prop · G503186 · 1981-12-31 00:00:00 — För-den händelse patientens samtycke till att uppgiften lämnas intekan inhämtas, bör eiiiellertld enligt förarbetenauppgiften ändå kunna lämnas ut, om den i trängande fall behövs för enmedicinsk behandling av den som uppgiften rör. I sådana fallkan det knappast hävdas att patienten lider men ora uppgiften läranas ut(prop. 1979/80:2i Del A, s. l68). Demöjligheter som sekretesslagen ger att i de angivna fallen lämna utuppgifter torde i allt väsentligt överensstämma med vad som gällde tidigare. Det har inteheller gjorts gällande att den nya sekretesslagen skulle ha 1981/82:186 97 medfört några opåkallade inskränkningari möjligheterna attlärana uppgifter från en sjukvårdsinrättning till en annan.Det saknas därför anledning att pä denna punkt föreslå några ändringar. Avförarbetena till sekretesslagen framgår, som har sagts,att ett visst utryinme finns att lämna uppgifter till en annan vårdsektori syfte att bistå en patient. I princip torde det böra röra sig omen trängande situation. Även här bör naturligtvis det normala vara att ett samtycke först inhämtas. Ompatienten motsätter sig att en sjukvårdsinrättning lämnar utuppgifter till en annan vårdsektor, torde skaderekvisitet nästanalltid vara uppfyllt. Därmed gäller också sekretess för uppgifterna. Dessa kan då lämnas utbara ora det gäller begränsningar i sekretessen (Jfr avsnitt 3-4). Även när det gäller uppgiftslämnande från en sjukvårdsinrättning till en annan vårdsektortorde dennya sekretesslagen 1 huvudsak överensstäraraa medäldrerätt. Några ändringar är knappast påkallade här. Vadgäller möjligheterna att lärana uppgifter från ensjukvårdsinrättning till skolan saknas det som harsagts uttalanden i förarbetena. Av det i avsnitt 3.3 citerade uttalandeti prop. 1979/80:2 ora sekretessen på skolområdet framgår dock att ett visst utrymme finns att lämnauppgifter från exempelvis en sjukvårdsinrättning.En sådan möjlighet kan ha praktisk betydelse för samarbetetmellan hälso- och sjukvården och skolan. I övriga fall fordras det iprincip samtycke. 7 1981/82. 1 saml Nr 186 1981/82:186 98 attlämna ut uppgifter, måste man - som alltid vid samtycke - uppmärksammaom uppgifterna angår fler än en person. Uppgifterna kan röra t.ex.både en elev och dennes föräldrar. För att sekretessen skall vika i sådana fallbehövs samtycke från såväl eleven som föräldrarna. Hittillsvarandeerfarenheter av den nya sekretesslagen kan inte sägas ha visat att lagen har förändrat rättsläget nämnvärt på dettaområde jämfört med vad som gällde enligt den äldreregleringen. Inte heller här synes någon ändring påkallad. 4.2.4 Till polis och åklagare Somhar sagts ovan är det i första hand polisens möjligheter att fåuppgifter från hälso- och sjukvårdsområdet som har uppmärksammats somden nya sekretesslagen har varit i kraft. Det har sålundagjorts gällande att sekretesslagen försvårarpolisens verksamhet. Polisen får inte erforderliga uppgifter från sjukvårdsinrättningarför sin hjälpande verksamhet, för sin del-givningsverksamhetoch för sin spanande och utredande verksamhet. Motsvarande problem torde iviss mån uppkomma också för åklagarna. Någon anledning att göra skillnad mellan polis ochåklagarei detta sammanhang föreligger inte. För enkelhetens skull talasemellertid i det följande om uppgiftslämnande till polisen. början kan här erinras om vad som 1 det föregående harsagts om polisens hjälpande verksamhet. Uppgifter som polisen kan behöva i sådana fallfrån sjukvårdsinrättningar torde nästan aldrig vara sekretessbelagda.I dessa situationer bör en sjukvårdsinrättning Prop.1981/82:186 99 alltså regelmässigtkunna lämna polisen begärda uppgifter. Uppgiftersom polisen kan behöva i sin delglvningsverk-samhet och sin verksamhetför spaning m.m. torde däremot vara sekretessbelagda. Det äruppenbart att det skulle vara av värde för polisen, om man i nyssnämndaverksamheter kunde få alla önskade uppgifter från sjukvårdsinrättningar.Hänsynen till den enskilde gör emellertid att en gräns måste sättas