prop · G503157 · 1981-12-31 00:00:00 — Onödigtdyra lösningar på en plats minskar det ekonomiska utrymmet för att lösa problempå andra platser. Självfallet gäller detta i särskilt hög grad när detekonomiska läget är så bekymmersamt som f. n. Det är då helt nödvändigt attoavbrutet beakta kravet på sparsamhet och vara öppen även för okonventionellalösningar. Detär även i nuvarande statsfinansiella läge helt nödvändigt att de principer somhär har skisserats kan tillämpas utan att detta leder till ökade kostnader förstaten. Statens inflytande över de statsbidragsgrundande bitarna inomskolplaneringen bör därför bibehållas eller ökas, som kommunerna fårett ökat inflytande över hur statsbidraget används. Isamband med grundskolbeslut fick termen skolenhet sin nuvarandeinnebörd. De elever inom olika årskurser, som i fråga om skolarbetetstadigvarande bildade en skolorganisatorisk enhet och som således undervisadesi ett gemensamt eller i flera närliggande skolhus eller andraundervisningsutrymmen, skulle betecknas som en skolenhet. I nuvarandestatsbidragssystem för , som infördes som en del av SIA-reformen,utgör antalet elever i de ohka årskurserna vid en skolenhet det underlag påvilket antalet basresurser beräknas. Underde har i skilda sammanhang den tanken framförts att tilldelningenav basresurser i skulle kunna grundas på ett större elevunderlag änden enskilda skolenhetens. Som tänkbara undertag har nämnts rektorsområdeteller kommunen, Irealiteten skulle detta innebära att kravet i nuvarande skolenhetsdefmi- fionpå att skolenhetens lokaler skall vara närliggande slopades. I relativt tättbefolkade områden skulle det inte medföra någon radikal förändring med hänsyntill möjligheterna att där anordna marginalzoner mellan upptagningsområdena,varifrån elever alternafivt kan hänvisas till den ena eller den andraskolenheten. I glesbygd skulle ändringen däremot ofta medföra enstandardsänkning. Förändringar av skolenhetsbegreppet som får sådanakonsekvenser bör ej genomföras. Däremotborde det nu vara möjligt att i någon mån uppmjuka kravet på att det endast ärelever som faktiskt undervisas i en gemensam eller i flera närliggandeskolanläggningar som kan bilda en skolenhet. Detta kan underlätta enflexiblare skolplanering utan att undanrycka grunden för statsbidragssystemet.En sådan modifiering av skolenhetsbegreppet föreslås (se p.7). 4 En begränsning av skolstorleken i En rad motiv föratt begränsa skolornas storlek har redovisats (sep.2). Utredningsmannen gör en sammanvägningav olika pedagogiskt-organisa-toriska och ekonomiska faktorer, som måstebeaktas vid val av skolstorlek i . Hänsyn har därvid även tagitstill de förändringar som Lgr 80 kommer ätt medföra. Analysen utmynnar irekommendationen att man bör eftersträva att ej överskrida följandemaximivärden: Avvikelsefrån SÖ:s nuvarande rekommendationer (L2p) M2p H4p oförändrat ./. 100 elever oförändrat./. Deangivna gränsvärdena skall inte uppfattas som förslag till bindande stafiiganormer. Men det är vikfigt att det finns riktpunkter beträffande skolornas maximistorlekinte endast för kommunernas skolplanering utan även för de statligamyndigheterna, t. ex, vid utarbetande av rådgivande planeringsunderlag förskolbyggnationen och vid granskning av organisationsplaner. Detär ingalunda givet att de maximala skolstorlekar som angivits även är optimala,dvs. är de mest lämpliga. Det kan ofta finnas skäl att söka eftersträva skolstorlekarsom ligger betydligt under maximivärdena. Alla skolor kan f. ö. inte ens i entätort ligga vid det övre gränsvärdet, om detta skall kunna hållas, eftersomrelativt små ökningar av elevunderlaget då medför att gränsvärdet överskrids. Ettsätt att begränsa skolstorleken är att ej genomföra en så strikt stadieuppdelningav skolorganisationen som . Man behöver inte nöd- Prop.1981/82:157 47 vändigtvisha hela stadiet i samma skola. En MH-skola t. ex. förutsätts nu ha årskurserna49. Den skulle i stället kunna ha årskurserna 6-9. På motsvarande sätt skulleen LM-skola