prop · G503141 · 1981-12-31 00:00:00 — Eftersomman inte i förväg kan beräkna i hur många fall domstolarna kommer att förordnaom särskild verkställighet riskerar man ju att antingen ha ett antal platseroutnyttjade eller att man efter hand får ta ytterligare platser i anspråk förändamålet. Att genomföra en sådan ordning med den nuvarandebeläggningsutvecklingen är enligt styrelsens mening inte genomförbart utan etttillskott av nya slutna riksanstaltsplatser. I avsaknad avövergångsbestämmelser kommer problem att uppstå redan i ett övergångsskede. Ävenfrån principiella och behandlingsmässiga synpunkter ställer sig kriminalvårdsstyrelsenkrifisk fill utredningens förslag. Att domstolen i samband med dom på fängelseskall bestämma formerna för verkställigheten innebär enligt styrelsens meningen omotiverad omfördelning av befogenheterna mellan domstolarna ochverkställighetsmyndigheterna. a. finns det en uppenbar risk föroenhetlighet och inkonsekvens om beslut i fråga om verkställigheten läggs pådomstolarna lUan möjlighet till omprövning förrän . Styrelsentillägger därutöver att det av humanitära skäl måste anses oacceptabelt att deifrågavarande intagna sätts i en situation som medför att det under lång tidinte finns några som helst möjligheter till ändrade verkställighetsformer. Meddet föreslagna systemt riskerar man t.o.m. att skapa farliga brottslingar ochomintetgöra alla försök till fortsatt samhällsanpassning. anför såväl principiella som praktiska skäl mot förslaget.Nämnden påpekar att den gränsdragning som upprätthålls mellan de ohkamyndigheternas kompetensområden ingår i ett genomtänkt system för att garanterastörsta möjliga rättssäkerhet åt medborgarna. Att ändra eller sudda utgränsdragningen kan få konsekvenser som är svåra att överbHcka. Med hänsyn tillfrågans principiella vikt är det inte lämpligt att utan en närmare belysning avkonsekvenserna föra över beslut rörande verkställighet av frihetsstraff på deallmänna domstolarna. De allmänna domstolarna saknar i allmänhet kännedom om vadverkställigheten innebär och hur den gestaltar sig. Det kan inte hellerförväntas att hos dem, allmänt sett, kommer att finnas den erfarenhet avverkställighetsfrågor som beslutsmyndigheten bör ha. Med den spridning sombesluten kommer att få måste vidare befaras att bedömningen blir oenhefiig.Önskemålet att beslut om särbehandling omgärdas av rättssäkerhetsgarantier kantillgodoses utan de avigsidor som är förenade med den av utredningen föreslagnabeslutsordningen om prövningen förläggs till ett fristående domstolsliknandeorgan med erforderlig erfarenhet av verkställighetsfrågor. Kriminalvårdsnämndenär ett exempel på ett sådant organ. Ävenstatskontoret pekar på att förslaget i viss mån bryter den hittillsvarandesystematiken när det gäller påföljdsreglerna. Förslaget binder också betydandepersonalresurser och ett stort antal anstaltsplatser, som måste sättas av fördet förväntade klientelet och som därför inte kan användas för annat ändamål.Enligt måste det betraktas som princi- 1981/82:141 60 piellttveksamt att domstol skall besluta om straffverkställighetens närmareutformning. Rättssäkerhetsaspekten kan inte heller sägas vara ett tungt vägandeskäl för ett genomförande av utredningens förslag i detta avseende. Förkriminalvården är differentieringsmöjligheterna dessutom ett viktigtinstrument i behandlingsarbetet. Utredningens motiv för att särskilja vissaintagna från andra torde i huvudsak inte vara att dessa skall ådömas etthårdare straff. Avsikten är snarare att förhindra negativa beteenden understraffverkställigheten. Om det har visat sig att gällande anvisningar inte fåttavsedd effekt eller att omprövning av beslut sker "formlöst och ofta"som utredningen framhåller, bör den avsedda styreffekten kunna erhållas genomnärmare reglering i lagen om kriminalvård i anstalt och i föreskrifter om desstillämpning. Övervakningsnämndeni , första avdelningen, anser att det med hänsyn till att kriminalvårdsstyrelsengenom sina regionala enheter har överblick över