föruppgiftslämnandet. Frågan är då om den gräns som den nuvarande sekretesslagen uppställer kananses rimlig. Förbesvarande av denna fråga kan det till en början vara lämpligtatt dela in uppgifterna i två kategorier, nämligen uppgifter om själva det förhållandetatt en person vårdas på en sjukvårdsinrättning (i det följande förenkelhetens skull kallade adressuppgifter) samt andra uppgifter sora sjukvårdspersonalenkan ha kännedom om. Enåsiktsom har förts fram är att adressuppgifter, som alltså kan varasekretessbelagda enligt 7 kap. 1 § SekrL, aldrig skall få hemlighållas för polisenmed stöd av denna bestämmelse. En sådan ordning skulle givetvis vara av stor praktiskbetydelse för polisen. Den skulle också i hög grad förenklabedömningen av sekretessfrågor i det dagliga arbetet på sjukvårdsinrättningarna.Frågan blir därmed om "det motståendeintresset, nämligen intresset att skydda patienternasintegritet, är så starkt att en ändring 1 det angivna hänseendetinte bör genomföras. Moten ordning som innebär att adressuppgifter skall vidarebefordras tillpolisen utan en närmare prövning i Prop.1981/82:186 100 detsärskilda fallet kan riktas invändningar av principiell natur. Det råder intenågon tvekan om att sjukvården hör till de områden där kraven på sekretess kring enskildas personliga förhållanden gör sigstarkast gällande. Sekretessen har här gamlatraditioner, och läkarsekretessen är ett väsentligtinslag i läkaretiken. Det skydd som sekretessen ger har storbetydelse för de personer som av olika anledningar kommer ikontakt raed sjukvården. Dessa personer förväntar signog inte sällan att ocksåuppgift om själva det förhållandetatt de vistas på ett sjukhus hålls hemliga. Mot denna bakgrund kan det göras gällandeatt inte ens en adressuppgift bör kunna läranas ut till polisen eller till någon annanmyndighet i vidare mån än som följer av reglerna om skadeprövningresp. den enskildes samtycke. Mankan emellertid inte bortse från att den nuvarande ordningen medför problemi samarbetet mellan sjukvården och polisen och att regleringen därigenomorsakar störningar i viktiga samhälleligafunktioner. Det föreligger därför ett starkt intresse att skapa regler sora löser dennakonflikt och som är så klara att de inte orsakar onödigakomplikationer i detta samarbete. För den avvägning som här måste göras är det nödvändigt att närmare analysera hur ömtåligaadressuppgifterna är.' Avintresse för en sådan analys är följande uttalande av Welamson om de förtroendesituationer som avses i regeln 1 36 kap. 5 § rättegångsbalkenom vittnesplikten (Läkar sekretessen s. 44 f : Ensynnerligen vansklig och omtvistad fråga är, huruvida läkare kan vara förhindrad att yppa att han överhuvudkonsulterats av viss angiven person. själva uppsökandet avläkare tänkas vara att Prop.1981/82:186 101 betraktasåsora ett förtroende i lagens mening? Frågantorde visserligen endast sällan kunna få praktisk betydelse beträffandevittnesmål men må likväl här behandlas med hänsyn också till denbetydelse den har för upplysningar avseende annat änbevisning i rättegång. Detkan ligga nära till hands att i princip besvara den ställda fråganjakande. Redan det förhållandet att en person konsulterat viss läkare kanJu otvivelaktigt vara ägnat att åtminstone ge en antydan om förhållandensora han önskar hemlighålla. Detta kan visserligen knappast sägas gälla allmänpraktiserandeläkare utom i mycket speciella fall. Men beträffande läkare somuteslutande behandla eller specialiserat sig på vissa sjukdomar låter detsig i och för sig svårligen förneka. Det måste å andra sidan medgivas, att raed hänsyn tillratlo legis skyddsbehovet härutinnan typiskt sett framträder förhållandevisuttunnat, som en sekretess omfattande även själva besöketskulle föranleda betydande svårigheter i praktiken. Med hänsyn härtill får det möjligenantagas, att själva det förhållandet, att en person besökt viss läkare,icke kan såsom förtroende omfattas av rättsligtystnadsplikt. Dettaförsiktiga uttalande ger ett visst stöd för uppfattningenatt adressuppgifter