prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Kommitténhar på sid 359 förklarat att med beslut ifråga om lagföring åsyftas beslut omåtal, strafföreläggande, ordningsbolsföreläggande och åtalsunderiåtelse.Tingsrätten anser att ullrycket ej är väl valt ulan närmast vilseledande. -Första punkten i andra stycket är ett utflöde av kommitténs förslag att brottsom föranleder lägre bötesstraff än 20 dagsböter normalt inte skall åtalas ochinte heller medföra påföljd. Tingsrätten anser som ovan anförts under 3 att anledningsaknas alt införa en regel om att det förutsedda antalet dagsböter skall varaavgörande för om förundersökningen skall nedläggas. - Andra punkten i dettastycke vill tingsrätten ansluta sig till. Sista stycket i paragrafen är i stort obegripligt. Man kantro alt en begränsning av förundersökningen inte skulle vara möjligbeträffande ett brott utan att man lägger ner fömndersökningen belräffandeandra brott eller andra misstänkta, men detla kan väl ej vara meningen. 23 kap. 20 § Ifråga om kritiken mot begreppet "beslut i fråga om lagföring"hänvisas fill vad som sagts under 4 a§. Kommittén har även framfört vissa förslag till fömndersökningsbegränsningar.Dessa åtgärder som kommer att påverka även polisens starkt ansträngdaarbetsbörda och begränsar sig till de enklaste bötesfallen (förväntat lägrestraffan 20 dagsböter eller i penningböter) vill länsstyrelsentillstyrka. 3.18 i och lån I fråga om förundersökningsbegränsningar ochrapporteftergift kan inte dela den uppfattning som majoritetenav kommittén kommit fram till. I direktiven anförs bl.a. följande: "För närvarandegäller att polisen skall utreda alla anmälda brott. I praktiken handläggs dockvissa särskilt allvariiga brott eller viss typ av brottslighet med förtur.Delta medför i sin tur att arbetsbalanser kan uppslå när det gäller utredningarav övriga brott. Med nuvarande ordning utreds inte sällan fall där det starktkan sättas i fråga om inte arbetet utgör ett slöseri med rättsväsendetsresurser. Inte minst för allmänhetens förtroende för rättsorganen är del avvikt att rättsväsendet inte utnyttjas för uppgifter som inte ter sigmeningsfulla." Vidare uttalar departementschefen: "De skäl som talarför en reform av åtalsreglerna gäller också i betydande grad bestämmelserna omförunder- 1981/82:41 161 Även dessa bestämmelser bör därför ses över idelta sammanhang. Utgångspunkten bör vara att polisens och åklagarensutredningsarbete skall slå i rimlig proportion lill brottsligheten och attpolisens resurser i högre grad än som är möjligt skall kunna inriktas på denallvarligare brottsligheten. De sakkunniga bör därför pröva i vad mån man börkunna underiåta fömndersökning eller lägga ned en påbörjad fömndersökning." Hithörande frågor har lidigare behandlals av trafikmålskommitténi dess betänkande (SOU 1967: 59) om fömndersökning, men något förslag framladesej i propositionen. Tillämpningsområdet för rapporteflergiften har härefterlikväl utvidgats genom reformer 1969 och 1972 och gäller numera även försnatteri som bedöms som obetydligt där polisman i befälsställning kan besluta. Kommitténs majoritet har emellertid inte funnii anledningatt föreslå någon utvidgning av tillämpningsområdet för utsträckt rapporteftergifloch vill därför ansluta sig till den reservation som avgivits avledamoten och som innebär att rapporieftergifi bör kunna användas ibetydligt större ulslräckning än nu för brott där straffskalan är böter ellerfängelse men där det är uppenbart att brottet kommer attföranleda åtalsunderlåtelse om förundersökning fullföljs. Skiljaktig mening av ledamoten : Enligt min mening hade femte stycket "Kommitténsmajoritet förundersökning fullföljts" bort utgå. rapporteftergift har kommittén ejfunnit anledning till ändring av rapporteftergiftens nuvarandetillämpningsområde. Det har hitintills ej riktats några anmärkningar motpolisens sätt att handlägga rapporteftergifter. Möjlighet finns att låtarapporteftergifter när det gäller fall där fängelse i högst 6 månaderförekommer i