alla anstaltsplaceringar ochkan planera verksamheten i stort, vore naturligt att styrelsen också hade attbesluta om särskild verkställighet i de relativt få fall det kan bli fråga omsådan. ställer sig även i övrigt tveksam tillpermissionsutredningens förslag i denna del. Det klientel som fömtsätts skolasärbehandlas kommer att dömas till långa fängelsestraff. Man kan vidare räknamed att domstolen i dessa fall beslutar om senareläggning av den villkoriiga frigivningen.Av naturliga skäl kommer domstolen också att väga in den särskildaverkställigheten i sin straffmätning. Det är nämligen svårt att tro alt hänsynendärtill skall lämna domstolen opåverkad när det gäller att bestämmastrafftidens längd. Mycket talar sålunda för att fängelse med särskild verkställighetutvecklas till en ny påföljdsform, en kvalificerad form av fängelse("tidsbestämd internering"). Frågan om det bör finnas plats för ensådan påföljd kan inte prövas i detta sammanhang. Nämnden framhåller ocksåintresset av att en klar gräns upprätthålls mellan domstolar och administrafivamyndigheter, detta bl.a. av hänsyn till att domstolarnas funktioner inte börbreddas alltför mycket utan koncentreras till dömandet. Stockholmstingsrätt anser att utredningen har överskattat domstolens möjligheter att fåfram det underlag som behövs för att avgöra den betydelsefulla frågan omsärskild verkställighet. Det måste beaktas att tidsfristerna för mål med häktadepraktiskt taget alltid torde vara aktuella i de fall som hör hit. Vidare synesutredningen - med hänsyn till arten av de fömlsättningar som skall gälla förett beslut om särskild verkställighet - ha övervärderat betydelsen av enmuntlig förhandling avseende verkställighetsfrågan. Från mer allmännarättssäkerhetssynpunkter är det enligt tingsrättens mening angeläget att frågorom särskild verkställighet så långt som möjligt får en enhefiig bedömning.Delta kan säkrast åstadkommas om alla sådana frågor avgörs hos en sakkunniginstans, . Som fullföljdsreglerna är utformade skulledet då bli endasl en av Prop.1981/82:141 61 kammarrätterna - den i som får pröva besvär överkriminalvårdsstyrelsens beslut. Det kan också vara till fördel för en enhetligbedömning. JO framhåller att rättssäkerhetsskäl i och för sig kananses tala för förslaget att domstol skall förordna om den särskildaverkställigheten. Å andra sidan har det föreslagna systemet åtskilliganackdelar. råder stor brist på anstaUsplatser och dömda får sittaoacceptabelt länge på häkten i avvaktan på lediga platser. Genom det föreslagnasystemet kommer situationen att förvärras, då man låser ett inte obetydligtantal platser för en viss kategori intagna. JO ställer frågan hur man i förvägskall kunna avgöra hur många personer som domstolarna kommer att döma tillsärskild verkställighet. Om det endast blir ett fåtal, kommer mångaanstaltsplatser att vara outnyttjade. JO framhåller också de problem somuppkommer om antalet särskilda verkställighetsfall blir större, än antaletplatser på särskilda riksanstalter. Det är också enligt JO ett betydandeavsteg från den fördelning av uppgifter mellan domstolar ochkriminalvårdsmyndigheter som gäller att domstolen i samband med att dendömer fill fängelse skall bestämma om viss behandlingsform inom ramen för denpåföljden. En sådan nyordning bör inte införas utan mera ingående överväganden. LO, , TCO-S, Föreningens frivårdstjänstemänoch RNS förordar en ordning som innebär att beslut av aktuellt slag meddelas avkriminalvårdsstyrelsen i plenum. , som också avstyrker förslaget,pekar på att det har varit en självklar ordning att kriminalvården ochdess olika organ stått för verkställighetens praktiska utformning.Kriminalvårdens personal har enligt förbundet i regel de bästaförutsättningarna att kontinuerligt, dvs. inte enbart initialt, göra enbedömning av de intagnas behandlingsbehov. 