prop · G503219 · 1981-12-31 00:00:00 — Jag kan därför ansluta mig till utredningens förslagatt nämnden bör benämnas miljö- och hälsoskyddsnämnd. Jag vill dockunderstryka att det förhållandet, att ordet miljö nämns först i namnet inteskall ses som något uttryck för en värdering av vilka uppgifter som är nämndensviktigaste. Nämnden har betydelsefulla uppgifter både på hälsoskydds- ochmiljövårdsområdet. Med hänsyn till atl nämnden är enspecialreglerad nämnd, vilket bl.a. innebär att det inte är tillåtet att uppdraåt en annan nämnd att fullgöra de uppgifter som lagenligt ankommer pånämnden och rill att nämndens namn förekommer i ett stort antal författningarbör någon annan benämning på nämnden än miljö- och hälsoskyddsnämnd inte fåförekomma. - Jag bortser här frän den möjlighet att på en annan nämnd läggasådana uppgifter som enligt lag ankommer på en specialreglerad nämnd som haröppnats genom en ändring i lagen (1979i408) om vissa lokala organ i kommunerna(prop. 1979/80:54, KU 27, rskr 96). Utredningen föreslår atthälsoskyddsbestämmelserna ges i en ramlag som kompletteras med en förordning.Förslaget innebär att bestämmelserna om Prop.1981/82:219 21 kommunens ansvar för hälsoskyddet, bestämmelserna om enspecialreglerad samt de grundläggande materiellabestämmelserna om hälsoskyddet tas in i ramlagen. I förordningen gesytterligare materiella bestämmelser om hälsoskyddet. Några remissinstanser är tveksamma till en ramlag. Deframhåller bl.a. att bestämmelserna i en ramlag är allmänt hållna, vilket ledertill atl det är svårt att få ledning av dem i det enskilda fallet. För egen del vill jag framhålla att del förslag till lagsom jag här lägger fram innehåller förutom processuella bestämmelser ävenmateriella detaljföreskrifter i tämligen stor omfattning. Lagen kan såledesinte betraktas såsom en renodlad ramlag. Vidare skall ytterligare föreskrifterkunna meddelas av regeringen i en hälsoskyddsförordning. Av lagförslagetframgår också, att regeringen skall kunna bemyndiga en kommun atl meddelaytterligare föreskrifter. Med denna konstruktion av hälsoskyddslagstiftningenanser jag förutsättningar föreligga för alt lagstiftningen skall blitillräckligt konkret och innehålla de detaljföreskrifter som behövs. En av de grundläggande utgångspunkterna för utredningenhar varit att minska den statliga detaljregleringen av kommunerna och öka denkommunala självstyrelsen inom det här aktuella området. Utredningenframhåller, att den utformat sina förslag på ett sådant sätt atl dennautveckling främjas. Remissinstanserna delar utredningens uppfattning i dennafråga. Också de anser att denna grundsyn bör komma rill klart uttryck även iförevarande lagstiftning. Kommunindelningsreformen har medfört att kommunerna harblivit både större och bättre rustade såväl ekonomiskt som personellt.Kommunerna har därför på flera områden getts nya och ansvarsfulla uppgifter ochlagstiftningen har på ett flertal områden utformats i enlighet härmed.Hälsovårdsstadgan har emellerfid endast i begränsad omfattning anpassats tilldenna utveckling. Jag ser det därför som angeläget att den ökade kommunalasjälvstyrelsen nu får genomslag också i den nya hälsoskyddslagen. I förslagethar detta kommit till uttryck särskilt genom att antalet detaljföreskrifter omkommunens arbetsformer föreslås kraftigt minska och genom alt den statligatillsynen över kommunerna får delvis ändrade former. Som exempel kan nämnas attkravet på att nämnden skall upprätta en årsberättelse, som inges tillsocialstyrelsen, föreslås avskaffat, alt vid sin tillsyn överhälsoskyddsnämnden eller dess enskilda befattningshavare inte längre skallkunna förelägga vite samt att kravet på anställning av stadsläkare föreslåsfalla bort. Huvudprincipen i hälsovårdsstadgan är att den gäller ihela landet utan skillnad mellan tätortsbebyggelse och ren landsbygd. hälsovårdstätorterna, dvs. områden med fastställd stadsplan ellerbyggnadsplan, förekommer dock vissa strängare föreskrifter om sanitäraförhållanden. Vidare är stadgan