prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Denytterligare situation där kommittén föreslår en utvidgning avåtals-underlåtelseornrådet är de fall där det fidigt står klart att utredningenblir kostsam och omfattande samt påföljden endast ett mycket måttligt ellerringa bötesstraff. Som kommittén konstaterar finns beträffande vissspe-ciallagsfiftning ärenden, som i många fall knappast kan processekonomisktförsvaras. När inte viktigt allmänt eller enskilt intresse kräver motsatsensynes det vara en stor förbättring om sådana förundersökningar kunde nedläggas.De specialfall det här kommer att röra sig om skulle säkerligen ej påverkaefterlevnaden av lagstiftningen eller eljest medföra några allvarligabiverkningar. Det är därvid lämpligt att bedömningen i förundersöknings-respektive åtalsfrågan åvilar handläggande åklagare även i de fall där svårarestraff än böter i och för sig kan följa på brottet men ej förväntas. Redan enändring härvidlag torde komma alt medföra en ökning av antalet avskrivnaärenden av detta slag. Sammanfattningsvis avvisasförslaget såvitt avser minskat antal åtal och förundersökningar beträffandebötesbrott på gmndval av en generell värdegräns, även om ordningsbotsbrottenundantages. Vad angår särskilt ursäktliga bagatellbrott och de storakostnadskrävande bötesutredningarna finns däremot anledning att instämma iförslagen till viss utvidgning av området för åtalsunderlåtelse ochnedläggande av fömndersökning. Särskilt beträffande de omfattande och dyrautredningarna i vissa speciella typer av bötesmål skulle en sådan möjlighettill processekonomiska hänsynstaganden medföra en välkommen avlastning ochprioritering för såväl polis som åklagare. 1.7Chefen för länsåklagarmyndigheten i län Enligträttegångsbalkens regler har åklagaren en principiell åtalsplikt (RB 20 kap6§). Genom olika lagbestämmelser har emellertid väsentliga undantag gjorts fråndenna absoluta åtalsplikt. Detta har i särskilt hög grad skett under senare år.Sålunda har summariska förfaranden utanför åtalsinstitutets ram tillskapats(strafföreläggande, föreläggande av ordningsbot Prop.1981/82:41 85 Särskilda föreskrifter som på olika sätt innefattar undantagfrån åtalsplikten har vidare införts. Såvälkriminalpolitiska som processekonomiska synpunkter har legat bakom debegränsningar som gjorts i den absoluta åtalsplikten. Det har sålunda satts ifråga om det är nödvändigt och lämpligt att använda straffrättsligaingripanden i den omfattning som tidigare skett vid t. ex. vissa mindreallvarliga brott samt vid brott begångna av yngre personer och av speciellakategorier lagöverträdare, t. ex. narkotikamissbrukare. - Processekonomiskasynpunkter har också starkt medverkat till att det särskilt under senare årinförts begränsningar i den absoluta åtalsplikten. Ett växande antal brott ochen utveckling mot en mera allvarlig och farlig brottslighet har varit ettfaktum. Polisens resurser har därvid inte räckt till och detta har lett tillatt antalet uppklarade brott minskat och att arbetsbalanser uppkommit. Motbakgmnden härav har kravet på att rättsväsendets resurser skall inriktas påden grövre och allvarligare brottsligheten samt på andra från samhällssynpunktsärskilt viktiga uppgifter framförts allt starkare. Redannu finns regler som i avsevärd grad begränsar skyldigheten att åtala ibrottmål. Kommittén har ingående redogjort härför. Erfarenheterna av dessamöjligheter att underlåta åtal har varit positiva. Någon kritik med innehållatt åklagarna skulle ha underiåtit åtal i alltför stor omfattning har inteförekommit. Snarare har den meningen framförts att åklagarna varit alltförrestriktiva i sin tillämpning av de bestämmelser, som meddelats i syfte attbegränsa åtal. förslag ger åklagama ökade möjligheter attmeddela åtalsunderlåtelse samt såväl polis som åklagare vidgad rätt attbegränsa förundersökningarna. Jag ansluter mig till denna allmänna inriktningsom kommitténs förslag har. Kommittén har ingåendediskuterat