kunna ha årskurserna 35, medan årskurserna 1 och 2 skulle kunnaförläggas till ett skolhus med förskola och lågstadium. Ennackdel är att eleverna och klasslärarna måste byta skola vid övergången frånårskurs 2 till 3 resp. från årskurs 5 till 6. Systemet torde därför i förstahand kunna komma i fråga i tätorter med korta avstånd mellan skolorna. Fördet befintliga skolbeståndets del kan en sänkning av elevantalet i de störstaskolorna endast uppnås . Den metod som kan användas i befinfiiga skolorför att minska skolstorleken - mätt i antalet elever - är att sänkabeläggningsgraden. Av både samhällsekonomiska och kommunalekonomiska skälmåste då de friställda skollokalerna kunna "återanvändas", dvs.utnyttjas för annan verksamhet än den de ursprungligen var avsedda för. Viden begränsad inflyttning av högstadieelever i ett område har kommunen i dagofta ingen annan möjlighet att ordna lokalfrågan än att bygga fill en befinflighögstadieskola. Ett sätt att undvika en sådan ökning av skolstorleken är attmöjliggöra och underlätta anordnandet av små högstadieskolor. SIAframhöll att man bör eftersträva att ge varje arbetsenhet en lokalmässigförankring i skolbyggnaden genom att förlägga en så stor del av arbetsenhetensverksamhet till en bestämd lokalgrupp - en hemavdelning att eleverna kanuppleva denna del av skolanläggningen som "sin". En hemavdelning kanomfatta en grupp av lärosalar/klassrum/basutrymmen, fill dessa angränsandekomplementutrymmen (dvs. utrymme för gemensamma studier och för läromedelsförvaring)samt ett eller flera kapprum. ansåg att ordet hemrum bättre än ordetklassrum täcker de funkfioner som en hemavdelnings basutrymmen kan komma attfylla vid ett konsekvent genomfört arbetsenhetssystem. Påhögstadiet torde det vara av speciellt värde att kunna fillämpa en renodlad hemrumsprincipi årskurs 7. Därigenom underlättas övergången från mellan- fill högstadiet.Detta är möjligt att åstadkomma även vid högstadieskolor, som är projekteradehelt enligt SÖ:s tidigare normer och som därför har färre lärosalar än klasser.Hemrums- och hemavdelningsprincipen är alltså möjlig att tillämpa även i äldrehögstadieskolor. Undervåren 1979 presenterade en arbetsgrupp vid en idéskisstill en annorlunda högstadieskola under arbetsnamnet SAMLA-skolan.Hemavdelningen har här byggts upp kring en kärna av gemensamma lokaler för laborativaoch estefiskt-prakfiska arbetsmoment. 1981/82:157 48 Varjearbetsenhet/hemavdelning blir i stor utsträckning självförsörjande när detgäller undervisningslokaler. SAMLA-skolanutgör en mycket intressant utveckling av hemavdelningsprincipen. SÖ bör få iuppdrag att vidga sina studier av SAMLA-skolan till att omfatta högstadier avolika storlek. Man bör därvid särskilt undersöka möjligheten att åstadkomma ettrationellare lokalutnyttjande än vid små högstadieorganisationer. Entillämpning av hemavdelningsprincipen såväl på högstadiet som på låg- ochmellanstadiet skapar även möjligheter att utveckla en mer generell skolbyggnadstyp.De variationer i lokalbehov som under olika skeden normalt uppträder i ettbostadsområde kan då mötas med åtgärder som ej berör de permanentaskolbyggnaderna. Detta minskar behovet av tillbyggnader och underlättar enbegränsning av skolstorleken och en flexiblare skolplanering. 6 Nyetablering av små högstadier Enprincip som har tillämpats vid högstadieplaneringenär att nyetablering av högstadier med mindre än tre paralleller normalt endastfår ske i glesbygd. Det finns nu inte längre några tunga pedagogiska och skolorganisatoriskaskäl att bibehålla denna princip. Erfarenheterna från glesbygdshögstadiernaunder visar att såväl elevernas valfrihet som lärar- ochlokalförsörjningen vid fillämpningen av Lgr 69 på ett godtagbart sätt harkunnat tillgodoses i högstadier med mindre än tre paralleller. Lgr 80 börytterligare förbättra situationen. Omman kan bemästra de organisatoriska och pedagogiska problemen i små högstadieri glesbygd, bör man i ännu större utsträckning kunna göra det vid småhögstadier i