straffskalan handläggas av kommissarie eller polisintendent. Attlåta sistnämnda befattningshavare handlägga dessa frågor i stället för i mångafall unga och oerfarna åklagare torde ur rättssäkerhetssynpunkt knappast kunnakritiseras. Jag vill därför tillstyrka f. polismästaren och för en utvidgning av institutet rapporteftergift åberopa sammaskäl som anfört. De olika fall av förundersökningsbegränsning somföreslagits av kommittén och införts under 4 a § i 23 kap. RB på sidan 40 ibetänkandet hälsas med tillfredsställelse. Ett flertal utredningar som tidigarehaft mer eller mindre civilrättslig anknytning och som gjorts huvudsakligen föratt av målsäganden användas som underiag vid en civil process kan nu underlåtas.Beträffande behörigheten att besluta om sådan fömndersökningsbegränsning hänvisarjag till vad ovan anförts under institutet rapporteftergift. 1981/82:41 162 Betänkandets praktiskt fundamentala nyheter återfinnes iförslagen om nya regler för åklagarens möjligheter alt besluta att ej väckaåtal för brott (åtalsunderlåtelse), RB 20:7 och lagen med särskildabestämmelser om unga lagöverträdare saml i de nya reglerna ompolisens/åklagarens ökade möjligheter all nedlägga fömndersökning, RB 23:4 a. Eftersomdet just nu ligger i tiden att samhällets resurser alltmer bör inriktas på denallvarligare brottsligheten är det iögonfallande att kommitténs majoritet inte funniianledning föreslå någon ulvidgning av tillämpningsområdet för institutet rap-porleflergift.I och för sig framgår del ej direkt av direktiven att kommittén skall se överreglerna om rapporteftergift. Emellertid framstår det för polismyndigheten somförvånansvärt all kommittén ej tillvaratagit de ökade möjligheter lill broltmålsbegränsningsom finns i rapporteftergiftsinsti-tutet. Det synes ej naturligt all i kedjanpolisens rapporleflergift, polisens/åklagarens förundersökningsbegränsning ochåklagarens åtalsunderlåtelse endast tillvaratages möjligheterna i de tvåsenare leden. Dessa tre institut är i delta sammanhang så pass intimtförknippade med varandra att de bör behandlas och man bör i varjeinstitut taga tillvara de ökade möjligheter som finns att begränsa brottmålen.Som skäl att ej utvidga tillämpningsområdet för rapporteftergiflsinstitutet haranförts de ökade möjligheterna till begränsning av fömndersökning. Emellertidkan man ej komma ifrån att åklagaren och polisen skulle besparas en hel delarbete därest ett stadgande i enlighet med reservanten förslag kundeantagas. Redan nu kan polisman som är förundersökningsledare meddela rapporteftergilibeträffande brott enligt BrB 8: 2 för vilket brott ju ingår fängelse istraffskalan. Därest del föreligger tveksamhet att tilldela behörighet att gerapporteftergift i nu föreslagna fall till alla polismän, som ärförundersökningsledare, kunde behörigheten begränsas till att gälla endastbefattningshavare i polischefskarriären, vilken personalkategori ju har samma gmndutbildningsom åklagare, mångårig erfarenhet av beslul i förundersökningar eller i mångafall lång praktisk erfarenhet av åklagarsyss-lan. Anvisningar frånRikspolisstyrelsen och skulle kunna leda lill en fasl praxisi dessa ärenden. Kommitténs förslag lill ökade möjligheter till åtalsunderiåtelseoch förundersökningsbegränsning medför arbelsbesparingar för domstolar ochåklagare. Nyss föreslagna möjligheter angående ökade möjligheter all lämna rapporteftergiflskulle medföra arbetsbesparing även för polisens del. Genom att polisen i alltfler fall slipper inleda förundersökning kan dess resurser mer inriktas påsådan brottslighet som har hög prioritet. Berörande polisens arbetsuppgifter kan ej här underlåtasframhålla att man inom polismyndigheten länge önskat en översyn avRikspolisstyrelsens och Riksåklagarämbelels anvisningar angående vissa frågorrörande ledningen av förundersökning i brottmål (Allmännameddelanden 1966:10-126, normalarbelsordningen för polisväsendet och 1981/82:41 163 Cirkulär A 23). serdel som angeläget all de brottstyper, som kan anses vara av enkelbeskaffenhet, utökas. Framförallt