knappast kan anses vara sådana förtroendeuppgiftersom avses i 36 kap. 5 § RB. Det betyder att adressuppgifter alltid skullefå lämnas av sjukvårdspersonal vid vittnesförhör. Rentallmänt kan man nog också våga påstå att adressuppgifterna som sådana inteärsärskilt ömtåliga. Att man söker upp ett sjukhus vidskada, sjukdom, havandeskap etc. är 1 och för sig inget uppseendeväckande.Men om adressuppgiften medger Prop.1981/82:186 102 kan dra närmare slutsatser om orsaken till besöket kanproblem uppkomma. Adressuppgiften kan t.ex. avslöja att patienten sökt vård för en könssjukdomeller en psykisk sjukdom. Uppgifter av detta slag måste man på godagrunder anta att patienten inte önskar spridda. Patientens intresse i detta avseendeminskar emellertid 1 styrka, om uppgifterna inte vidarebefordras till någon annanänpolisen; det kan inte vara särskilt chikanerande för patienten att någon ellernågra befattningshavare hos denna får kännedom om uppgifterna. Därtillkomraer att uppgifterna normalt blir hemliga också hos polisen. Vadsom nu har anförts leder närmast till slutsatsen att det bör vara möjligt för polisenatt få uppgift om att någon vårdas på en sjukvårdsinrättning även om polisen därigenom får kännedom omatt personen i fråga lider t.ex. av en könssjukdomeller av psykiska besvär. Ettsärskilt problem erbjuder det fallet att en adressuppgift avslöjar att någon har sökt sigtill en sjukvårdsinrättning för att få vård för en skada som han har ådragitsig i samband med att han har begått brott. Situationen är i vissmån densararaa när en efterspanad person söker vård förexempelvis hjärtbesvär eller en blindtarmsinflammation. Detkan här hävdas att sekretessreglerna inte bör hindrapolisen från att få fast brottslingar och förrymdapersoner. Men man kan också göra gällande att även en person som har begått brottbör ha möjlighet att vända sig till sjukvården utan att dettaomedelbart leder till att han blir gripen av polisen. Det sistnämndaintresset blir mera framträdande Ju lindrigare brottsligheten är. Frågan blirdå hur denna intressekonflikt bör lösas. Vilket intresse vägertyngst - ett väl fungerande samarbete Prop.1981/82:186 103 mellansjukvården och polisen eller intresset att skydda patienterna också i sådana falldå de i större eller mindre utsträckninghar brutit mot samhällets spelregler? Vad gäller äldre rätt tordeadressuppgifter i betydande utsträckning ha kunnat lämnas till polisen även i defall som det här är fråga om. Det kan alltså hävdas atten ordning som innebär att adressuppgifter skulle få lämnas tillpolisen utan hinder av 7 kap. 1 § SekrL inte skulle medföra någon avgörande förändring jämfört medvad som gällde enligt äldre rätt. Det bör också framhållas att även den nu gällande regleringen innebär attadressuppgifter i viss utsträckning kan lämnas till polisen. Som framgår av detföregående (avsnitt 3-3) torde nämligenadressuppgifter pä förfrågan kunna lämnas till polisen i sådana fall då polisenkänner till eller på goda grunder antar att en misstänktperson finns på ett sjukhus. Mot bakgrund av vad som har sagtskan det göras gällande att det i Jämförelse medden äldre regleringen knappast kommer att leda till ett nämnvärt sämre skyddför patienternas intressen, om polisen får tillgång tilladressuppgifter från sjukvårdsinrättningarna. Slutsatsenav den genomgång som har gjorts 1 det föregående bliratt övervägande skäl talar för en enhetlig regel om att adressuppgifter får lämnas tillpolisen utan hinder av 7 kap. 1 § SekrL. Med adressuppgift förstås här, somtidigare har sagts, uppgift om att någon vistas på en sjukvårdsinrättning. Några andra adressuppgifter, t.ex. uppgift om enpatients hemadress, avses däremot inte. Ensådan regel kan utformas sora en skyldighet för hälso-ochsjukvårdspersonalen att lärana uppgifter till polisen. Men den kan också ges deninnebörden att personalen får en rätt men inte en skyldighet att lämnauppgifterna; Prop.1981/82:186 104 härigenomskulle bl.a. öppnas en möjlighet för personalen att ta hänsyn till