om en ytterligare begränsning av åtalsskyldigheten är förenlig medden absoluta åtalsplikten. Kommittén har menat att vidgade möjligheter attunderlåta åtal kan genomföras utan att principen om en absolut åtalspliktbehöver överges. En presumtion för åtal skall således i princip föreligga. Jaghar för min del inte någon invändning mot kommitténs slutsats i dettaavseende. Kommitténhar fömlsatl att i ett system med absolut åtalsplikt en förutsättning föråtalsunderlåtelse - i likhet med vad nu gäller - skall vara att klarhetföreligger i skuldfrågan. Åklagaren måste sålunda i sitt beslut kunnakonstatera att den misstänkte gjort sig skyldig till brott. Det anses såledesinte tillräckligt att skäl för åtal föreligger. 1 praktiken är det mot bakgrundenhärav kanske inte så förvånande all åklagarna som regel kräver att denmisstänkte erkänner brottet (jfr kommittén s. 203). Utvecklingen i praxis hardock gått i riktning mot en viss lättnad i utredningskravet. Vid merabagatellartade brott torde det vara vanligt att åtalsunderiåtelse meddelasäven om brottet är bestritt men det styrks av vittnen som hörts underförundersökningen (se l.ex. C 70; jfr Komm. till BrB III, 2:a uppl.,s. 605 f). Någon ennran mot denna tendens har inte framförts och en 1981/82:41 86 fortsatt försiktig utveckling i samma riktning böreftersträvas. En sådan fillämpning medför att det blir samma rättsliga följdoavsett om den misstänkte bestrider eller erkänner ett brott. är läget iåtskilliga fall sådant att den som bestrider ett brott blir åtalad och dömsfill straff i fall där den som erkänner erhåller åtalsunderlåtelse. Hithörandeproblem har bl. a. belysts i trafikmålskommitténs betänkande"Fömndersökning" (SOU 1967: 59). förslag förändrarsåledes inte läget härvidlag. Enligt utredningens förslag skall åtalsunderlåtelse kunnaförekomma i en rad olika fall under förutsättning bl. a. att hinder inte mötermed hänsyn till viktigt allmänt intresse eller vikfigt enskilt intresse.Åtalsrättskommittén har i betänkandet ingående diskuterat innebörden av deangivna uttrycken. I sak finns det inte anledning att göra invändningar mot deöverväganden kommittén gjort eller de slutsatser som dragits. De föreslagna uttrycken"viktigt allmänt intresse och viktigt enskilt intresse" är sedda isoleradeinte mera upplysande eller vägledande än vad nu använda uttryck som t. ex."ur allmän synpunkt påkallad" är. Det hade kanske därför varitnaturiigt att anknyta till redan använda och kända termer. Kommitténs avsiktär emellertid att uppnå en mindre restriktivitet hos åklagarna i bedömningenav åtalsunderiåtelsefrågor och uttrycken "viktigt allmänt intresse ochvikfigt enskilt intresse" utgör vidare en förutsättning, som skall föreliggabeträffande samtliga fem punkter i RB 20: 7. Det kan därför vara motiverat attunderstryka inriktningen i förslaget genom att använda nya termer. Jag harinte något att erinra mot förslaget i denna del. / .8 Chefen för länsåklagarmyndigheten i Den kriminalpolitiska gmndsyn som präglar betänkandet ochkommit till uttryck i författningsförslaget delar jag helt. Av bilaga 3 Ullbetänkandet framgår att skyddskonsulentema är synnerligen positiva tillförslaget i visst hänseende och en av konsulenterna uttalar att det är något avdet bästa som hänt efter lagen om villkorlig dom av . Skyddskonsulenternasuppfattning gmndas givetvis på en mycket ingående kännedom om här berördaresocialiseringsfrågor. Det är under intryck av många års åklagar-erfarenhelsom jag också tidigare uttalat den meningen att lagföring borde kunna undvikasi betydligt större utsträckning än som sker (jämför betänkandetsid. Detta gäller särskilt i de fall där lagföring leder till sammaresultat som kan uppnås utan rättegång. I en tidningsartikel innevarande år skrevadvokaten följande: "Varje åklagare har väl ändå denerfarenheten att han och försvararen ideligen tågar in till en lång - ochdyrbar - domstolsförhandling med en gemensam suck: Vad skall det här