inte utan särskilt förordnande tillämplig påanordningar. Prop.1981/82:219 22 anläggningar eller verksamheter inom försvarsmakten. Demilitära områdena är således undantagna från hälsovårdsstadgans fillämpningoch hälsovårdsnämndernas tillsyn. Utredningen föreslår att detnuvarande begreppet hälsovårdstätort tas bort. Utredningen anför, attstörningar som i en tätort bedöms som sanitär olägenhet inte nödvändigtvisbehöver bedömas på samma sätt på landsbygden. Det är emellertid intesjälvklart att detta förhållande måste innebära att det skall finnas olikabestämmelser för olika områden. En flexibel tillämpning av begreppet sanitärolägenhet varvid samtliga omständigheter beaktas bör, enligt utredningen, räckaför alt anpassa bestämmelserna till såväl landsbygd som tätort. Utredningenföreslår också alt hälsoskyddslagstiftningen tillämpas på försvarsmakten, därförsvarets sjukvårdsstyrelse föreslås få tillsynen över hälsoskyddet.Regeringen eller den förvaltningsmyndighet som regeringen bestämmer föreslåsdock få förordna om undantag från lagens tillämpning på försvarsmakten. Förslagen i denna del godtas avremissinstanserna. Några påpekar dock att den föreslagna lösningen medförsvarets sjukvårdsstyrelse som tillsynsmyndighet inom försvarsmakten kan geupphov till kompetenskonflikter mellan styrelsen och miljö- ochhälsoskyddsnämnden. Även jag ansluter mig lillförslagen. Någon anledning att ha strängare bestämmelser för s.k.hälsovårdstälorter finns enligt min uppfattning inte. Det bör dock också enligtden nya lagen vara möjligt alt göra åtskillnad mellan landsbygd och tätort vidbedömningen av om ingripande skall ske mot en störande verksamhet. Jagåterkommer med en närmare redogörelse för detta i samband med att jag behandlarbegreppet sanitär olägenhet. Förslaget att nu görahälsoskyddslagstiftningen tillämplig även på försvarsmakten finner jag, ilikhet med remissinstanserna, välgrundat. De argument som har förtsfram till förmån för att hålla de militära områdena utanför denna lagstiftningstillämpningsområde har i huvudsak förlorat sin giltighet. livsmedelslagen, gäller numera utan undantag för försvarsmakten. Man kan emellertid inte bortse frånatt förhållandena inom det militära i vissa hänseenden skiljer sig från decivila. Sådana särskilda förhållanden kan lämpligen beaktas genom attregeringen meddelar särskilda föreskrifter om undantag från lagens tillämpningpå försvaret. När det gäller tillsynen inom försvaret delar jag uppfattningenatt denna bör ankomma på försvarets sjukvårdsstyrelse. Jag ser det somnaturligt och nödvändigt att försvarets sjukvårdsstyrelse och de civilatillsynsmyndigheterna, främst miljö- och hälsoskyddsnämnden, utövar sin tillsyni nära samarbete. Härigenom undanröjs riskerna för kompetenskonflikter itillsynsarbetet. Utredningen framhåller att systemetmed en normalhälsovårdsordning och lokala hälsovårdsordningar synes ha fungeratväl! Trots detta föreslår utredningen att systemet inte förs över till den nyalagstiftningen. Som grund härför framhåller utredningen att enligt dessförslag skall ytterligare 1981/82:219 23 föreskrifter som rör huvuddelen av de frågor som reglerasi hälsoskyddslagen meddelas av regeringen eller efter regeringens medgivande aven förvaltningsmyndighet eller en kommun. Förslaget betyder alltså att lokallbetingade föreskrifter kan meddelas med stöd av lagen. En sådan ordning innebäratt behovet av lokala hälsovårdsordningar faller bort. Utredningen betonardock, att lokala föreskrifter bör utfärdas endast när det är absolutnödvändigt. Utredningens förslag i denna del kommenteras främst avlänsstyrelserna och kommunerna. Länsstyrelserna är tveksamma till förslagetmedan kommunerna är i del närmaste odelat positiva till del. De remissinstansersom är negativa eller tveksamma till förslaget uttrycker farhågor för atl detskall leda lill alltför stora skillnader mellan de olika kommunernasbestämmelser. Man befarar att samma otillfredsställande förhållanden, som förelåginnan systemet med en