tätare befolkade regioner. Flera skäl talar för att sådana småhögstadier nu bör kunna få inrättas. Iområden som inte utgör ren glesbygd och som har eller kan beräknas få - ettrelativt stabilt elevunderlag bör möjligheter öppnas att nyetablera tvåparallelligahögstadier i form av filialskolor till störte högstadieskolor. Det totalaantalet basresurser på högstadierna vid huvudskolan och fihal-skolansammantagna beräknas därvid på det sammanlagda elevantalet per årskurs vid debåda skolorna. Ävenbasresursernas storlek i form av antalet lärarveckotimmar bör beräknas förfilialskolan och huvudskolan gemensamt. Lågfrekventa val vid filialskolan börkunna tillgodoses genom att elever med sådana val reser till huvudskolan ochingår i tillvalsgrupper där. Ett annat alternativ är att man ordnar samläsningmellan årskurserna i tillvals- och alternativkurs-ämnen på det sätt som harpraktiserats vid vissa glesbygdshögstadier. Omsåväl antalet basresurser som basresursernas storlek beräknas för huvud- och filialskolansammantagna, finns det inte längre sedan inves- Prop.1981/82:157 49 teringsbidragetfill skolbyggande nu har borttagits - några ekonomiska skäl för staten attmotsätta sig nyetablering även av enkla högstadier (dvs. med endast enbasresurs per årskurs) i form av filialskolor. Lärarförsöijningenär fortfarande ett problem, men om kommunen kan bemästra detta genom att låtalärare från huvudskolan tjänstgöra även vid filialskolan (vilket är ett alternafivtill att låta samtliga elever i filialskolan pendla till centralorten)bör även enkla högstadier få nyetableras. Enklaoch tvåparallelliga högstadier bör regelmässigt kombineras med låg- ochmellanstadium. Därigenom förbättras lokalutnyttjandet och mini-meraslokalkostnaden per elev som lärarförsörjningen underiät-tas. Filialhögstadietbör kunna ingå i arbetsområdet för huvudskolans rektor. Avståndet mellanskolorna kommer normalt inte att vara större än att den samlade skolledningeninom arbetsområdet i form av rektor, studierektor och fillsynslärare medassistans av lärare med specialfunkfion bör kunna både administrativt ochpedagogiskt leda verksamheten vid båda högstadierna. Detkan finnas lokalt betingade skäl för att låta ett filialhögstadium endastomfatta en eller två årskurser. Även sådana partiella filialhögstadier bördärför kunna få förekomma. 7 Bevarande av små grundskolor Detär högst sannolikt att den allmänna sänkning av elevantalet som under1980-talet kommer att inträffa på alla tre stadierna i kommer attmedföra att antalet små skolor med vikande elevunderlag totalt sett kommer attbli större än . Omman möter denna utveckling med en anpassning av undervisningens organisationoch är beredd att tillämpa alternativa pedagogiska modeller, så som man medframgång har gjort i många glesbygdsskolor , bör de småskolorna i stor utsträckning kunna bevaras även . Småhögstadier i glesbygd bör ej tvingas in i ett filialskolsystem, som för demskulle innebära ekonomiska försämringar. Filialsystemet bör dock kunnatillämpas i mer tätbefolkade regioner med vikande elevunderlag som ettalternativ till nedläggning av små skolor. Utöverinförandet ay filialskolbegreppet i skolans regelsystem bör skol-enhetsdefmifioneni skolförordningen modifieras på följande sätt (ändringen markerad genomkursivering): Enmed hänsyn till elever, som undervisas eller som utan allvarligare olägenheterskulle kunna undervisas antingen i ett gemensamt eller i flera varandranäraliggande skolhus eller andra lokaler för undervisningen, bestämdorganisatorisk enhet inom skolväsendet. 