bör de anvisningar som gäller för ,och polisdistrikt även gälla landets övriga polisdistrikt. Detfinns ingen anledning att i detla sammanhang skilja på storsladsdistrikt ochandra. Fömndersökningsledainas kompetens och eifarenhet i stora och små polisdistriktär alls inte olika och den skillnad som finns beträffande förundersökningsledarskapär omotiverad. .Som exempel på egendomlighet, som bör rättas till, kan nämnasatt polismyndighet (utom i storsladsdistrikt) är förundersökningsledare vidfall av tillgrepp av fortskaffningsme-del (BrB 8: 7) men ej därest denmisstänkte blott begagnar fortskaffnings-medlet för en stunds vila (egenmäktigtförfarande BrB 8:8). På eUflertal ställen i betänkandet (ss. 307, 341, 342, 359 och 375) anges alt vissamyndigheter, l.ex. , och Socialstyrelsenbör utfärda föreskrifter och anvisningar i olika sammanhang. ,som har erfarenhet av att tillämpningsföreskrifter och dylikt ofta utfärdas påett sent stadium, vill här framhålla önskemålet att sådana utarbetas i god tidföre lagens ikraftträdande. Detta bör gälla även Riksåklagarämbetetsmöjligheter till föreskrift enl. RB 23:4a I st. I punkten. På sidorna 356 och 357 gives vissa exempel på när fömndersökningsbe-gränsningsinsfitutetej bör ifrågakomma. emotser ytterligare anvisningarhärvidlag. 1 samband med författningsändringarnas ikraftträdande kandet vara av vikt all utfärda övergångsbestämmelser, vilka bl.a. reglerar vilkamöjligheter som står myndigheterna till buds beträffande brott som begåttsföre resp. författnings ikraftträdande. Avslutningsvis vill polismyndigheten framhålla attförslaget - med ovannämnda justeringar - tillstyrkes. Då den föreslagna lagsfiftningeninnebär en markant uppluckring av principen om absolut åtalsplikt tillkommerdet de rättstillämpande myndigheterna att tillse att de nya bestämmelserna ejupphäver principen orn allas likhet inför lagen. Myndigheterna måste verka föratt de nya bestämmelserna ej får en ojämn tillämpning. Föreslagen lagändringbör noggrant följas upp så att dess effekt kan mätas samt bör de rättstillämpandemyndigheterna informeras om utbildad praxis. är länets högsta polismyndighet. För dessverksamhet har frågorna om förundersökning och fömndersökningsledning därför enmer direkt betydelse än åtalsfrågorna. Av särskild vikt för somregionalt ledningsorgan alt bedöma är sålunda den inverkan som delegationen avfömndersökningsledning har på den iradifionella polisverksamheten förupprätthållande av allmän ordning och säkerhet. Prop.1981/82:41 164 Enligt förordningen om handläggning av vissapolischefsuppgifter (1975:986) får den som innehar eller uppehåller ijänst sompolis eller kriminalkommissarie åläggas att fullgöra vad som ankommer påpolischef i fråga om förundersökningsledning utom såvitt avser beslut om frihetsberövandeingripande. Samma gäller den som innehar eller uppehåller tjänst som polis-eller kriminalinspektör i vissa närmare angivna befattningar då fråga är ombrottmål av enklare beskaffenhet, dock med ytterligare inskränkningar i frågaom användandet av tvångsmedel, saml slutligen även annan polisman belräffandebrott, för vilket ej är föreskrivet svårare straffan böter, dock ej normerade böler. Den här medgivna delegafionen har lett lill, attpolismyndigheterna i mindre utsträckning än tidigare befattar sig med egentligförundersökningsledning vilken vid fullt utbyggda kriminalavdelningarregelmässigt handhas av avdelningschefen eller dennes ställföreträdare därsådan finnes. har vid inspekfioner av polisdistriktenfunnit, alt nuvarande kompetensfördelning och rådande fömndersökningsmliner istort sett fungerar tillfredsställande. Del har emellertid visat sig dels att fortbildningen avbefattningshavare i den egentliga polismanskarriären som förundersökningsledareär eftersatt dels ock att delegation inte bör ske till lägre tjänstenivå änpolis- och kriminalkommissarie. Rättssäkerhelskravel och enhetligheten vidrättstillämpningen måste enligt mening ständigt betonas.