meraundantagsbetonade fall. En regel av det sistnämnda slaget skulleemellertid skapa osäkerhet hos personalen på sjukvårdsinrättningarnaockså för ganska vanliga situationer. Med hänsyn härtill ochtill arten av den information det här är fråga om bör regeln utforraas som en uppgiftsskyldighet. Uppgiftsskyldighetenbör begränsas till sådana fall dåpolisen begäruppgifterna för ett särskilt fall. Det är alltså intemeningen att hälso- och sjukvårdspersonalen skall lämna ut uppgifterna på egetinitiativ. Med uttrycket "för särskilt fall" menas att uppgiften skall efterfrågas t.ex.med anledning av en inledd förundersökning eller som ett led 1 spaningarna efter en förrymdmentalpatient. Eftersom regeln i klarhetens Intresse bör varatillämplig vid alla förfrågningar från polisens sida avser den också sådana falldå polisen söker enskilda personer fördelgivning eller inom ramen för sin hjälpande verksamhet. Regeln har emellertid inte deninnebörden att polisen skall ha generell tillgång till sjukhusenspatientregister. Detärnaturligtvis möjligt att begränsa uppgiftsskyldigheten ytterligare. Men man måste då ha klartför sig att begränsningar som förutsätter bedömningar från personalens sida kan ge upphov till tillämpningssvårigheter.Detta motverkar strävan att skapa en enkel och klar regel; personalenskall inte behöva tveka om hur den skall förfara dåadressuppgifter begärs. Man har också anledning att utgå ifrån attpolisen gör sina efterfråg-ningar med omdöme och - särskilt 1delgivningsverksamheten - med restriktivitet. Några ytterligare begränsningari uppgiftsskyldigheten föreslås därför inte. Prop.1981/82:186 105 Denhär förordade regeln bör alltså utformassom en uppgiftsskyldighet. Innebörden härav blir att regeln bryter sekretessen (se 14 kap.1 § SekrL). Från systematisk synpunkt hör regelnknappast hemma i sekretesslagen. Om regeln skall passa in i en befintlig lag,står valet 1 första hand mellan sjukvårdslagen(1962:242) och lagen ora tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl., men man kan givetvis också tänka sigatt ta in regeln 1 en ny lag som handlar om uppgiftsskyldighet för hälso- ochsjukvårdspersonalen. Lösningen med en ny bestämmelse itillsynslagen förefaller vara den lämpligaste. Ett förslagfogas som bilaga 1 till denna promemoria. Rörandetillämpningen av regeln kan tilläggas att det bör vara möjligt för sjukvårdspersonalen att lärana ut adressuppgifter på ett sådant sätt att ömtåligauppgifter inte röjs. Så t.ex. kan det vara fullt tillräckligtatt raan på ett sjukhus bekräftar att en viss patientfinns där så att han kan anträffas med brev ellertelefonsamtal eller nås för ett sammanträffande i ett besöksrum e.d. Avslutningsvisbör påpekas att den omständigheten att enadressuppgift kan lämnas ut inte utan vidare medför attpatienten också får utsättas för förhör eller delges en handling osv. ; hans hälsotillstånd kanhindra detta. Sådana frågor får bedömas enligt andra regler och kan alltså inte avgöras medledning av sekretessregleringen. Uppgiftersom angår misstanke om grövre brott Somframgår av det föregående hindrar sekretesslagen från sjukvården lämnar polisen sådana uppgifter som den behöver i sinspanings- och utredningsverksamhet. Det mest praktiska fallet gäller Prop.1981/82:186 106 adressuppgifternasom Just har diskuterats. Men polisen kan behöva också andrauppgifter 1 spanings- och utredningsverksamheten. Som exempel kan näranasiakttagelser sora hälso- och sjukvårdspersonalen har gjort beträffande enpatient, som polisen misstänker för brott, eller vid undersökning avpersoner som har utsatts för brott. Men det kan också vara fråga omiakttagelser sora personalen har gjort i andra saramanhang, t.ex. vem som harbesökt en viss patient eller vad som har avhandlats vid samtal mellanpatienter eller mellan patienter och besökare. Att sekretesslagen inte medger att uppgifterav detta slag utan vidare läranas till polisen är emellertid ingen nyhet,om raan jämför raed äldre ordning. Vadäldrerätt egentligen innebar då polisen begärde uppgifter 