser för särskildautredningar, m.m. I vissa fall kan det vara motiverat att kommittén utför egnautredningar. Vid avvecklingen av kärnkraften kan kärnkraften ersättasav nya elproduktionsanläggningar eller elenergi ersättas av andra energibärare,t, ex, naturgas. Också direkt användning av andra bränslen kan komma i fråga.Styrande för val av energitillförselsystem då kärnkraften avvecklas måste varaekonomiska och miljömässiga faktorer. Det ankommer på kommittén att belysaolika alternativa handlingsvägar för alt säkerställa avvecklingen avkärnkraften. Kommittén bör därvid skissera olika energitillförselsystem ochöverväga nödvändiga styrmedel. Utgångspunkter skall härvid bl,a, vara ettfortsatt minskal oljeberoende och en totalt sett god hushållning med resurser. Kommittén bör utgå från att det av beslutade energihushållningsprogrammel(prop, 1980/81:90, NU 1980/81:60, rskr 1980/81:381) genomförs till slutet av1980-talet, Detta program grundas pä principen att så länge kostnaden för attspara en enhet energi inte är högre än kostnaden för alt tillföra en enhet,sparande bör väljas före tillförsel. Kommittén bör vidare utgå från de avriksdagen beslutade (prop. 1980/81:133. CU 1980/81:37, rskr 1980/81:384)riktlinjerna för energisparverksamheten i byggnader m.m. Som underlag för sinaöverväganden bör kommittén därutöver från berörda myndigheter inhämta prognoseröver energibehovet . I dessa prognoser bör ingå analyser övermöjligheterna till effektivare energianvändning t. ex. genom ökad användningav värmepumpar, m.m. Kommitténbör också analysera vilken roll olika energikällor kan få i den framlida energiförsörjningen. Jag tänker här närmast på olja, kol. vatten kraft, torv, skogsbränslen, skiffer, naturgas samt på nya och förnybara energikällor som sol och vind. Skr.1981/82:103 Kommittén bör när det gälleroljefrågor samräda med den särskilde Del II utredaren (1 1981:01) med uppdragatt utreda utvecklingen på de interna- Denne arbetar främst medoljemarknaden och skall bl. a. analysera möjligheter att tillgodosebehovet av impoiterad energi, redovisa globala prognoser över produktionen ochefterfrågan på energi saml analysera vilka faktorer som styr utbud ochefterfrågan och vilka restriktioner och villkor som kan komma att läggas påoljehandeln. Kol kan användas för värmeproduktion, kombinerad el- ochvärmeproduktion och för enbart elproduktion. Kommittén bör i sina alternativbehandla olika användning av kol i elt långsiktigt perspektiv. Som underlag börkommittén bl.a. utgå från de resultat som framkommer genom pågående utredningarinom området. Chefen för avser att föreslå regeringenatt lägga fram en proposition om åtgärder för att motverkaförsurning. fattade är 1977 beslut om riktlinjer i denfysiska riksplaneringen för vattendrag i norra och (prop.1977/78:57, CU 1977/78:9, rskr 1977/78:100). Beslutet innebär bl.a. att de outbyggdahuvudälvarna älv, älv, älv och skall undantas frånutbyggnad. Kommittén bör i sina överväganden utgå från de av riksdagenbeslutade riktlinjerna. Med denna utgångspunkt bör kommittén överväga vilketbidrag vattenkraften kan ge till elförsörjningen i ett längre perspektiv. energipolitiska beslut förutsätter enväsentligt ökad användning av skogsbränslen och torv. För att undvikakonkurrens med industrin skall i första hand användas sådan skogsråvara inkl. energiskogoch andra inhemska briinslen som industrin inle gör anspråk på. En ökadanvändning av torv och skogsbränslen kan även ge positiva regionalpolitiskaeffekter i form av ett väsentligt tillskott av arbetslillfällen isysselsättningssvaga regioner. Kommittén bör belysa möjligheterna alt ienlighet med riktlinjer öka användningen av olika skogsbränslen. De svenska torvtillgångarna är betydande. Kommittén börbedöma i vilken omfattning torv långsiktigt kan komma att utnyttjas som energiråvara. De svenska alunskiffrarna utgör en betydandeenergitillgång och innehåller många olika beståndsdelar. Kommittén bör som ettförsta steg utvärdera de