Åklagarens möjligheter all aktivt medverka vid förundersökningsledning får avnu angivna skäl inte äventyras även om man inom vidare gränser skulle uppnåavsevärda processekonomiska vinster. Åklagarnabör tvärt emot vad som är fallet i betydligt större omfattningleda och delta vid fömndersökningar. Ingen kan bestrida att aktiv fömndersökningsledninghar betydande fördelar inte minst då det gäller att nedbringa antaletouppklarade brott. kan inte frigöra sig från misstanken, att denlåga uppklamingsprocenten till en viss del sammanhänger med en svagförundersökningsledning. Ett annat spörsmål i sammanhanget, som också kan ha enmenlig inverkan på antalet uppklarade brott är att det i regel är de mest eifarnaoch kunniga polismännen som får ägna sig åt fömndersökningsledning och somdärigenom undandras den egentliga utredande verksamheten. Förunder-sökningsledarskapelinnebär även intrång på nämnda polismäns utomordentligt vikliga funktion somarbetsledare och handledare vid kriminalavdelningama. är därt"ör mot bakgmnd av vad som ovansagts benägen framhålla, all en återgång till det fömndersökningsledarskap, somvar rådande före polisväsendets förstatligande, vore att föredra även om dettaskulle föra med sig krav på förstärkning av åklagarkåren eller av antalettjänster inom polischefskarriären. Prop.1981/82:41 165 Eualternativ vore alt avlasta polismän med förundersökningsdelegation deltaansvar genom ati i polisdistrikten inrätta speciella ijänsler på lägst polissekrelerarnivå,vilkas innehavare tillades uppgiften att uteslutande ägna sig åt sådanförundersökningsledning, som enligt RB ankommer på polismyndighet althandlägga. Skälet härtill är att polischeferna i distrikten även framgentsannolikt inte får tid att ägna sig åt uppgiften som fömndersökningsledare isamma utsträckning som före polisväsendets förstatligande. Även om en renodling avförundersökningsledningen i här föreslagen riktning kommer att medföra ökadekostnader för det allmänna, synes man kunna räkna med återvinster på andraområden inom polisverksamheten genom alt polispersonalen kan utnyttjas mera rafionelllför sina egentliga arbetsuppgifter. Distinktionenmellan den utredande, förundersökningsledande och dömande funkfionen pårättsvårdens område bör sålunda fortsättningsvis med hänsyn till kravet på rätlssäkerhetvid förundersökningsförfarandet inte bara upprätthållas ulan även förslärkas. Länsstyrelsenanser sig kunna biträda kommitténs förslag om begränsning av beslutenvarigenom fömndersökning avslutas fill tre, nämligen: I) beslutom åtal 2) beslut om åtalsunderiåtelse och 3) beslut om nedläggning.Framhållas må i sammanhanget kravet på att besluten formuleras entydigt och ijuridiskt riktigt med användande av rätta termer så all ingen tvekan behöveruppkomma om den beslutades bedömning av målet ur processuell synpunkt. Länsstyrelsenvill vidare framhålla, all den nuvarande absoluta förun-dersökningsplikten iprincip fortfarande bör gälla oförändrad. Rapporteftergiflsinstitutetbör kvarstå i stort sett oförändrat såsom kommittén föreslagit. Dock torde mankunna diskutera, humvida rapporteftergifl vid vissa snatteribrott såsom bufikssnatterierbör bibehållas. Skälet härtill är att sådana brott ökat i betydande omfattningoch dessutom med fog kan misstänkas vara början till forisatt brottslighet igrövre former. Kommitténsförslag om införande av relativ fömndersökningsplikt beträffande bagalellbrolt- som kan förväntas medföra lägre straff än 20 dagsböter eller ipenningböter - avslyrkes helt. Skälet härtill är all det kommeratt uppstå gränsdragningsproblem, huruvida lagföring är påkallad av viktigtallmänt eller enskilt intresse eller kan avvaras. Kommitténhar vidare framlagt tre typfall, betecknade A, B och C, belräffande vilkabeslut om nedläggande av fömndersökning bör kunna ifrågakomma som en begränsningsålgärd. Vadförst angår frågan om nedläggande av förundersökning i begränsningssyfte villlänsstyrelsen anföra, att åtgärden sannolikt skulle få endast marginellabesparingseffekter. Det kan därför förefalla omotiverat och ora- 