tjänatill, det måste ändå bli skyddstillsyn. Varför skulle inte då vår högtkvalificerade åklagar-kår, numera välutbildad och med en fast målmedvetenledning, kunna anförtros uppgiften att på sitt tjänstemm skriva ut påföljden ialla de enkla Prop.1981/82:41 87 mål,där utgången är given." Jag vill understryka att vad Gottfarb här anförtförvisso är en allmän åklagarerfarenhet. Man finner förfarandet omständligt idessa enkla mål och domstolsförhandlingen onödig och man får inte intryck avatt själva domslolsförfarandel skulle kunna ha någon nämnvärd broltsavhållandeeffekt. Det är naturligtvis också såsom uttalas i direktiven till utredningeninte minst för allmänhetens förtroende för rättsorganen av vikt att rättsväsendelinte utnyttjas för uppgifter som inte ter sig meningsfulla. Det är ocksåangeläget att arbetet inom rättsväsendet fortgående rationaliseras och attresursema används för de mest angelägna uppgifterna. Åtalsrättskommitténsförslag bör leda till stora vinster ur processekonomisk synpunkt, tilllidsvinster för polis, åklagare, advokater och domare. Det vore av intresse atti förevarande sammanhang närmare utveckla hur en prioritering av angelägnauppgifter skulle kunna ske på bästa sätt eftersom angelägenheten av nuföreslagna reformer då kunde bli än tydligare. Jag tänker här exempelvis på denstörre kapacitet sorn skulle kunna uppnås såvitt gäller utredning avkvalificerade brott. Ibetänkandet upptas till diskussion påståendet att domstolsförfarandet iblandkan äventyra ett från kriminalpolitisk synpunkt värdefullt samarbete med denbrottslige (jämför även sid. 141 nederst). En person som begår brott är i deallra flesta fall ensam då han utför gärningen och han blir heller inteupptäckt. Om han - vanligen - underkastas förhör och förmås atterkänna brottet råkar han i de flesta fall i en kris vid tanke på alla dekonsekvenser som erkännandet kan medföra. Varje erfaren förhörsledare vet attden misstänkte i han just erkänt brott, är ytterst lyhörd för vadförhörsledaren säger och samarbetsvillig. Det är min uppfattning att dennasituation bör utnyttjas så att frågan om påföljd genast aktualiseras. Givetvismåste här rätlssäkerhetssynpunktema i hög grad beaktas och jag delarkommitténs uppfattning att man inte bör från den ordinära brottmålsprocessensområde föra bort sådana fall där "rättssäkerheten i siraffprocessuelllhänseende skulle komma alt minskas i beaktansvärd mån". Detbör måhända i detta sammanhang sägas att åklagarens kompetens att handläggabrottmål numera är lika god som domarens och att i här aktuella fall knappastkan vara någon skillnad om åklagare eller ensamdomare avgör ärendet.Möjligheten att anlita försvarare under fömndersökningen kvarstår och kan medfördel vidgas (jämför nedan vid punkt 25). Kommitiénberör bland särskilda förhållanden som kan vara möjliga anledningar tillrättegång det alt den misstänkte begär åtal. Det är också min uppfattning attden misstänktes inställning här bör beaktas men undantag Prop.1981/82:41 88 börske inte bara i de fall att den misstänkte av kvemlans vill sätta rättsmaskinerietigång utan också andra fall där den misstänktes motiv för rättegång är att fåandra förhållanden (exempelvis allmänna miljöproblem) belysta än de som kanvara aktuella i brottmålet. Ilikhet med kommittén anser jag att något rättsligt vamingsinstitut inte börinföras. Det är emellertid skäl att understryka vikten av att beslut omåtalsunderlåtelse meddelas i sådan form att det uppfattas som en allvarligvarning. I händelse av återfall bör åklagaren vara synnerligen restriktiv ifråga om ny åtalsunderlåtelse. Kommitténsgmndsyn på avkriminaliseringsfrågorna delar jag och anser sålunda att del iprincip är på straffrättslig väg som avkriminalisering skall ske. Jag ställermig därför myckel tveksam till det som anföres under punkten 5.4.7 och punkten7 om införandet av en nedre straffvärdegräns och denförundersökningsbegränsning som föreslagits i fråga om brott som i händelse avlagföring kunde antas leda till lägre bötesstraff än 20 dagsböter eller 200kronor i penningar. Jagansluter mig helt till kommitténs slutsatser beträffande åtalspliktensutformning och finner att principen om allas likhet inför lagen bäst tillgodosesom presumtionen för åtal bibehålls. Erfarenheterna av den hittillsvarandetillämpningen av bestämmelsema rörande åtalsunderlåtelse har visat att detibland är svårt att nå likformighet. Jag är emellertid övertygad om att sådanlikformighet skulle bli än svårare att uppnå med utgångspunkt från en regel omrelativ åtalsplikt. 