resultat som framkommit genom det forsknings- ochutvecklingsprogram som bedrivs i . Kommittén bör också som framgår avriksdagens beslut belysa hur de svenska skifferlillgångarna långsiktigt kankomma all utnyttjas. Utvinning i stor skala av naturgas på den norskakontinentalsockeln norr om 62:a breddgraden kan komma att påbörjas under 1990-talet.Om en sådan utvinning kommer till stånd skulle den alltså tidsmässigt komma attsammanfalla med avvecklingen av kärnkraften i . Mot denna bakgrund börkommittén studera denna och andra möjligheter att öka användningen av naturgasi det svenska energisystemet. Det tidsperspektiv i vilket kärnkraften skall avvecklasinnebär möjligheter till utveckling och introduktion av olika nya energikällor. Det gäller både sådana för elproduktion som l.ex. vindkraft och sådana för direkt använd ning som t. ex. solvärme. Kommittén bör belysa hur man långsiktigt skulle 224 kunna underlätta införandel avsådana energikällor, bedöma i vilken omfattning de kan komma alt utnyttjas samt övervägabehovet av nya Skr. 1981/82:103 distributionssystem. Kommittén bör vidare belysa de ekonomiska konsekvensernaför samhällsekonomin i stort, för staten, kommuner, företag och enskilda avföreslagna åtgärder saml belysa effekterna på sysselsättningen av föreslagnaåtgärder. Vid beskrivning av de samhällsekonomiska konsekvenserna bör särskildvikt läggas vid möjligheterna att vidmakthålla ett konkurrenskraftigt svensktnäringsliv på såväl hemmamarknaden som exportmarknaderna och därigenomåstadkomma en balanserad utrikeshandel vid en hög sysselsättningsnivå. Ävenvägar för att finansiera de åtgärder som kan bli aktuella all utföra som enföljd av utredningens förslag och som ankommer på staten och på kommuner, måsteanges. Jag vill erinra om de tilläggsdirektiv (Dir. 1980:20) som meddelats allakommittéer och särskilda utredare i dessa frågor. Kommittén bör beakta vad somsägs i dessa tilläggsdirektiv i sitt arbete. Kommittén bör även belysa inverkan på miljön ochförsörjningsberedskapen av föreslagna åtgärder saml söka belysa sårbarheten iolika alternativ. Kommittén bör därvid belysa såväl enskilda energiformersmiljöpåverkan som den totala miljöpåverkan olika energitillförselsyslem gerupphov till. Kommittén är oförhindrad alt om den så finner lämpligtavge delbetänkanden. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jagalt regeringen bemyndigar det statsråd som har till uppgift att föredra ärendensom rör energipolitiken att tillkalla en kommitté med högst sju ledamöter meduppdrag att utreda frågan om åtgärder för all säkra kärnkraftens avveckling ochell fortsatt minskal oljeberoende, att utse en av ledamöterna alt vara ordförande, att besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt kommittén. Vidare hemsläller jag att regeringen beslutar attkostnaderna skall belasta fjortonde huvudtitelns kommilléanslag. Regeringen ansluter sig lill föredragandens övervägandenoch bifaller hans hemställan. Utvidgade regler om näringsförbud? Departementschefen, statsrådet , anför. I gäller sedan lång lid tillbaka principen att allnäringsverksamhet är fri för svenska medborgare och svenska företag i den måninte något annat uttryckligen har föreskrivits. Näringsfriheten är emellertid inskränkt på en rad områden.Vissa typer av 225 Skr.1981/82:103 näringsverksamhet är förbehållna staten eller statennärstående företag. Del II Detta gäller t, ex, beträffandetillverkning och försäljning av alkoholdrycker samt detaljhandel med läkemedel. Vissa yrken får utövasendast av den som visat sig ha särskild kompetens såsom i fråga om läkare,landläkare och veterinärer. På en del områden där del i och för sig råder fri etableringsrätt,förekommer elt frivilligt auktorisationsförfarande genom kommerskollegium,handelskammare eller branschförening. Så är fallet exempelvis beträffanderevisorer och fastighetsmäklare. De särskilda regler som gäller för advokaterkan också nämnas i sammanhanget. Del finns vidare branscher där det krävs tillstånd av enoffentlig myndighel för att utöva näringsverksamhet. Skälen härför varierar. Ivissa fall är motivet att del finns behov av samhällelig kontroll överutnyttjandet av landets naturresurser eller över andra typer av verksamhet avallmän vikt. 1 andra fall är del fråga om en verksamhet av särskilt ömtålignatur. I allmänhet har man velat ha garantier för alt den ifrågavarandeverksamheten bedrivs på ell ekonomiskt tillförlitligt sätt och för alt utövarenav verksamheten i övrigt uppfyller de lämplighetskrav som kan ställas. 