2 Förslaget om en särskild verkställighetsform Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran avöveråklagarna i , och , länsåklagarna i ,och , kammarrätten i , ,, övervakningsnämnden i , , TCO-S,LO, , , och . En mera tveksam hållning intas av , statensinvandrarverk, statskontoret, övervakningsnämnden i och . Förslaget har avstyrkts av RA, ,, , kriminalvårdsnämnden, ,övervakningsnämnden i , JO, Svenska Röda korset. Föreningen fångvårdssällskapet och . 1981/82:141 62 Kammarrätteni finner betänkandet ge vid handen att de långtidsdömda ianmärkningsvärt hög grad gör sig skyldiga till ny och ofta allvarligbrottslighet straffet verkställs eller - utan mellan-kommandeavvikande skulle ha verkställts. Missförhållanden av sådan art somnarkotikahanteringen på flertaget kriminalvårdsanstalter samt den därmedförenade misshandels- och utpressningsverksamheten gentemot medfångar kan intetolereras utan allvarlig våda för kriminalvårdens verksamhetoch dess anseende. Härtill kommer att kriminalvården även utanförnarkotikaområdet utsattes för särskilda påfrestningar genom förekomsten av enalltmer välorganiserad och resursrik brottslighet, som ofta utövas underutvecklande av stor hänsynslöshet. Det ligger i sakens natur att enkriminalitet av detta slag ofta leder till återfiill i brott. Även om man iviss utsträckning skulle kunna komma till rätta med problemen genom en skärptpraxis inom ramen för gällande lagstiftning -exempelvis i vad avser fömtsättningarnaför permission - får av betänkandet anses framgå att en hotfull utveckling kanundvikas endast med hjälp av lagstiftning. Kammarrätten delar utredningensuppfattning att de nu gällande bestämmelserna i 7 kap. 3 § och därtillanslutande lagrum i lagen om kriminalvård i anstalt under rådande förhållandenär otillräckliga i vad avser den samhällsfarliga gmpp av intagna, som samhälletmåste skydda sig emot. Den begränsning till intagna som dömts till lägst fyraårs fängelse, som utredningen gjort, bedömer kammarrätten som rimlig. Liknandesynpunkter förs fram av , , ,, , överåklagarna i och samtlänsåklagaren i . framhåller att detframlagda förslaget kan synas ingripande men att en lösning inom den nugällande ordningen knappast synes kunna åstadkommas. Samhället och dessberörda samhällsorgan har ett ansvar för att förebygga att de svårt kriminelltbelastade personer som det här gäller begår ytterligare allvarliga brott.Härvid väger skyddskravet tyngre än fömtsebara nackdelar. Rikspolisstyrelsentillstyrker därför förslaget om särskild straffverkställighet.Övervakningsnämnden i , som också tillstyrker förslaget, förordaratt den nya påföljdsformen benämns isoleringsfängelse. LOanser i princip att det för den organiserade brottsligheten bör göras ytterligareskärpningar av permissionsregler, avskildhet i förhållande till andra fångaroch samhället utanför fängelset. En slutsats av detta är att LO förordar en merlångtgående differentiering av olika kategorier Fångar än vad som sker i dag.En förutsättning för att detta skall vara möjligt är dock att fleranstaltplatser tillskapas. 10 tillstyrker utredningens förslag om särskildverkställighet av straffet för vissa långtidsdömda. LO vill dock betona attsådant förordnande av särskild verkställighet bara skall få förekomma vidverkligt grova brott, t. ex. grova narkotikabrott och när de utgör ett led iyrkesmässigt bedriven kriminell verksamhet. 1981/82:141 63 SAKfinner att det kartläggningsarbete utredningen har lagt ner knappast stöder devittgående förslag på förändringar som framläggs i betänkandet. Men genom denerfarenhet föreningens medlemmar har finner föreningen det dock nödvändigt attregler för ytterligare differentieringar och kontroll införes. I dettasammanhang måste det dock påpekas att lagregler hjälper föga om inte materiellaoch personella resurser ställs till kriminalvårdens förfogande. Om sistaanstaltsplatsen är upptagen förstår var och en att detta medför hart näroöverstigliga problem för kriminalvården atl finna lämplig anstaltsplacering,när det ibland inte ens gått att få tag på en sängplats åt den intagne. Vidtasinte kraftfulla åtgärder för att snabbt öka antalet anstaltsplatser och då ävenslutna riksanstaltsplatser