4 1981/82. Prop.1981/82:157 50 Meden sådan definition kommer elevernas faktiska fördelning på skolanläggningarinte att styra skolenhetsbildningen så hårt som . skall docken särskild prövning av basresurstilldelningen göras av länsskolnämnden förvarje enskild skolenhet. All vederbörlig hänsyn kan fortfarande tas fill delokala förhållandena. Omen kommun vill bibehålla en skola, som genom avfolkning blivit så liten att denenligt nuvarande praxis skulle läggas ner, kan detta ske utan invändningar frånlänsskolnämnden. Men nämnden har frihet att bedöma om skolan skall räknas somegen skolenhet och tilldelas basresurs(er) eller om skolenheten skall strykasur organisationsplanen och eleverna räknas in i elevunderlaget för en annanskolenhet, där de skulle komma att gå om deras gamla skola lades ner. Driftenav den lilla skolan får i det senare fallet ske med hjälp av den för kommunengemensamma förstärkningsresursen. 8 Integrationen inom gymnasieskolan. Dagensgymnasieskola är i motsats fill uppdelad på ett stort antalstudievägar. Som studievägar räknas linjer, specialkurser, grenar och varianter. Linjernakan uppdelas på tre teorinivåer (minst treåriga teorefiska linjer, tvååriga teorefiskalinjer och tvååriga direkt yrkesinriktade linjer) och tre storautbildningssektorer (humanisfisk-social sektor, ekonomisk sektor ochteknisk-naturvetenskaplig sektor). Principbeslutetatt de tidigare gymnasiala skolformerna gymnasium, fackskola och yrkesskolaskulle sammanföras till en enda skolform -senare kallad gymnasieskolan -fattades av . I propositionen anförde departementschefen bl.a. att varje skolenhet i den nya skolformen borde erbjuda ett allsidigt val avstudievägar. Man borde alltså undvika att organisera skolenheter med en ensidiginriktning mot ett enda område, t. ex. enbart det tekniska eller enbart detekonomiska. Detta betydde dock inte att skolenheterna behövde vara identiska.Då flera skolenheter fanns i en kommun kunde och måste ibland utbildningen i deolika enheterna av resursskäl ha sin tyngdpunkt inom skilda områden. Pågrundval av principbeslut utformade regeringen de regler omgymnasieskolans skolenheter som fortfarande gäller. Skolförordningen skiljer påtre slag av skolenheter: Allmän skolenhet skall ha minst en tre- eller fyraårig linje (svarande mot tidigaregymnasielinje), minst en av linjerna Ek, So och Te (svarande mot tidigare fackskolelinje)och minst två studievägar i gymnasieskolan av annat slag (tvåårigayrkesinriktade linjer eller specialkurser). Finns för en kommuns gymnasieskolatvå eller flera skolenheter, krävs för att en sådan skolenhet skall vara allmänenhet även att de sistnämnda 1981/82:157 51 studievägarna omfattar minst 18 poäng eller det lägrepoängtal, dock lägst nio poäng, som medger för skolenheten. Särskildskolenhet typ 1 motsvarar i huvudsak fidigare yrkesskola. Särskildskolenhet typ 2 motsvarar närmast tidigare gymnasium. presenterade SÖ ett förslag till integrafionskriterier.Enligt detta förslag kan integrafionen vid en gymnasieskolenhet betecknas somtillfredsställande om följande krav är uppfyllda: Sektorintegration- såväl den teknisk-naturvetenskapliga som den hu-manistisk-sociala-ekonomiskasektorn skall vara representerade. (SÖ har valt att från integrafionssynpunktbetrakta den humanistisk-sociala och den ekonomiska sektorn som en gemensamsektor). Nivåintegration- såväl de minst treåriga linjerna som de tvååriga linjerna skall vararepresenterade inom vardera sektorn. Könsintegration- av eleverna skall vara flickor och pojkar. Praktik-teoriintegration- av eleverna skall gå på prakfiska (direkt yrkesinriktade) studievägaroch på teoretiska studievägar. Dessa integrafionskriterier är delvis mer långtgående ochdelvis mindre långtgående än skolförordningens krav på en allmän skolenhet. Att elever på olika studievägar sammanförs till sammaskolenhet innebär i och för sig ingen integration, det innebär endast att manskapar vissa yttre förutsättningar för integration. Den egentliga integrationenär något betydligt subtilare än att vistas under samma tak. Den är som SÖframhåller i sin integrationsutredning en psykologisk, pedagogisk och socialprocess. Det finns en överhängande risk att den stora allmännagymnasieenheten segregerar i stället för att integrera människor.Storskaligheten blir då ett hot mot demokrafi och medinflytande påarbetsplatsen. Ju större skolan är, desto större är denna risk. Av detta följer att ett mål för gymnasieskolplaneringenbör