1 en delfall motiveras tillståndspliklen av hänsyn lill allmän ordning. Somexempel på verksamhetsområden där regler av aktuellt slag gäller kan nämnasbank- och försäkringsväsendet, kommunikationsväsendet, inkasso- ochkreditupplysningsverksamheten, yrkesmässig bevakning samt handel med vapenliksom med skrot och begagnade varor. Det förhållandel att rätten att driva näring är fri i denmån inte tvingande skäl gjort inskränkningar nödvändiga har varit av storbetydelse för den ekonomiska utvecklingen i vårt land. Den principiellanäringsfriheten bidrar till att säkerställa en ändamålsenlig utveckling förnäringslivet och är därmed också ägnad att främja den ekonomiska tillväxten. som del alltså är uppenbart att vi har allanledning att slå vakt om näringsfriheten står del klart alt del här som på såmånga andra områden finns ett utrymme för missbruk. Allmänt känt är sålunda altdet i vissa branscher förekommer en mindre grupp näringsidkare vilkasverksamhet inle drivs seriöst utan innefattar ett systematiskt åsidosättande avde skyldighete:r som åvilar dem mot samhället, de anställda och konsumenterna.På det sättel kan de näringsidkare som det här gäller få möjlighet attförbättra sin konkurrenssituation i förhållande till den seriöst arbetandeföretagsamheten. angivna förhållanden har föranlett särskild uppmärksamheti samband med den kraftiga satsning som under ett anlal år har gjorts på attbekämpa vad man brukar kalla ekonomisk brottslighet, och man har med hänvisninghärtill från olika håll förespråkat inskränkningar i näringsfriheten med syfteatt komma till rätta med problemen. En begränsning av näringsfriheten med denna inriktningregleras numera i konkurslagen (1921:225). Jag syftar på bestämmelserna om näringsförbud som med verkan fr. o. m. har införts som ett led i kampen mot den ekonomiska brollslighelen (prop. 1979/80:83, LU 1979/80:31, rskr 1979/80:284, SFS 1980:264). Vid sidan av det gällande genereUa förbudet mot näringsverksamhet under konkurs kan enligt dessa bestämmelser elt mera långtgående näringsförbud beslutas efter prövning i det enskilda fallet. Näringsförbud i denna form kan meddelas alt gälla inle bara under konkursen ulan också sedan denna har avslutats. Förbudet är emellertid tidsbegränsat; maximitiden är högst med viss möjlighet till 226 förlängning. Den som bryter mol ettmeddelat näringsförbud kan dömas lill Detta näringsförbud, som prövas av allmän domstol på talanav åklagare. Dir 1981:63 kan meddelas en gäldenär när konkurs har inträffat.Förutsättningen är att konkursgäldenären har förfarit grovt otillbörligt motsina borgenärer eller på annat sätt har grovt åsidosatt vad som ålegat honom ihans näringsverksam-hel. Förbud kan också meddelas den som upprepade gånger harförekommit i konkurs, om han i näringsverksamhet som har föregått konkursernahar åsidosatt vad som ålegat honom som näringsidkare och näringsförbud ärpåkallat av särskilda skäl. Är gäldenären ett aktiebolag kan under sammaförutsättningar en ställföreträdare eller förutvarande ställföreträdare förbolaget åläggas näringsförbud. Detsamma gäller andra personer som faktiskt handhareller handhaft ledningen eller förvaltningen av bolaget. Den som har meddelats näringsförbud får i princip intedriva näringsverksamhet som medför bokföringsplikt. Han får inte heller varastyrelseledamot eller i annan egenskap vara ställföreträdare för bl. a.aktiebolag eller, utan all formellt vara