blir allt differentieringsarbete omöjligt.Intentionerna för en human kriminalvård får läggas åt sidan ochsäkerhetsaspekter kan inte upprätthållas. ,som tillhör de instanser vilka ställer sig tveksamma till förslaget, anför. KriminalvårdspoHtikenhar utvecklats i en klart humaniserad riktning.Dessa tendenser har avspeglat sig i fråga om villkoren för vistelse på anstaltsamt möjligheterna att få öppenvård, att få strafftid nedkortad, att erhållapermissioner m. m. har vid uppdragandet av riktlinjerna förvården av motsvarande klienter inom psykiatrin och den sociala vården avmissbrukare under de senaste 10 till 15 åren utgått från i stort sett sammavärderingar. Emellertid har den uppfattningen börjat stadgas att vissa försåväl de inom kriminalvården omhändertagna som samhället negativa konsekvenseroch missförhållanden uppkommit inom ramen för den allmännakriminalvårdspolitiken. Således har utredningens kartläggningsarbete gett vidhanden att de långtidsdömda i inte obetydlig omfattning missköter sig på olikasätt under straffverkställigheten. Misskötsamheten består i stor utsträckningav nya brott, ofta grova narkotikabrott. Användning av och handel med narkotikapå kriminalvårdens anstaher förekommer också enHgt utredningens uppfattning ioacceptabel omfattning. Det nu framlagda förslaget är att se som uttryck för ensträvan att eHminera de mest negativa konsekvenserna av den förda politiken ochsöka befrämja en reahstisk uppläggning av kriminalvården. Mot bakgmnd härav ansersocialstyrelsen att det med hänsyn till kravet på samhällsskydd är påkallat attgenomföra en skärpning av bestämmelserna i syfte att förhindra intagna somavtjänar långa straff för främst grov narkotikabrottslighet att underverkställigheten fortsätta en allvarlig brottslig verksamhet. Styrelsen ärdäremot tveksam till om utredningens föslag låter sig förenas med avstatsmakterna fastlagda principer för kriminalvården, som innebär att deintagna skall ges möjlighet till individuell behandhng. Enligt styrelsensmening bör man eftersträva ett system som utan att ge avkall på grundläggandehumanitära principer öppnar möjligheten att under olika skeden avverkställigheten särbehandla ifrågavarande kategori intagna. Men dettaförutsätter att den för verkställigheten ansvariga myndigheten -- behåller sitt inflytande över placerings- ochbehandlingsfrågorna. 1981/82:141 64 Ävenstatens invandrarverk, som anser det angeläget med åtgärder som leder fillfärre brott , menar att förslagen rörandesärskild verkställighet sätter i fråga de principer som präglar svenskkriminalvård och som går ut på att främja de intagnas samhällsanpassning ochatt motverka de skadliga följderna av fängelsestraftet. Övervakningsnämndeni pekar på de nuvarande reglerna i 7, 20, och 20a §§ KvaL. Där erbjudsmöjligheter till placering på specialavdelning av vissa intagna som kräversärskild kontroll och bör hållas avskilda från andra intagna.Övervakningsnämnden ifrågasätter om inte denna särreglering bör varatillräcklig och kunna tillämpas även på de fall som aktualiserats genompermissionsutredningens förslag. Eventuellt skulle det krävas viss justering avlagtexten varigenom en påtaglig risk för återfall i särskilt farligbrottslighet jämställs med rymning och fritagningsförsök. Det intresse somförslaget vill värna om att hindra vissa intagna att fortsätta sin brottsligaverksamhet bör i fråga om flertalet långtidsdömda kunna tillgodoses genomtillämpning av en sådan regel i 20 a § KvaL. anser därföratt de nämnda bestämmelserna i bör behållas. Nämnden pekar också på deberöringspunkter som föreligger med fängelsestraffkommitténs avlämnadeförslag och menar att avgränsningen av ett klientel som av hänsyn tillsamhällets behov av skydd måste underkastas särskild verkställighet börpreciseras i lagtexten. Detta gäller oavsett om regeln byggs in i KvaL eller omden enligt permissionsutredningens förslag skall utgöras av etl nytt stadgandei BrB. Även statskontoret pekar på beröringspunkterna med fängelsestraff-kommitténsförslag och