1.9Chefen för länsåklagarmyndigheten i Fråganom domstolsförfarandet har ur olika synpunkter behandlats i direktiven och avkommittén. 1 direktiven erinras om att domstolsförfarandet enligt en oftaframförd åsikt ibland kan äventyra ett från kriminalpoli-fisk synpunktvärdefullt samarbete med den brottslige eller att lagföringen i vart fall intemedför några fördelar ur sådan synpunkt. Kommittén har för sin del funnit attden i direktiven betonade kriminalpolitiska effekten av ett domstolsförfarandemåste betecknas som sekundär när det gäller spörsmålet i vad mån ettdomstolsförfarande är umbärligt. Enligt kommittén är domstolsförfarandet iförsta hand befingat av rättssäkerhetssynpunkter. anfört kan det ifrågasättas huruvida domstolsförfarandet i allmänhethar någon individualpreventiv effekt. Det kan emellertid icke bortses från attförfarandet har en positiv sådan effekt i vissa fall. I fråga om dess förmentaskadliga effekt torde i stort sett alltjämt gälla vad Prop.1981/82:41 89 dåvarandedepartementschefen anförde i propositionen till lag och eftergift avåtal mot vissa minderåriga m. m. (nr 8/1943): "Själva lagföringen somsådan torde däremot i vårt land försiggå i så värdiga och fria formeratt den är ägnad att jämte trygghetskänsla ingiva respekt utan att verkaalltför stel och högtidlig. Vid övervägande i vilka fall åtal må eftergivas motunderårig synes man därför icke böra tillmäta påslåendet att själva lagföringenskulle vara skadlig för stor betydelse." Kommitténsynes i olika sammanhang behandla lagföringen väsentligen som en metod för attpå tillförlifiigast möjliga sätt få ansvarsfrågan klarlagd. Domstolsförfarandetkan emellertid också ses ur en del andra synpunkter, sammanhängande med kravpå demokrati och offentlighet i rättsskipningen - krav som i"massmediaåldern" framträder med allt större skärpa. Ytterligaresynpunkter bör understrykas, hänförliga till de skillnader som föreliggermellan domstols dom och åklagarbeslut. Att uppnå en rätt avvägning mellan dessasynpunkter är en vansklig uppgift. Man kan därför vara tveksam om hur långt mankan gå när det gäller att underlåta åtal, även om det otvivelaktigt bör varamöjligt att i större utsträckning än medge undantag från denabsoluta åtalsplikten. anfört är det något oklart var man terminologiskt skall draskiljelinjen mellan absolut och relativ åtalsplikt. Enligt dess uppfattningskulle vid absolut åtalsplikt gälla en presumtion för åtal, medan det vidrelativ åtalsplikt inte skulle gälla någon presumtion vare sig för eller motåtal. Åklagaren skulle alltså enligt sistnämnda system ha större frihet. Dettager anledning att erinra om att det - såsom också kommittén torde ha funnit -väl går att hävda att det i praxis vid tillämpningen av lag medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare beträffande 15-18-åringar gälleren presumfion mot åtal. Antalet åtalsunderlåtelser torde överväga. Denprocentuella andelen åtalsunderlåtelser uppgick för till59%. Det är inte uteslutet att det av kommittén föreslagna systemet kommer attleda till fler åtalsunderlåtelser än åtal eller att proportionerna i allt fallblir sådana att det blir ganska meningslöst att tala om några presumfioner varesig i den ena eller andra riktningen. Kommitténanför (sid 96) att den ojämförligt vikfigaste fördelen med relativ åtalspliktär att med denna följer möjligheter till begränsningar i