ställföreträdare, faktiskt handhaledningen eller förvaltningen av förelaget. Verksamhet som innebär utövning avrättighet som avses i 2 kap. 1 § regeringsformen eller 1 kap. 1 §, 4 kap. 1 §,6 kap. 1 § eller 13 kap. 5 § tryckfrihetsförordningen omfattas dock inte av ettnäringsförbud. Sedan de nya reglerna i konkurslagen trätt i kraft har etttiotal beslut om näringsförbud meddelats av olika domstolar. Några bestämmelser på andra områden som gör det möjligtalt meddela näringsförbud i egentlig mening finns inte f. n. Likartade resultatkan emellertid uppnås genom vissa andra regler som gäller särskilda verksamhetsområden,se exempelvis 14 § 4 mom. lagen (1944:219) om djurskydd och 61 § 5 mom. byggnadsstadgan(1959:612). Vidare kan naturligtvis återkallelse av auklorisationer,legitimationer o. d. inom ramen för obligatoriska auktorisations- eller legilimationssystemsägas fungera som näringsförbud i särskilda fall. Frågor om näringsförbud på andra områden än dem somregleras genom konkurslagstiftningen och särskilda bestämmelser av del slag somhar berörts nu har som jag antydde behandlats i olika sammanhang. Isynnerhet gäller detta konsumentskyddsområdel. Här kan hänvisas lill de övervägandensom har redovisats i rapporter 1977:5 Konsumentskydd vidbilreparationer och 1978:8-01 Auktorisation och konsumentskydd liksom till betänkandena(SOU 1979:76) Ny hemförsäljningslag och (SOU 1979:36) Konsumentljänsllag. I sistnämndabetänkande framhålls bl. a. att uppenbart oseriös näringsverksamh'- är ettgenerellt problem som lar sig uttryck i åsidosättande av även annanlagstiftning än den som finns på konsumentomrädet, t. ex. angåendeskalleuppbörd eller arbetarskydd. Övervägande skäl talar därför enligtbetänkandet för alt frågan om införande av möjlighet all meddela näringsförbud moluppenbart oseriösa näringsidkare utreds generellt. Frågan omen utvidgning av näringsförbud lill all gälla nya områden berördes i lagsfiftningsärendet om näringsförbud vid konkurser. Dåvarande chefen för jusfifiedepartementet anförde i denna del all del i och för sig kunde finnas skäl alt överväga om inle ell näringsförbud bör kunna fillgripas också i andra fall än då en person har gått i konkurs, exempelvis vid missbruk av likvidationsinstilutel. Departementschefen fann emellertid all det i det aktuella lagstiftningsärendet skulle föra för långt alt la upp frågan om 227 Skr.1981/82:103 näringsförbud i ett vidare perspektiv. Del II Med anledning av motioner i ämnetbehandlades frågan om utvidgat näringsförbud i under /81. Justitieutskottelsmajoritet uttalade (JuU 1980/81:21 s. 73) att större erfarenheter av näringsför-budsinslitutetenligt konkurslagen än som f. n. finns måste avvaktas innan man tar upp fråganom näringsförbud som en mera allmänt förekommande reaktion från samhällets sidagentemot ekonomisk brottslighet. Ulskoltsma-jorilelen avstyrkte det i ärendetaktuella molionsyrkandet, som gick ut på att en utredning i ämnet bordeföretas. En minoritet inom utskottet förordade att en sådan utredning snarastskulle komma till stånd. Det kan härockså hänvisas till att likartade frågor rörande särskilda branscher berörs i näringsutskottetsbetänkanden NU 1980/81:2 och 1980/81:39. För min del vill jag först hänvisa lill alt det råder slorenighet om alt del är angelägel att vi kommer till rätta med den ekonomiskabrottsligheten. Den kriminalitet som det här gäller är i flera avseenden avkomplicerad natur, och det torde slå klart att man vid brottsbekämpningen iviss utsträckning måste lita till nya eller okonventionella metoder. Utvidgaderegler om näringsförbud tillhör därvid uppenbarligen de utvägar som förtjänaratt övervägas på allvar. Frågan om sådana regler har tidigare aktualiserats isynnerhet från konsumenlskyddssynpunkler, och överträdelser av den konsumenträtlsligalagstiftningen ingår ju till viss del i vad man brukar hänföra under begreppetekonomisk kriminalitet. Klart är emellertid alt man bör vidga diskussionen tillalt gälla sådan kriminalitet i