anser att frågorna bör prövas i ett sammanhang. Förslagetinnebär delvis en återgång till former för omhändertagande som inte fillämpats iSverige , vilket även påpekas av utredningen.Särskilt mot bakgrund härav är det beklagligt att utredningen inte tycks haundersökt andra möjligheter alt komma till rätta med de missförhållanden, som hellklart förekommer. En av de viktigare faktorerna bakom narkotikamissbruket m. m.på anstalterna torde vara just själva avspärrningen från vanligt mänskligtumgänge och därur spirande subkulturer. De föreslagna åtgärderna kommer attbli personal- och kostnadskrävande. En del av resurserna borde kunna användas tillatt påverka och styra denna fängelsemiljö genom ökade kontakter med omvärlden(besöksgrupper), påverkan av de intagna till ett meningsfullt liv (utbildning,arbete, fritidsverksamhet, terapeutiska grupper) samt större och bättreutbildad personal i stället för till ytterligare förstärkt isolering. Fråganär, om inte en redan nu tillämpade särbehandlingen ("bunkrarna") ivissa fall skapat en människotyp, benägen för en hårdare och mer desperatbrottslighet än den behandlingen velat förhindra. Utredningen synes inte hellerha beaktat, att narkotikaförekomsten lär vara störst på vissa öppna anstalter,som bara delvis berörs av förslaget. Närdet gäller en del missförhållanden på anstalterna och några intagna är dockproblemen sådana, att samfundet delvis måste tillstyrka utredning- Prop.1981/82:141 65 Nedan anges samfundets invändningar beträffande förslagetsenskildheter. I övrigt lämnas förslaget utan erinran. Samfundet vill dockförorda, atl ytterligare utredning görs angående möjligheterna att gå fram längsovan antydda eller andra alternativa vägar. Tillde remissinstanser som avstyrker utredningsförslaget hör RÅ. RÅ pekar på att humaniseringenav kriminalvården och den alltmer hänsynslösa narkotikabrottsligheten kanförefalla oförenliga. Det är otvivelaktigt så att själva förvaringen av dem somdömts för grova narkotikabrott erbjuder stora svårigheter. Möjligheterna attförhindra fortsatt brottslig verksamhet kan framstå som små, om man intetillgriper utomordentligt drastiska åtgärder. Det skulle därför kunna ansespåkallat att i enlighet med utredningens förslag skapa en strängare vårdformoch därmed ett ökat samhällsskydd. Vad utredningen i detta hänseende föreslårär ytterst ett kvalificerat fängelsestraff i för ändamålet särskilt inrättadeanstalter. Den föreslagna verkställighetsordningen för vid första påseendettanken fill den gamla uppdelningen på fängelse och straffarbete. De i förslagetangivna kriterierna för den strängare vårdformen anknyter i viss mån till denhelt avskaffade påföljden internering. För ett återinförande av enkriminalvård av angivet slag - som genom ett övervägt reformarbete successivt avskaffats måste föreligga synnerligen starka skäl. RÅ är inte övertygad om attutredningen genom den kartläggning som skett och de slutsatser som dragitsdärav fått fram ett bärande underlag för förslaget. För modern svenskkriminalvård framstår detta fastmer som främmande och som ett steg bakåt. Deproblem som är förbundna med straffverkställigheten för dem som ådömtslångvariga straff främst för narkotikabrott är förvisso allvarliga. Enligt RÅ:smening bör de ändock kunna lösas inom ramen för vårt nuvarande påföljds- ochvårdsystem. ÄvenGöta hovrätt (majoriteten) anser att utredningens material ger dåligt underlagför möjligheten att bedöma om den föreslagna särskilda verkställigheten kantänkas leda till någon förbättring i de avseenden som åsyftas. Genomgången avde 200 behandlingsjournalerna visar inte på någon högre grad av misskötsamhetbland de så kallade 7:3-oma än bland övriga intagna. Inte heller går att utläsanågot samband mellan den ådömda påföljden och skötsamheten under anstaltstiden.Slufiigen framgår ej heller att de som dömts till fängelse dvs. de som skulle kunna omfattas av den föreslagna särskilda verkställigheten- missköter sig mer än övriga intagna. Däremot framgår det att misskötsamheteninom den undersökta gmppen som helhet är oacceptabelt stor. Innan erfarenhet vunnitsav övriga föreslagna åtgärder bör en så långtgående verkställighetsform ejinföras. Hovrätten avstyrker därför förslaget i denna del. ,som också avstyrker förslaget, anför. Undersenare har antalet intagna som avtjänar långa fängelsestraffför allvarlig brottslighet ökat. Sålunda ökade antalet intagna 5 Riksdagen1981/82. 