utredningen. Sålundaskall enligt kommittén i ett sådan system i princip ej gälla några krav på attdet skall vara klariagt att den misstänkte begått det brott som är i fråga. Omdetta är riktigt, vill jag efterlysa stringensen i kopplingen mellanåtalspliktens omfattning och rätten att begränsa brottsutredningarna, framförallt om man fömtsätter att ansvarsfrågan inte behöver vara klarlagd. Det börenligt min mening göras en skarp skillnad mellan å ena sidan beslut omåtalsunderlåtelse, då ansvarsfrågan i överensstämmelse med vad som förnärvarande gäller är klar och å andra sidan beslut om förundersökningsbegränsningi fall då ansvarsfrågan inte är utredd. Skulle ansvarsfrågan vara klar finnsdet ingen anledning att inte talaom åtalsunder- 1981/82:41 90 låtelse,även om en formellt riktigt verkställd och fullständig fömndersökning inteföreligger. Skulle ansvarsfrågan inte vara utredd, är det enligt min meningfelaktigt att tala om undantag från ÅTALSPLIKTEN och om åtalsunderlåtelse,eftersom någon åtalsplikt då icke föreligger. Motbakgmnden av det ovan anförda är det kanske inte alltför meningsfyllt attpressa in reglema om åtalspliktens utforming i termerna relafiv eller absolutåtalsplikt. Detta är troligen inte heller nödvändigt. Ianslutning till reglerna om åtalspliktens omfattning uppkommer frågan omdomstolsförfarandets effekter. I direkfiven återges, som fömt nämnts, den oftaframförda åsikten att lagföringen kan äventyra ett från kriminalpolitisksynpunkt värdefullt samarbete med den brottslige eller i vart fall att dennainte medför några fördelar ur sådan synpunkt. Bortsett från attdomstolsförfarandet liksom fömndersökningen syftar till att förverkliga denmateriella straffrätten och inte är inrättat för att ha någon kriminalpolitiskeffekt, får man dock räkna med att lagföringen i vissa fall har en sådaneffekt. Kommittén anser tydligen för egen del att åtal i vissa fall bör följapå återfall varvid det förutsattes att genom lagföringen allvaret i samhälletssyn på den brottslige understryks. Jämför f. ö. dåvarande riksåklagaren uttalande i cirkulär 92:10: "Måhända kan också själva lagföringenfå en gynnsam effekt, om den unge icke är alltför förhärdad. Genom alt han vidåterfall i brott ställes inför domstol markeras bättre än genom en nyåtalseftergift att han tagit ännu ett steg på en väg som, om han fortsätterytterligare, kommer att leda till frihetsberövande i ungdomsvårdsskola ellerfångvårdsanstalt." Domstolsförfarandet kan och bör enligt min uppfattninginte ses ur snäv kriminalpolitisk synpunkt. Åtskilliga andra synpunkter börvägas in, vilka också återfinns i betänkandet, ehum kanske med hänsyn tilldirektiven inte med den pregnans som de förtjänar. Såsomframhållits av i dess betänkande Offentlighet ochsekretess (SOU 1966:61 s. 40) har offentligheten präglat brott-målspsrocessen"sedan urminnes fider". har anfört atthandläggningen av åtalsfrågor enligt förslaget kommer att äga rum i åklagarensenskilda tjänsterum, enligt sakens natur utan att offentlighet kan anordnasunder procederet. Åklagaren får den dubbla rollen att vara företrädare såvälför statens anklagande som för en - i viss mån - dömande funktion. Domstolsförfarandettillgodoser genom nämnden det allt ökade kravet från samhällets sida pålekmannainflytande, som anses vara ett omistligt inslag i ett demokratisktsamhälle och som ytterligare förstärks genom införande i vissa mål av nämnd ihovrätt och kammarrätt. 