1981/82:41 166 tionellt alt tillskapa dessa undanlag. Dessutom bör mankunna förutsätta, att ingen fömndersökning äger mm utanhänsynstagande till bland annat processekonomiska fakta. Vad därefter angår beslutshörigheten i anförda fall harkommittén funnit, all denna behörighet i fråga om brott inom området för typ Cexklusivt bör tillkomma åklagare. I de båda övriga fallen, typ A och B, bör behörighelendäremot enligt kommitténs överväganden kunna delegeras även till sådanapolismän, som är förundersökningsledare. Med beaklande av de synpunkter tidigareframlagt beträffande delegation av förundersökningsledning lill egentligapolismän, vill inte biträda kommitténs förslag om attbeslutsbefogenheten i typfallen A och B skall kunna överföras på polismän ävenom de, såsom kommittén förutsatt, är välutbildade och erfarna. Med den spridning delegationsrätten fört med sig i frågaom förundersökningsledning kan man inte genom aldrig så noggranna anvisningareller inspektioner skapa tillfredsställande garantier för en riktig ochenhetlig rättstillämpning. Vad angår de föreslagna ändringarna i 23 kap. kommitténs uppfattning alt större kostnadsbesparingar och bättreanvändning av polismyndigheternas kapacitet står all vinna genomförundersökningsbegränsning än genom utvidgning av möjligheten till åtalsunderlåtelse.Samfundet tillstyrkerdärtor de föreslagna bestämmelserna i 4a § I. och 3., varvid dock förutsätts attvad samfundet ovan anfört i fråga om underlättande av målsägandens möjlighetalt föra talan vidare beaktas. Såvitt gäller punkten 2 ställer sig samfundet meratveksamt. Au behov av en regel av ifrågavarande slag kan föreligga är säkertriktigt. En slentrianmässig tillämpning av bestämmelsen bör enligt samfundetsmening i rättssäkerhetens och rätlsjämlikhelens intresse på något sättförebyggas. Om man begagnar utredningens utgångspunkter finns intemycket att erinra i denna del. Förslagen är i huvudsak utformade i konsekvensmed förslagen om åtalsunderiåtelse, vilket är rimligt. Med den syn /SR harär dock naturligtvis begränsningarna i förundersökningarna i förundersökningspliktenalltför långtgående. De är för övrigt än mer betänkliga än utvidgningar av möjligheternalill åtalsunderiåtelse, eftersom nedläggning av förundersökning innebär attöver huvud taget ingenting händer. föreslog i sitt betänkande Fömndersökning(SOU 1967: 59) en rätl för åklagare att ej inleda eller att nedläggaförundersökning i fall som avses i 20 kap. 7 § 1 st. I och 2 RB. 1981/82:41 167 radshövdingaroch stadsdomare förklarade i remissyttrande 30.4 1968: "Föreningen anserövervägande skäl tala för att möjligheter öppnas både för att underiåta ålalenligt 20 kap. 7 § RB, fastän erkännande eller annan fullständig utredning omdet ifrågasatta brottet ej föreligger, och för att underlåta eller nedläggaförundersökning på de i nämnda lagrum angivna skälen. Givetvis måste dåtillses, att besluten ej får någon menlig verkan för denmisstänkte". Förbundetinstämmer i det principiella ställningstagande som föreningen gjorde samltillstyrker de fömndersökningsbegränsningar som upptagits i förslagets 23 kap.4a § 2 p. RB och även vissa fall av dem som avses i 3 p. 4 a § första och andra stycket Avkriminalisering skall beslutas av lagstiftaren, ej av de rättstillämpandeorganen. Åklagarna skulle ledas starkt av riksåklagarens generellaföreskrifter, om förslaget upphöjdes till lag. Den föreslagna bestämmelsen ärför övrigt onödig i kommitténs förslag och förefaller närmast vara en tillämpningsföreskriftför nedläggning av fömndersökning jämlikt 4a § punkt 3 jämfört med 20 kap. 7 §1. Den processekonomiska vinsten är oviss. Möjliggör ej oväsentlig resursbesparing. Emellertid bör beslut omnedläggande av fömndersökning, av den anledning att utredningen skulle krävakostnader som ej står i rimligt förhållande till sakens betydelse, meddelasefter noggrann prövning och med varsamhet. Föreningen hävdar bestämt attbeslutet skall meddelas av åklagare, enär för prövningen oftast fordrasjuridisk kunnighet och processuell