1981/82:141 66 medstrafftider från 570 fill 886 samma dag1981. uppgick antalet till 995. Antalet intagna har undertiden mer än fördubblats. Det fmns ingenting som talar för att dennautveckling inte kommer att fortsätta. Vidare kan man konstatera att det blandde långtidsdöma finns ett ökat inslag av personer som gjort sig skyldiga tillsärskilt samhällsfarlig brottslighet som är av en annan karaktär än den"traditionella" brottsligheten. I första hand rör det sig om grov narkofikabrottslighet,som i allt större omfattning är välorganiserad och som inte sällan ärinternationell och bedrivs med stora ekonomiska och andra resurser. Beträffandevissa av de intagna som avtjänar straff för sådan brottslighet måste risken föråterfall i samma slags brott under verkställigheten anses särskilt stor, ävenom de inte beviljas permissioner och också i övrigt behandlas restriktivt. a. på de begränsade differentieringsmöjligheterna, som i vissa fallgör det ofrånkomligt att placera sådana intagna i gemensamhet med intagna sombeviljas permissioner regelbundet och som även i övrigt har omfattande kontaktermed omvärlden. Därigenom finns det möjligheter för de restriktivt behandlade intagnaatt kanske med tvång eller hot om tvång utnyttja andra intagna som "bulvaner"i fortsatt brottslig verksamhet. Man kan inte heller bortse från att det mednuvarande lagstiftning finns vissa möjligheter att begå narkotikabrott undervistelsen i anstalt genom brevkontakter, besök och telefonsamtal. NärKvaL trädde i kraft var alltså den i det föregående beskrivna"nya" allvariiga brottsligheten relativt ovanlig. De möjligheter tillsärbehandling som infördes i KvaL tog därför huvudsakligen sikte på att hindravissa intagna från att avvika och begå nya brott, se 7 § 3 st. och 20 § 2 st. KvaL.Den ändring av 7 § 3 st. som genomfördes innebar ingenkursändring därvidlag. En bestämmelse som direkt syftar till att förhindrabrottslig verksamhet under vistelse i anstalt finns endast i 20a § KvaL, somreglerar placering på en specialavdelning. Där sägs i andra stycket att enintagen får placeras på en specialavdelning, om det finns anledning anta attdet är påkallat för att hindra honom från brottslig verksamhet av allvarligtslag u>.iuer vistelsen i anstalt (se prop. 1980/81:1 s. 33 f). Specialavdelningama,som har sammanlagt 24 platser, är emellertid endast avsedda för de mest samhällsfarligabrottslingarna, och det finns enligt styrelsens mening inte anledning att nuändra fömtsättningarna för placering på dessa avdelningar. Däremotanser styrelsen att det med hänsyn till kravet på samhällsskydd är påkallat attgenomföra vissa andra ändringar i lagstiftningen som tar sikte på att förhindraintagna som avtjänar långa straff för främst grov narkotikabrottslighet attunder verkställigheten fortsätta en allvarlig brottslig verksamhet. Styrelsenanser dock inte att det finns anledning att genomföra så genomgripandeförändringar i fråga om verkställigheten som utredningen föreslagit. Styrelsenavstyrker därför utredningens förslag till särskild verkställighet. Starktkritisk mot utredningsförslaget är BRÅ (majoriteten), som understryker attförslaget innebär ett kraftigt avsteg från den humanitära kriminalvårdsinriktningsom präglat svensk kriminalpolitik. har i dettahänseende varit ett föregångsland som ofta åberopats i internafionellasammanhang som ett bevis på att en av humanitet präglad Prop.1981/82:141 67 kriminalvårdinte behöver medföra ökad kriminalitet eller andra problem utan tvärtom kan fåpositiva effekter. Genomförs permissionsutredningens förslag torde det väckaberättigat internationellt uppseende.