andra former, t. ex, systematiskt överträdandeav skatte- och uppbördslagstiftningen eller av den lagstiftning som gäller omarbetarskydd, valuta, miljövård eller illojal konkurrens, I själva verket tordedet vara för dessa senare fall som en diskussion av frågan om näringsförbud lersig mest motiverad. Jag vill också i sammanhanget nämna att antagit en rekommendation rörande åtgärdermot ekonomisk brottslighet. Där förordas bl, a, en lagstiflningsöversyn medsikte på införande av näringsförbud som en viktig sanktionsform vidbrottslighet av det här slaget, I enlighet med vad som har angetts i det nyssnämndariksdagsbeslutet kan det emellertid inte f, n, anses finnas underlag för enbedömning av huruvida regler om näringsförbud skulle erbjuda fördelar av ensådan styrka att de uppväger de nackdelar som från principiell synpunkt ärförenade med inskränkningar i näringsfriheten, I den rnån sådana inskränkningarvisar sig nödvändiga som ett led i bekämpandet av den ekonomiska brottslighetenslår det emellertid klart all näringsförbud erbjuder vissa förtjänster framförexempelvis etableringskontroll i olika former. Medan branschomfattande systemför etableringskontroll kan medföra risker för en administrativt omfattandeapparat och för negativa effekter på stmktumtvecklingen inom de branscher somär aktuella, kan förbudssyslem direkt riktas in på sådana missbruk inomnäringsverksamhet som är till uppenbar skada för samhället, de anställde' i ettförelag eller dettas borgenärer. Enligt min mening bör man nu söka få ett merasamlat underlag för överväganden och eventuella åtgärder på området. Jagförordar att en kommitté med parlamentarisk sammansättning tillkallas meduppgift att förulsätlningslöst behandla denna fråga, 228 Kommitténs huvuduppgift bör varaatt ta ställning till del allmänna behovet av och de principieUa och praktiska aspekterna påutvidgade regler Skr. 1981/82:103 om näringsförbud. En grundläggande fråga blirnaturligtvis härvid om Dir 1981:63 näringsförbud kan förväntas vara elteffektivt medel för att uppnå de syften som förut har angetts. Kommittén börkunna hämta ledning av de överväganden som har gjorts i olika formerliksom av de praktiska erfarenheterna av näringsförbud enligt konkurslagen ochde regler som i övrigt finns på området. De samhällsekonomiska och allmäntnäringspolitiska intressen som gör sig gällande i sammanhanget måste ocksåbelysas närmare liksom konsekvenserna för ett företags anställda och dessborgenärer av en eventuell nyordning. De problem som bulvanförhållanden avolika slag kan erbjuda måste uppmärksammas. Erfarenheterna från likartadesystem i andra länder bör i lämplig omfattning redovisas. Om kommittén skulle finna en utvidgning avnäringsförbudsinstitutet motiverad, uppkommer till en början frågan om, förbudav detta slag i så fall bör kunna användas bara i vissa utpekade branschereller om institutet bör få en generell räckvidd. Denna fråga har i sin tur ettvisst samband med vilka förutsättningar som bör gälla för att förbud skallkunna meddelas. Det kan sålunda hävdas all den förra lösningen är den mestnaturliga om näringsförbud skall la sikte på mera specifika problem från bl.a. konsumentskydds-synpunkter som kan göra sig särskilt gällande i vissabranscher medan en generell ordning ligger närmare lill hands om förbud skallkunna grundas pä upprepat åsidosättande av regler som tillgodoser en rad olika artskildaskyddsintressen, såsom exempelvis skatteuppbörd, arbetarskydd eller miljöskydd.Kommittén bör belysa de olika alternativ som här är länkbara. Oavsett vilken lösning man väljer slår del klart att storuppmärksamhet måste ägnas åt alt i rättssäkerhetens intresse geförutsättningarna för meddelande av förbud en preciserad och klar utformning,som i all möjlig utsträckning tillgodoser kraven på förulsebarhet. Ettnäringsförbud är en för den drabbade mycket drastisk åtgärd. Klart är därförall förbud inte bör få meddelas i andra fall än när del gäller uppenbartoseriösa näringsidkare