1975/76:153. Till detta kommer domstolamasenligt gmndlagen självständiga ställning gentemot regeringsmakten. I dettasammanhang må erinras om att de s. k. gmndbestämmelsema om åtalsunderlåtelse avtypen viktigt allmänt och enskilt intresse rör bedömningar av starkt skönmässigkaraktär som enligt förslaget skall avgöras på tjänstemannaplanet. Prop.1981/82:41 91 givnasynpunktema i förening med de rättssäkerhetsgaranfier som ligger i detprocessuella förfarandet get åt domen en auktoritet som inte finns hosåklagarbesluten. Domen innehåller också i motsats till beslut om åtalsunderlåtelseoftast en utförligare motivering. Till det ovan anfördakommer ytterligare en del förhållanden av väsentligen psykologisk natur sompåverkar den misstänkte och hans omgivning. Svårast känns troligen åtalet ochrättegången av den som aldrig konfronterats med rättsväsendet. Särskilt må härerinras om offentligheten och publiciteten. Människor kan - om det villsig illa - på grund av social ställning eller andra förhållanden få löpagatlopp i massmedia till följd av lagöverträdelser som är som obetydliga alt dekan fömtses föranleda endast ett fåtal dagsböter - kanske under tjugo. Säkert upplever många publiciteten kring ett åtal svårareän själva lagföringen. Frågan om åtal eller icke åtal influeras med andra ordav många starkt verkande faktorer som ligger utanför den aktuellalagöverträdelsen och lagföringen. I princip bör sådana faktorer inte påverkabeslutsprocessen. Det kan dock ifrågasättas, om inte exempelvis publicitetenkring vissa brott stundom skapar situationer då det blir ett allmänt intresseatt väcka åtal. Ianslutning till de utanför den rättsliga prövningen liggande och oftaslumpmässiga faktorerna kommer en chimär, som existerar som en vikfigpsykologisk realitet, nämligen föreställningen om likheten inför lagen. Kravetpå upprätthållandet av denna grundsats framträder med särskild styrka vidbedömningen av åtalsfrågor. Vid tillämpningen av lag med särskildabestämmelser om unga lagöverträdare och dess föregångare, lag omeftergift av åtal mot vissa minderåriga m. m., har det ofta uppkommit känsligasituationer, då flera lagöverträdare funnits i samma mål. Skall del l.ex. görasskillnad mellan en mindre utvecklad aderton-åring och en väl utveckladsextonåring? Skall A och B slippa åtal för att sedan höras som vittnen mot C,som bestrider brott, eller skall det anses vara ur allmän synpunkt påkallat attåtal väcks mot alla tre? Hur beslutet än blir kommer i åtskilliga fall slumpenatt bestämma frågan om åtal eller inte åtal. Den olika behandlingen faller iögonen på ett markant sätt vid samfidig handläggning. Ett antal dagsböter kännsför den minst belastade som en orättvisa när han jämför straffet med sinakamrater, som kanske fått åtalsunderlåtelse eller skyddslillsyn. Förrättsvården mindre smickrande jämförelser görs. Många åklagare har känt sigilla till mods i sådana situafioner. Komplikafionernavid samtidig handläggning med flera misstänkta av åtalsfrågor i samma mål haricke berörts i utredningen. De är dock enligt min mening i hög gradbeaktansvärda, särskilt som dessa situationer kan fömtses inträffa i ettbetydande antal fall, därest kommitténs förslag antas. Av en inomåklagarväsendet företagen arbetsmätning framgår att per 100 mål av typ B, C ochD av dem som omfattades av undersökningen uppgick 1981/82:41 92 antaletmisstänkta lill i genomsnitt 119 då målet diariefördes och 129 då måletavfördes. Dessa siffror är troligen ganska representativa. Om möjligheternatill åtalsunderlåtelse väsentligt ökas, ställs åklagama inför mycket grannlagabedömningar. Det gäller inte endast att i enlighet med kommitténsrekommendationer bortse från det vedertagna betraktelsesättet att på brottskall följa påföljd av något slag och att se liberalt på socialvårdens åtgärderutan också att frigöra sig från det krav på någorlunda likformig behandlingsom uttrycks i grundsatsen om likheten in för lagen. För att ta ett konkretexempel kan i samma mål A ha en god prognos och vara förutbestämd att fåvillkorlig dom, B ha skyddstillsyn, C ha en vilande åtalsunderlåtelse och Dbestrida brott. En oändlig mängd liknande kombinationer kan tänkas. Det ärdärför önskvärt att bedömningen av åtals-och påföljdsfrågorna inte för dem somberörs alltför myckel får karaktären av ett spel på lotteri. Inte minst medhänsyn till respekten för rättsväsendet är det av vikt att åtalsfrågorna isådana fall handläggs på ett konsekvent och för de drabbade begripligt sätt.