1 sin spaningsverksamhet är intealldeles klart. Man fick, som ovan har sagts, skilja mellan uppgifter som hadeInhämtats 1 förtroende och sådana sora ej hade inhämtats i förtroende.Om det rörde sig ora förtroendeuppgifter, torde de inte ha kunnat röjas förpolisen. (Här bortses då från möjligheten att få fram uppgifterna vidvittnesförhör.) Hade däremot uppgifterna Inhämtats i annat saramanhang,torde de ha kunnat röjas för polisen under förundersökningen.Ett sådant röjande ansågs inte obehörigt. En förutsättning var dock att uppgifterna lämnadesvid förhör. Om hälso- och sjukvårdspersonalen röjde uppgifterna 1 fråga iandra situationer, exempelvis lämnade dem till polisen på egetinitiativ, fick nog röjandet anses obehörigt. Viden jämförelse mellan gällande och äldre rätt måste raan också beakta bestämmelserna om vittnesförhör, som inu aktuella delar inte har ändrats i och med den nya sekretesslagen. Sora ovanhar sagts kan vittnesförhör äga rum redan under förundersökningen.Generellt gäller den Prop.1981/82:186 107 regelnatt bl.a. läkare och sjuksköterskor inte får höras somvittnen angående något som har anförtrotts dem på grund avderas ställning eller som de har erfarit i samband därmed, såvida detinte är fråga om ett mål angående ett brott för vilket straffminimum är fängelse . Vittnesplikten tar med andra ord över sekretessen,om man bortser från den begränsning i vittnes-plikten som gäller föruppgifter sora har inhämtats i en förtroendesituation. Denomständigheten att hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldig att röja vissa uppgifter vidvittnesförhör innebär emellertid inte att sekretesslagen medger attpersonalen röjer uppgifterna 1 andra situationer, exempelvisunder en brottmålsutredning. Uttalandet i prop. 1979/80:2, Del A,s. 398, att den som är skyldig att röja uppgift vid vittnesförhörstraffritt kan lämna uppgiften även under förundersökningen ger inte stöd för en sådanuppfattning, eftersom uttalandet tar sikte på äldre förhållanden. Även om den äldre regleringen var behäftad med åtskilligaoklarheter kan man alltså konstatera att hälso- och sjukvårdspersonalensmöjligheter att på annat sätt än genom vittnesförhör inför domstollämna polisen uppgifter som den behöver i sin spanande och utredande verksamhet harbegränsats Jämfört med vad den tidigare regleringen medgav. Därmed inställer sigfrågan om några Justeringar bör göras inuvarande regler. Somfraragår av det föregående har sekretessen på hälso-ochsJukvårdsorarådet utforraats med hänsyn till att kravet påsekretess för enskildas personliga förhållanden gör sig särskiltstarkt gällande på detta område. Sekretessskyddet fåremellertid inte ges en sådan utformning att Prop.1981/82:186 108 detförsvårar den del av polisens spanings- och utredningsverksamhetsom är inriktad på den särskilt allvarliga brottsligheten. visar att så har blivit fallet, måste polisens möjligheteratt få Information förbättras. Då det gäller attbestämma omfattningen av ett vidgat uppgiftslämnande, kan erinras ora denskyldighet som sjukvårdspersonalen har att vittna i mål angående grövrebrott. Som har sagts gäller här den regeln att vittnesplikt beträffandeanförtrodda uppgifter endast gäller, om det är fråga om ett mål angående ett brott för vilket straffminimum är fängelse . Det kan vara rimligt att tavittnespliktens omfattning i förtroendefallen till utgångspunktför en regel om polisens möjligheter att få uppgifter vid misstanke omallvarligare brott. Det föreslås därför att polisen kan få uppgifter i sådana falldär misstanken gäller brott, för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse . Möjligheterna att få uppgifter bör dock gälla intebara vid misstankar om fullbordade brott utan även vid misstankar om försök tillbrott. Frågan om en längre gående lättnad i sekretessen diskuteras i det följande. Medden här angivna gränsen kommer misstankar exempelvis om mord, dråp och våldtäkt attkunna lämnas till polisen, liksom uppgifter som är av betydelse förutredningen av sådana brott. Däremot