vara att begränsa storleken på de integrerade skolenheterna. En analys av allmänna skolenheters minimistorlek visar följande. Med hänsyn till gymnasieregionernas faktiska struktur kantio linjer och i runt tal 400 elever betraktas som minimistorlek förallmänna skolenheter som utgör den enda gymnasieskolan i gymnasieortskommunen. En allmän skolenhet i en kommun med fleragymnasieskolenheter måste ha minst 300 elever. Med hänsyn fill denfaktiska linjeuppsättningen på gymnasieorterna och de olika linjernaselevfrekvenser måste dock den genomsnittliga skolstorleken i realiteten varanärmare 500 elever, om två allmänna skolenheter som båda uppfyller 18-poängskravetskall kunna anordnas i samma kommun. Kravet på 18 poäng är betydligt svårare att uppfylla änsåväl grundkraven på en allmän skolenhet i skolförordningen som SÖ:s förslagtill integrationskriterier. Det låser dessutom i hög grad kommunernasplaneringsförutsättningar och motverkar därigenom en flexiblare skolplanering. Prop.1981/82:157 52 Detligger då nära till hands att fråga sig om inte skolförordningens nuvarandebestämmelser om allmänna skolenheter skulle kunna ersättas av de av SÖföreslagna integrationskriterierna. Detta förslag bör dock inte i sin helhetläggas till grund för bindande bestämmelser. Istället bör följande riktlinje, utan att skolförordningen ändras, kunna ges förSÖ:s prövning av sänkt poängtal för de praktiska studievägarna vid en allmänskolenhet i kommun med flera gymnasieskolenheter: Ettlägre poängtal än 18 på de praktiska, direkt yrkesinriktade studievägarna börkunna medges om av eleverna går på dessa studievägar och går på teoretiska studievägar och om skolenheten omfattar minst 25,5poäng. Dennaregel ger samma minimistorlek på skolenheterna som nuvarande bestämmelser ochdärmed oförändrade kostnader. Den underlättar dock en smidig och flexibel skolplaneringnär det gäller elevernas fördelning på skolenheter utan uppgivande av rimligakrav på formella integrationsförutsättningar. Detnedre gränsvärdet, vid vilket en uppdelning på två allmänna skolenheter ärmöjlig, kan i praktiken variera mellan i runda tal 1 000 och 1 200 elevplatser.Om man i stället för 18-poängskravet tillämpar den här ovan föreslagna regelnför prövning av sänkt poängtal på de praktiska studievägarna, blir utfallet istort sett detsamma. Enanalys av de ekonomiska konsekvenserna av en uppdelning visar att en uppdelningpå två skolenheter med hänsyn till lärarkostnaden per elev bör kunna övervägasnär det totala antalet elevplatser överstiger det nedre gränsvärdet föruppdelning på två allmänna enheter, dvs. 1 000 - I 200 platser. Enförutsättning är dock att Hnjerna och grenarna i huvudsak fördelas påskolenheter utan att klyvas, dvs. utan att uppdelas på flera enheter. Ävenkostnaden för utrustning i linjernas karaktärsämnen blir då i stort settdensamma som vid odelad organisation under förutsättning att närliggandeutbildningar, mellan vilka visst sambruk av utrustning kan ske, placeras vidsamma skolenhet. Allt detta talar för en viss sektorisering av skolenheterna. Tillkostnader för anskaffande av första uppsättningen stadigvarandeundervisningsmateriel lämnas f. n. statsbidrag för direkt yrkesinriktade linjeroch närliggande specialkurser samt för treårig naturvetenskaplig och fyraårigteknisk linje jämte närliggande specialkurser. Dettabetyder att man endast behöver anordna Hnje N eller T eller en yrkesinriktadlinje vid en skolenhet för att i realiteten även få statsbidrag till ämnen påde teoretiska linjer till vilka statsbidrag enligt nuvarande bestämmelser ejskall utgå. Det nuvarande bidragssystemet är i detta avseende inte konsekvent. Statsbidragsbestämmelsernabör ändras så att det inte är vissa studievågar utan endast dessa studievägarskaraktärsämnen som konstituerar en Prop.1981/82:157 53 Detta får även den posifiva bieffekten att statens kostnaderför utrustningen i stort sett kan göras oberoende av om skolorganisationen(genom i första hand linjefördelning) delas upp på flera skolenheter ellerinte. Fören gymnasiekommun som står i begrepp att ändra eller utvidga sin gymnasieorganisation,påverkas kostnadsutfallet även av en rad andra faktorer än de här nämnda. Den vikfigastefaktorn att ta hänsyn till i detta sammanhang är nettobehovet av nybyggnafionoch nyutrustning. Om ny-byggnafion av olika skäl är nödvändig eller mycketangelägen, blir de varierande möjligheterna till återanvändning av debefintliga skolorna ofta avgörande för den totala kostnadsbilden. 