normalhälsovårdsordning infördes kan komma altåteruppstå. Några vill ha kvar nu gällande ordning. I detta sammanhang tar upp enprincipiell fråga. Förbundet anser att förvaltningsmyndigheter inte bör ha möjligheteralt meddela bindande föreskrifter. Förbundet menar atl senare års erfarenhetertalar för en stark begränsning av denna befogenhet och förordar därför att deninformation, som allmänheten och myndigheterna behöver utöverdetaljföreskrifterna i hälsoskyddsförordningen bör ges som allmänna råd,vägledande information eller i annan lämplig form. menar attkommunerna inte bör ges rätt att meddela bindande föreskrifter. En sådan rättskulle bl.a. kunna leda till alltför stora skillnader mellan bestämmelsernainom olika kommuner. För egen del vill jag anföraföljande. Den valda lagstiftningstekniken medför att behovet av likriktandedetaljbeslämmelser i form av en av regeringen utfärdad normalhälsovårdsordningavsevärt minskar. De detaljbestämmelser som är av sådan allmän natur att debör gälla hela landet kan tas in i hälsoskyddsförordningen. Bestämmelser avlokal karaktär kan meddelas av kommunerna. Den lösning som jag här föreslårinnebär en större frihet och ett större ansvar för kommunerna än . Denligger alltså helt i linje med vad jag har förespråkat beträffandeminskad statlig styrning av kommunerna. Lösningen har emellertid även denfördelen atl detaljbestämmelserna inom hälsoskyddet snabbt kan anpassas tilländrade förhållanden. Vissa remissinstansers farhågor för att förslaget skulleleda lill alltför olika bestämmelser i de skilda kommunerna kan jag inte dela.De föreskrifter som meddelas av kommunerna bör enligt min mening avse endastförhållanden med lokal anknytning. Sådana bestämmelser bör vidare meddelasendast när det finns ett starkt behov av dem. Jag kan således inte se att detfinns någon anledning atl befara att den föreslagna lösningen skulle leda tillmindre enhetliga hälsoskyddsbestämmelser än vad som är fallet. 1981/82:219 24 2.4 Vattenförsörjning och vattenundersökning m.m. En särskild fråga som utredningenhar tagit upp är om bestämmelserna om vattenförsörjning och vattenundersökningskall föras över till den nya lagen. I 6 kap. hälsovårdsstadgan finnsbestämmelser om försörjning med och undersökning av konsumtionsvatten. Medkonsumtionsvatten avses sådant vatten som används fill dryck, matlagning ellerannan beredning av livsmedel eller rengöring av kärl eller redskap, som användsvid beredning eller förvaring av livsmedel. Föreskrifter finns om brunnarslägen och anordningar vid brunnar och källor och om brunnars, källors ochvattenledningars utformning och skötsel. Även generella bestämmelser om förbudmot att förorena vatten i brunnar eller källor har meddelats i detta kapitel.Vidare finns utförliga bestämmelser om hur valtenundersökningar skall gå till. Huvudansvaret för vattenkontrollenenligt hälsovårdsstadgan åvilar centralt . I livsmedelslagen avses medbegreppet livsmedel varje vara som är avsedd atl förläras av människor medundantag av läkemedel. Till livsmedel hör således även dricksvatten.Livsmedelslagens bestämmelser om vatten gäller dock endast i den mån de intestrider mot vad som är särskilt föreskrivet i annan författning. I sistnämndaavseende åsyftas bl.a. det förhållandet att dricksvatten ingår i begreppetkonsumtionsvatten. Central tillsynsmyndighet pålivsmedelsområdet är . Utredningen har funnit att detfinns två lämpliga sätt att utforma kontrollen av konsumtionsvatlnet. Enligtdet ena tas bestämmelser härom in i livsmedelslagen och statens livsmedelsverkblir central tillsynsmyndighet. Det andra sättet innebär att bestämmelsernaförs över från hälsovårdsstadgan till hälsoskyddslagen med somcentral tillsynsmyndighet. Utredningen tar dock inte ställning till frågan omvilken lösning som bör väljas. Utredningen har funnit skäl som talar såväl försom emot båda lösningarna. I denna fråga är remissopinionendelad. Många förordar alt även framgent bör utöva den centralatillsynen och att bestämmelserna om vattenkontrollen