som pä ett kvalificerat sätt har dokumenteratolämplighet att bedriva näringsverksamhet över huvud laget eller inom en vissbransch. Sannolikt finns det också anledning att överväga om meddelande avnäringsförbud bör föregås av varning i någon form. Till underlag för bedömningen av frågan om del är lämpligtoch välbetänkt att utvidga reglerna om näringsförbud måste givetvis också enannan central fråga belysas, nämligen vilka myndigheter eller domstolar sombefogenheten att meddela förbud i så fall skulle kunna anförtros och vem somskulle föra talan om sådana förbud. Även här kan man tänka sig olika modeller. Till förmån förden i tidigare förslag ofta framförda tanken att låta beslutsbefogenhetenankomma på kan bl. a. anföras alt denna domstol även prövarärenden enligl konkurrensbegränsningslagstiftningen. Ett problem är emellertidi så fall all f. n. är slutinstans på sitl område, medanbeslut om näringsförbud av rättssäkerhetsskäl bör kunna överklagas. Närmaretill hands synes därför ligga att anförtro prövningen av hithörande frågor åtallmän domstol. Detta gäller så myckel mera som en sådan ordning har valts idet system som gäller enligt konkurslagen. Frågan vilken eller vilka myndigheter som skall ha tilluppgift att föra lalan om förbud synes i viss utsträckning bli beroende av vilken räckvidd en eventuell lagstiftning på områden bör ha. När frågan har diskuterats 229 Skr.1981/82:103 från konsumenlskyddssynpunkler har ofta konsumentombudsmannen ansetts ligga närmast liU hands. Omman emellertid som jag förut har angett i första hand tänker sig ett näringsförbudsinstitut av meragenerell räckvidd som kan användas exempelvis vid upprepade överträdelser avskattelagstiftningen är det mera naturligt att i enlighet med vad som gällerenligt konkurslagen låta uppgiften ankomma på allmän åklagare. Samordningsfördelarkan sannolikt också stå att vinna genom en sådan ordning, eftersomnäringsförbud i första hand kan länkas bli aktualiserat i samband med åtal förbrottsligt förfarande från näringsidkarens sida. Jag håller emellertid inle föruteslutet alt det beroende på hur förutsättningarna utformas kan varaändamålsenligt att låta flera myndigheter, var och en på sitt område, fåtalerätt. I så fall skulle även exempelvis kronofogdemyndigheterna ochnaturvårdsverket kunna tänkas bli laleberätligade. Kommittén måste naturUgtvisbeakta i vad mån en anpassning fill ett eventuellt nyll system bör ske av denreglering som finns i konkurslagen. Det är en från principiell synpunkt betydelsefull ochdelvis komplicerad fråga som kommittén får att pröva. Del kan därför visa siglämpligt att kommittén redovisar principiella överväganden i frägan liksombedömningar av näringsförbudsinstitutets effektivitet i elt särskilt belänkandeoch först därefter, beroende på remissutfall och eventuella tilläggsdirektiv medanledning av detta, går in på lagstiftningsfrågor och detaljspörsmål. Då kanockså ytterligare erfarenheter av tillämpning och effekter av näringsförbud enliglkonkurslagen beräknas föreligga. Klart är alt elt fullständigtförslag med bl. a. utkast lill erforderliga lagbestämmelser underlättar frågansbedömning. Jag vill därför lämna öppet vilken arbetsmetod för kommittén som äratt föredra. I nuvarande statsfinansiella läge är det naturligtvis avväsentlig betydelse att en eventueU nyordning på området inle leder lill ökadekostnader för det allmänna eller till någon onödig byråkrati. Jag vill härerinra om vad som sägs i de på föredragning av chefen för budgetdepartementetbeslutade tilläggsdirektiven (Dir 1980:20) till samtliga kommittéer ochsärskilda utredare angående finansiering av reformer. Med hänvisning till vad jag nu har anfört hemsläller jagatt regeringen bemyndigar chefen för att tillkalla enkommitté med högst sex ledamöter med uppdrag att pröva frågan om utvidgaderegler om näringsförbud, att utseen av ledamöterna att vara ordförande, all besluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annatbiträde åt kommittén.