9 Gymnasieskolans spridning och lokalisering Denår 1960 tillsatta gymnasieutredningen (GU) fann det angeläget att gymnasieutbildningeni möjligaste mån decentraliserades. Å andra sidan fick inte denna utspridningske i större utsträckning än att elevunderlaget för alla eller åtminstoneflertalet studievägar blev tillräckligt i samfiiga gymnasieregioner (g-regioner). EnligtGU:s beräkningar erfordrades ett elevunderlag om minst 400 16-åringar för attgymnasiet i en region skulle få en godtagbar fullständighet. Samma gällde förde tvååriga fackskolor, som hade beslutat skulle inrättas. Isamband med riksdagsbeslutet om gymnasieskolans införande fastslogs attflertalet studievägar inom gymnasieskolan borde anordnas på varje ort medgymnasieskolutbildning. Befintlig utbildning utanför gymnasieorterna bordedock kunna bibehållas så länge det fanns en fillfredsställandeelevtillströmning och ett klart avnämarintresse för utbildningen. Påförslag av SÖ och efter godkännande av startade detta årförsöksverksamhet med särskild samordnad gymnasieskola (SSG). Timplanerna förde minst treåriga linjerna hade där samordnats så att dessa linjer kundeanordnas redan vid ett elevunderlag på ca 300 16-åringar. Försöksverksamhetenavslutades , då beslöt att alternativa timplaner, i huvudsaköverensstämmande med dem som utprövats i SSG, normalt skall tillämpas i g-regionermed mindre än 400 16-åringar. För nyetablering av gymnasieskola med alternativafimplaner bör krävas ett stadigvarande elevunderlag om minst 250-300 16-åringar. År1974 framlade SÖ förslag om försöksverksamhet med gymnasial utbildning iglesbygd. Förslaget byggde på en fortsatt bearbetning av SSG-timplanerna isyfte att möjliggöra en kvalitativt fullgod gymnasieskolutbildning vid ett sålågt elevunderlag som 150 16-åringar. Organisationsmodellen kom senare attkallas särskild samordnad gymnasieskola av B-form (SSG-B). 5 1981/82. Försöksverksamhetmed SSG-B pågår nu i sju glesbygdskommuner som saknar egen g-ort. Även tvåårigsocial linje får numera anordnas inom SSG-B. Regeringenhar givit SÖ i uppdrag att göra en sammanfattande utvärdering av SSG-B.Samtidigt skall den korrespondensundervisning som förekommer i ochOsby kommuner utvärderas. År1974 framlade SÖ förslag till riktlinjer för övergång från yrkesinriktad specialkurstill finje på icke g-ort. Förslaget godkändes av regeringen. Under den senarehalvan av har sådan övergång skett i sammanlagt 18 kommuner utan g-ort.Bland dessa kommuner återfinns samtliga 7 SSG-B-kommuner. Sedangymnasieskolans start har antalet g-regioner ökat från 120 fill /81 hade 7 regioner mindre än 300 16-åringar, medan 19 regionerhade mindre än 400 16-åringar. Underförutsättning att intagningsplatserna på gymnasieskolans 25 linjer fördelashelt i överensstämmelse med den av fastställda riksfördelningen, kani dag 10 linjer med en sammanlagd intagningskapacitet av av årskullenanordnas vid ett elevunderlag av 300 16-åringar. Vid 400 16-åringar kan 12linjer anordnas med en intagningskapacitet svarande mot av årskullen,medan 600 16-åringar ger underlag för 15 linjer, vilka tillsammans kan ta emotca av dessa 16-åringar. En ytterligare fullständighet i linjeutbudetkräver ett mycket snabbt sfigande elevunderlag som den totalaintagningskapaciteten ökar mycket långsamt. Föratt flera grenar av samma linje skall kunna inrättas krävs i flertalet fall ettbetydligt större elevunderlag, eftersom det lägsta förekommande antaletintagningsplatser per linje normalt endast ger utrymme för en gren.