ges ihälsoskyddslagsliflningen. Flertalet anser dock att börbli central tillsynsmyndighet och att livsmedelslagen fullt ut görs tillämpligpå konsumtionsvattnet. Jag delar flertaletremissinstansers uppfattning atl fördelar finns att vinna genom en ändradansvarsfördelning av tillsynen över konsumtionsvatlnet. Jag förordar därför altden centrala tillsynen förs över från till livsmedelsverketsamtidigt som den nya hälsoskyddslagen träder i kraft. Detta innebär enhgt minuppfattning att man får en klarare och bättre ansvarsfördelning avvattenfrågorna. Som utredningen framhåller bör en 1981/82:219 25 överflyttning av den centrala tillsynen innebära attbestämmelserna om kontrollen av konsumtionsvattnet utmönstras urhälsoskyddslagstiftningen och förs över till livsmedelslagsliftningen.Överflyttningen får dock inte leda till att ambitionsnivån i tillsynen höjs. Den överflyttning av bestämmelserna om tillsynen överkonsumtionsvatlnet som jag här föreslagit berör statens bakteriologiskalaboratorium (SBL) för mikrobiologiska frågor och statens miljömedicinskalaboratorium (SML) för fysikaliskt-kemiska frågor. Båda dessa laboratorier harviktiga uppgifter vid valtenundersökningar enligt hälsovårdsstadgan. I detföljande redovisar jag min syn på hur dessa förändringar bör komma till stånd. SBL har en sektion förvaltenundersökningar vid den bakteriologiska avdelningen. Sektionen består aven förste mikrobiolog och två laboratorieassistenter och sysslar huvudsakligenmed epidemiologiska undersökningar av vattenburna smittor och med rutinanalyserav dricks- och badvatten. Orsaken till en epidemi kan varaläckande avloppsledningar, korskopplingar mellan dricksvatten- ochavloppsledningar eller avloppsinfiltration i marken. I dessa fall krävssärskilda analyser av det smittade vattnet. Sektionen analyserar också vattnetpå sjukhus för att utröna om det förekommer skadliga bakterier. Sektionen samarbetar i sinanalysverksamhet med övriga sektioner inom den bakteriologiska avdelningen samtmed de epidemiologiska, virologiska och parasitologiska avdelningarna. SBL bedriver också forskning inomvattenområdet. Forskningen omfattar bl.a. värdering av risker för spridning avsjukdomar med vatten, desinfek-tionsmetoder samt metodutveckling ochslandardiseringsarbete för att påvisa sjukdomsalstrande mikroorganismer ochderas produkter i vatten. SBL svarar tillsammans méd SML förutbildning av behöriga vattenundersökare. Jag anser att SBL även ifortsättningen bör ha huvudansvaret för den epidemiologiska övervakningen ochundersökningen av vattenburna smittor. SBL bör också ha huvudansvaret förmetodutveckling och forskning för atl påvisa sjukdomsalstrande mikroorganismeroch deras produkter i vatten. En sådan organisation är enligt min meningnaturlig eftersom SBL svarar för den epidemiologiska övervakningen i landet.SBL har också en samlad kunskaps- och forskningsresurs i fråga ommikroorganismer i konsumtionsvatten, badvatten, avloppsvatten och slam samt omrenings- och desinfek-tionsmetoder. SBLis insatser inom vattenområdet börsåledes inte förändras när livsmedelsverket tar över del centralatillsynsansvaret. SML har uppgifter i fråga omkonsumtionsvatten dels i egenskap av s.k. centrallaboratorium för konsumfionsvatlenfrågor,dels när det gäller allmän miljöforskning där vatten ingår som en bärare avskadliga kemiska ämnen. Vid SML bedrivs även forskning med anknytning tillkonsumlionsvat-ten. 1981/82:219 26 En huvuduppgift för SML är att tafram underlag för miljömedicinska bedömningar och belysa hälsoeffekter av dentotala miljön. Detta innefattar de hälsorisker som förekomsten av olika ämnen ivattnet kan ge upphov till. Jag anser således alt SML även i fortsättningen börkunna svara för vissa specialundersökningar i dessa fall. Kontrollen av del s.k.konsumtionsvattnet bör organiseras så att samma slags verksamhet och likartaderesurser inte finns både vid livsmedelsverket och vid SBL och SML. Som jagtidigare redogjort för, bör SBLis uppgifter inom vattenområdet