erfarenhet. Av den anledningen bör 23 kap.20 § tredje stycket ges annat innehåll än kommittén föreslagit. Bestämmelsensräckvidd är svårdefinierad. Kommittén har kopplat bestämmelsen till hela sittföreslagna batteri av ålalsunderiåtelser. För att förutsäga om åtalsunderlåtelsekommer aU ske om fömndersökningen full-göres fordras just utredning, icke blottom broitet och dess subjektiva täckning utan även om övriga fömtsättningar för underlåielse.Den föreslagna bestämmelsen kan ej accepteras i den utformning kommittén givitden. Av särskilt värde vore emellertid en bestämmelse att fömndersökning kannedläggas i fall av seriebrottslighet (20 kap. 7 § punkt 2) och i de fall avsärskild åtalsprövning nås de antalsmässigt mest betydelsefulla fallen. 1981/82:41 168 4 a § sista stycket Regelnförefaller oprakfisk och tillämpningen tveksam. Såsomanförts ovan under 23 kap. 4 a § punkt 2 bör åklagare meddela beslut omnedläggande av förundersökning på de grunder som anges i nämnda lagrum. Iövrigt ulan erinran. Beslutatt ej inleda eller att nedlägga förundersökning bör i enlighet med nuvarande åklagarpraxisallfid innehålla de skäl varpå beslutet grundas. Motiveringen kan varakortfattad. 3.26Föreningen 23 kap. 4 a § Förslagetunder punkt I innebär alt en relativ förundersökningsplikt införs beträffandemindre bötesbrott med huvudsakligt syfte att åstadkomma resursbesparingar hospolisen. Föreningen är tveksam till lämpligheten av aU lagstiftaren på dettasätt överför till de rättstillämpande myndigheterna - i detta fall främst RÅ -att på föreslaget sätt avkriminalisera viss bötesbrottslighet. Ett stort antalförseelser inom specialstraftVätten faller inom det område som kommittén villavkriminalisera. Enligt föreningens mening kan inte straffhotet bakom ett stortantal bötesbrott utan olägenhet tagas bort. Kommittén anför ju också attförseelser som faller under ordningsbotssystemet måste undantagas frånförslaget. Det avgörande för straffvärdheten i en förseelse kan ju inte vara omden har råkat passa in i ordningsbotssystemet, varför säkerligen ett stortantal andra förseelser också rimligen måste undantagas. Det praktiska utfalletav förslaget synes mycket tveksamt. Enligt föreningens mening borde man kunnauppnå en rimlig nivå på åialsunderlålelse vid mindre bötesbrott genom en tillämpningav de allmänna grunderna i förslaget. Därestförslaget i denna del skulle läggas till grund för ändring av bestämmelsema,hävdar föreningen att det i vart fall är olämpligt att i lagtext ange ettfixerat bötesbelopp eller dagsbotsanlal som en avgränsning av förutsättningarnaför nedläggande av förundersökning. Enbart penningvärdets fortgåendeförändring utgör ett skäl för att inte ange ett bötesbelopp i lagtext.Föreningen föreslår alt närnnda uttryck i så fall ersätts med uttrycket lågtbötesstraff och att RÅ bemyndigas att ge anvisningar om innebörden ochtolkningen av detta begrepp. Punkt2 i förslaget tillstyrks. Hos åklagarna har länge funnits ett behov av en sådangrund för begränsning av förundersökningar. Del är dock en Prop.1981/82:41 169 nedläggningsgrund som måste användas med största varsamhetoch där det enligt föreningens mening är ett absolut krav eitt beslutet börtillkomma åklagare. Förslaget under punkt 3 bör begränsas till ati avse sådanafall som behandlas i 20 kap. 7 § I st. I och 2 p, dvs. bötesfali och fallav seriebrottslighel, samt fall som avser särskild åtalsprövning. Med dennareglering når man de antalsmässiga grupperna och uppnår i allt väsentligtavsedd resursbegränsning hos polisen. Bestämmelserna i paragrafens sistastycke avstyrks. Stadgandet synes komma att innebära stor tveksamhet vidtillämpningen. Enligt föreningens mening föreligger inga bärande skäl förinförande av föreslagen bestämmelse. 23 kap. 20 § Som ovan anförts bör beslut meddelas av åklagare också om4 a § 2 st. 2 p. skall tillämpas. 23 kap. 20 a § Beslut torde alltid böra innehålla en ivart fall kortfattad motivering. Beträffande föreslagna regler för fömndersökningsbegränsningfår framhållas.