kommer misstankar och uppgifter som rör brottsom stöld och rattfylleri men också så allvarliga brott som grov misshandel och rån normaltinte att kunna lämnas till polisen (jfr dock 1 kap. 5 § och 14kap. 2 § tredje stycket SekrL). Gränsens praktiska betydelse framgår närmare avbilaga 2 till denna promemoria. Denrätt som bl.a. sjukvårdsmyndigheterna har enligt gällandesekretesslag att göra anmälan om misstanke om brott Prop.1981/82:186 109 enligt3, 4 och 6 kap. mot den som inte fyllt l8 år, bör inteInskränkas genom förslaget i denna del (14 kap. 2 § tredjestycket SekrL). Dennya sekretesslagen innebär att sekretessen enligt 7 kap. 1 § intehindrar, att uppgifter lämnas till polisen, om uppgiftsskyldighet följer avlag eller förordning eller om det är fråga om attanmäla vissa brott mot den som inte har fyllt (14kap. 1 § och 2 § tredje stycket SekrL). I det förstnämndafallet gäller en skyldighet att lämna utuppgifter trots att dessa är sekretessbelagda, medan det i det sistnämndafallet ges en frihet för den berörda myndigheten att bedöma vadsom är lämpligast. Om polisens möjligheteratt få information skall utvidgas på angivet sätt i förhållandetill vad som gäller f.n., kan detta tekniskt ordnas enligt någon av denämnda modellerna. När det gällervalet av modell kan erinras om att socialutskottet i sitt yttrande överpropositionen med förslag till sekretesslag m.m. inte ville förorda enanmälningsplikt (KU 1979/80:37, s. 62 ff). Utskottet anförde bl.a.följande i fråga om anmälan ora att barn utsatts för övergrepp: Undantagsbestämmelsernai 14 kap. i förslaget till sekretesslag är inte möjliga atttillämpa på detta slag av uppgiftslämnande från sjukvård ochsocialvård. Någon skyldighet att polisanmäla brottmot barn' finns sålunda inte. Visserligen följer vissanmälningssky-ldlghet av , som i detta hänseende får ansesta över sekretesslagens regler (se t.ex. 3 kap. 10 §brottsbalken). Denna omfattar dock endast brott som är "å färde"och gäller dessutom bara beträffande vissa angivna grova brott. Misshandel som ejärgrov, de olika sedlighets- Prop.1981/82:186 110 brott faller utanför. Att utöver dessa regler konstruera engenerell anmälningsplikt beträffande brott förövade motbarn ter sig dock förenat med betydande svårigheter.På sjukvårdens och socialvårdens område finnsstarka skäl som talar mot att införa en sådan anmälningsskyldighet.Utskottet anser det därför tveksamt om det är möjligteller lämpligt att i lag eller förordning formulera en sådan allmän anmälningspliktför det sociala området. I vart fall kräver denna fråga närmare överväganden.Av detta följer att 14 kap. 1 § 1 förslagettill sekretesslag inte kan erbjuda någon lösning på/problemet. borde berörda myndigheter alltså ha fri-' het att själva bedöma vadsom var lämpligast i varje särskilt fall. Detkan inte förnekas att en regel om uppgiftsplikt 1 föreningmed - sannolikt ganska diffusa - undantagsbestämmelser många gångerskulle ge upphov till besvärliga avvägningar i de känsliga situationer som det här är fråga om.Med hänsyn härtill och mot bakgrund av socialutskottetsuttalanden bör polisens möjligheter att få information i de fall somnu avses inte grundas på en uppgiftsskyldighet. I stället bör de berörda hafrihet att själva bedöma vad som är lämpligast i varje särskilt fall. Regeln bör därförutformas på i princip samma sätt sora bestämmelsen inuvarande 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL. Enfråga som kan diskuteras är vem som skall få lämnauppgifter till polisen: myndigheten som sådan eller de enskilda befattningshavarna, ev.endast vissa av dessa. Med hänsyn till de grannlaga frågor det här rör sig om Prop.1981/82:186 111 kanhävdas att det bara bör vara sjukvårdsmyndigheten som skall få lämnauppgifter. En sådan ordning skulle emellertid kunna föra medsig åtskilliga praktiska olägenheter. Att göra skillnad mellan olikapersonalkategorier skulle ge upphov till gränsdragningsproblem. Därför börsamtliga befattningshavare hos myndigheten få lärana uppgifteri de åsyftade fallen.