förblioförändrade. Däremot bör SMLis resurser för den renodladecentrallaboratorieverksamheten föras över till livsmedelsverket. Vilkatjänster och medel som bör föras över till livsmedelsverket får övervägas iregeringens förslag lill medelsanvisning för berörda myndigheter för budgetåret1983/84. Ansvaret för utbildning som harsamband med tillsynen av konsumtions-vatten bör tas över av livsmedelsverket.Jag utgår från att personal från SBL och SML kommer att behöva anlitas fördenna uppgift. Utbildningsverksamheten bör beläggas med avgifter. SBL och SMLbör således ersättas för tjänster som lämnas inom detta område. I 32-36 §§ hälsovårdsstadgan finnsf.n. bestämmelser om undersökning av vatten som fillhandahålls för att användasfill dryck, matlagning eller annan beredning av livsmedel eller till rengöringav kärl eller redskap, som begagnas vid beredning eller förvaring av livsmedel.Tillhandahålls sådant vatten inom hälsovårdstätort genom allmän anläggningskall vattnet enligt 32 § underkastas fysikalisk-kemisk och bakteriologiskundersökning. Undersökningsskyldigheten kan utsträckas till att gälla såvälutanför hälsovårdstätort som i fråga om vatten som inte tillhandahålls genomallmän anläggning. I det sistnämnda fallet förutsätts alt vattnettillhandahålls flera hushåll eller annars i större omfattning. Den offentligakontrollen omfattar bl.a. anläggningar vid skolor, vårdinrättningar och vissafritidsanläggningar. Del åligger ägaren av denanläggning vars skall undersökas atl vidta erforderliga åtgärder förutförande av undersökningen. Med vilka intervaller undersökningar skall görasregleras i 33 och 34 §§. Enligt 35 § får fysikalisk-kemisk undersökning utförasbara av eller av den som av harförklarats behörig att utföra sådana undersökningar. Detsamma gäller förbakteriologisk undersökning med den skillnaden att sådan undersökning får görasockså av statens bakteriologiska laboratorium. Med stöd av bestämmelserna i 35§ har särskilda undersökare förordnats enligt föreskrifter i kungörelsen(1960i37) med föreskrifter om förvärv av behörighet för vissavattenundersökningar enligt hälsovårdsstadgan. I 36 § hälsovårdsstadgan gesbestämmelser som innebär att hälsovårdsnämnden och länsläkaren får del avprotokoll från utförda undersökningar. 1981/82:219 27 Visar undersökningarna att vattnet är mindre tjänligt försitt ändamål kan hälsovårdsnämnden förordna om tätare undersökningar. Ärvattnet otjänligt och kan användande av vattnet medföra uppenbar hälsofara kanhälsovårdsnämnden enligt 72 § meddela föreläggande om att vattentillförselnskall slängas av eller förbjuda hämtning av vatten från ett visstvattenhämlnings-ställe. Nämnden kan också enligt samma paragraf meddela förbudmot alt använda vatten utan kokning. Enligt 37 § hälsovårdsstadgan får den som har eller antasha sjukdom eller smitta som genom vatten kan överföras till andra människorinte arbeta vid anläggning för rening av konsumtionsvatten. Överflyttningen av kontrollen av konsumtionsvatten rilllivsmedelslagsliftningen medför att de redovisade bestämmelserna ihälsovårdsstadgan ersätts av motsvarande bestämmelser i livsmedelslagen ochtill denna hörande tillämpningsförfattningar. Livsmedelslagen görs riilämpliggenom atl bestämmelsen i 4 § om undantag för vatten upphävs. Livsmedelslagens bestämmelser om livsmedels beskaffenhet,hantering och saluhållande av livsmedel, varmed avses också servering och annatöverlämnande för förtäring, kommer att innebära ett förbud mot att förkonsumtion fillhandahålla vatten som är otjänligt som dricksvatten. Bestämmelsernagör det emellertid också möjligt atl uppställa krav på att vattnet skall hållaviss standard och att meddela föreskrifter om fillsalser och främmande ämnen ivattnet. Vattenkontrollen enligt hälsovårdsstadgan förutsätter attanläggningsinnehavaren medverkar vid provlagningen. Livsmedelslagenstillsynsregler gör det möjligt att föreskriva både egenkontroll och kontrollhelt genom tillsynsmyndighetens försorg. Undersökningar av det sistnämndaslaget kan lämpligen ske i form av stickprovskontroller. Anläggningsinnehavarenkan åläggas att svara för kostnaderna för sådana kontroller. Liksom f.n. bör enregelbunden offentlig kontroll inte göras av enskilda brunnar och andravattentäkter för enstaka hushåll. Däremot bör innehavare av sådana vattentäkterha möjlighet att mot avgift få vattenkvaliteten undersökt av tillsynsmyndigheten. Tillsynsreglerna i livsmedelslagenbör kompletteras med ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet somregeringen bestämmer att meddela föreskrifter om undersökning som behövs föratt trygga efterlevnaden av lagen. De nuvarande bestämmelserna ihälsovårdsstadgan om föreläggande för atl förhindra tillhandahållande avotjänligt vatten motsvaras av livsmedelslagens bestämmelser om befogenhet förfillsynsmyndigheterna att meddela förelägganden och förbud. Det förhållandetatt livsmedelslagen i sin nuvarande lydelse inte gäller hantering av livsmedeli enskilt hushåll begrän.sar emellertid möjligheterna till ingripanden. För attdet även i fortsättningen skall vara möjligt att förbjuda en olämpligvattenhämtning även om den sker för ett enstaka hushåll bör lagen kompletterasmed ett Prop.1981/82:219 28 bemyndigande för regeringen att vidga lagenstillämpningsområde. Enligt det föreslagna bemyndigandet skall kunna föreskrivasatt lagen helt eller delvis skall gälla hantering av konsumtionsvatten ienskilt hushåll. Bestämmelsen i 37 §hälsovårdsstadgan motsvaras av bestämmelsen om personalhygien i 21 §livsmedelslagen. I 29 § hälsovårdsstadgan finnsbestämmelser om hur brunnar skall vara förlagda och om hur brunnar och källorskall vara anordnade. I 30 § ges bestämmelser om hur anläggningar föruppfordring, rening, förvaring eller överföring av vatten skall vara anordnadeoch hur de skall underhållas och skötas. Enligt 31 § får vatten i brunn, källaeller vattenanläggning eller vid vattenhämtningsställe inte förorenas. När vatten tas in i vattenverk,dvs. större anläggningar för uppfordring, rening eller överföring av vatten,bör vattnet betraktas som livsmedel och vattenverket följaktligen räknas somlivsmedelslokal. Det blir därmed möjligt att meddela föreskrifter för sådanaanläggningar med stöd av 22 § tredje stycket livsmedelslagen. För andraanläggningar för uppfordring av vatten och vattenhantering kan föreskriftermeddelas med stöd av bémyn-diganden i 9 och 12 §§. Bestämmelserna gertillsammans med det nu föreslagna bemyndigandet att utvidga lagenstillämpningsområde stöd för föreskrifter också i fråga om enskilda brunnar ochkällor för enstaka hushåll, dvs. föreskrifter som i huvudsak motsvarar 29 §hälsovårdsstadgan. Överflyttningen av bestämmelsernaav konsumtionsvattnet till livsmedelslagsliftningen får inte leda till attambitionsnivån i tillsynen höjs. Inte heller är avsikten att öka kraven påvattenverken som en följd av att dessa kommer att räknas somlivsmedelslokaler. Förbudet mot vattenförorening i 31§ hälsovårdsstadgan torde numera, vid sidan av miljöskyddslagens ochvattenlagens bestämmelser rill skydd för vattentäkter, väsentligen saknasjälvständig betydelse. Andra bestämmelser av betydelse för vattenskyddet ärbl.a. lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten och lagen(1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg. 2.5 Begreppet sanitär olägenhet m.m. Begreppet sanitär olägenhetinfördes i den svenska hälsovårdslagstiftningen genom 1919 årshälsovårdsstadga. Med begreppet avsåg man att få ett sammanfattande uttryck föralla sådana störningar som inte kunde godtas från allmän hygienisk synpunkt.Sådana störningar hade fidigare betecknats på flera olika sätt. Begreppet används även i gällandehälsovårdsstadga, där det intar en central roll bland de materiellabestämmelserna. Någon definition av begreppet finns inte i stadgan och varenligt föredragande departementschefen inte heller behövlig eller ens lämplig.I förarbetena till hälsovårdsstadgan framhöll föredragande departementschefen,att han i allt väsentligt kunde Prop.1981/82:219 29