prop · G503219 · 1981-12-31 00:00:00 — Eftersomsystemet med en normalhälsovårdsordning och lokala hälsovårdsordningarföreslås försvinna måste emellertid bestämmelserna flyttas över till en annanlagstiftning. Utredningen föreslår härvid en ordning som gör det möjligt att tain bestämmelsen om tomgångskörning i de lokala trafikföreskrifterna. Även remissinstanserna anser attdet finns ett behov av att bibehålla bestämmelserna om s.k. tomgångskörning.Några ifrågasätter dock om bestämmelsen hör hemma i vägtrafiklagstiftningen. För egen del är jag tveksam tillförslaget att ersätta bestämmelsen om tomgångskörning inormalhälsovårdsordningen med bestämmelser i lokala trafikföreskrifter. Dettaskulle nämligen leda lill en begränsning av bestämmelsens räckvidd, eftersomden då skulle gälla endast för områden som utgör väg. Tomgångskörning inomandra områden skulle falla utanför Prop.1981/82:219 46 Vidare är begränsningari tomgångskörning motiverade av främst hygieniska skäl. Jag anser därför atten annan lösning bör väljas. Enligt min uppfattning är del denenskilda kommunen som har de bästa förutsättningarna alt bedöma i vilkenomfattning tomgångskörning behöver begränsas inom kommunen. Sådana bestämmelserkan kommunen meddela med stöd av 13 § hälsoskyddslagen efter bemyndigande avregeringen. Jag har därför för avsikt att senare föreslå regeringen attbemyndiga kommunerna att meddela de föreskrifter om tomgångskörning medmotordrivna fordon som kan behövas för att motverka sanitär olägenhet inomkommunen. Till hälsovårdsnämndens biträdeskall det i varje kommun finnas en eller flera hälsovårdsinspektörer. Om detföreligger särskilda skäl får regeringen befria kommunen från skyldigheten attha hälsovårdsinspektör. Till hälsovårdsinspektör får anställas endast den somhar genomgått fastställd utbildning. kan dock i ett särskiltfall medge undantag från kravet på särskild utbildning om någon genom annanutbildning eller förvärvad erfarenhet kan anses lämplig alt fullgöra dearbetsuppgifter som ankommer på hälsovårdsinspektören. Utredningen anser att varje nämndsjälv bör avgöra i vilken utsträckning som den har behov av särskildsakkunskap. Utredningen föreslår därför att hälsoskyddslagen inte skallinnehålla några bestämmelser om särskilda krav på den personal som anställs hosnämnden. Utredningens förslag har fått ettblandat mottagande av remissinstanserna. Flertalet tillstyrker förslaget ellerlämnar det utan erinran. De understryker dock genomgående vikten av attnämnderna har tillgång till kompetent personal. De betonar också attutredningens förslag inte får leda till att kompetensen hos nämnden sänks.Många remissinstanser avvisar emellertid förslaget eller ställer sig tveksammatill det. De anser att de nuvarande bestämmelserna om hälsovårdsinspektörer börföras över till hälsoskyddslagen. Dessa remissinstanser framhåller atthälsoskyddet i främst de mindre kommunerna drabbas om bestämmelserna om krav påbiträde av hälsovårdsinspektör slopas. Jag delar utredningens ochremissinstansernas uppfattning att det är mycket viktigt att den personal somfinns hos nämnden har en sådan utbildning och erfarenhet alt den kan klara avde krävande uppgifter som läggs på nämnden. Från rättssäkerhetssynpunkt är detsärskilt viktigt att detta krav upprätthålls för den personal som handläggerklagomål från allmänheten eller som har rådgivande och inspekterande uppgifter.Även för 1981/82:219 47 den personal som skall ta en allt aktivare del i samhällsplaneringenär det av stor betydelse med en grundläggande utbildning i dessa frågor.Förhållandena skiftar emellertid från kommun till kommun och därmed ocksåbehovet av olika slags kompelens hos den anställda personalen. Det lorde därförvara nämnden själv som bäst kan bedöma vilken personal som behövs. Jag hartidigare redogjort för min uppfattning att den statliga styrningen avkommunerna bör minska även inom hälsoskyddsområdet och att kommunerna bör fåen större frihet och ett större ansvar inom detta område. Av dessa skäl delarjag uppfattningen att bestämmelsen i hälsovårdsstadgan om att nämnden skall hahälsovårdsinspektörer anställda inte bör föras över till den nya lagen. Jagförutsätter dock att nämnden även kommer atl anställa personal somhar sådan utbildning och erfarenhet som krävs föratt ulföra uppgifterna. Jagdelar härvid utredningens bedömning atl nämnderna även i fortsättningen kommeratt anställa i första hand den som genomgått utbildning tillhälsovårdsinspektör. I 14 § hälsovårdsstadgan föreskrivsatl det i varje kommun med minst 40 000 invånare skall finnas en eller flerastadsläkare som under hälsovårdsnämnden skall utöva riilsynen över denallmänna hälsovården i kommunen samt även i övrigt tillhandagå nämnden. Även ikommuner med mer än 15 000 invånare bör det finnas stadsläkare ellermotsvarande läkare om det behövs. Det är hälsovårdsnämnden som anställer sådanaläkare, om inte kommunfullmäktige har förbehållit sig detta. Utredningen föreslår att dennuvarande skyldigheten att anställa stadsläkare inte skall föras över till dennya lagen. För att rillförsäkra nämnden medicinsk sakkunskap föreslårutredningen att allmänna läkarinstruklionen ändras så, alt den som ärdistriktsläkare blir skyldig att i tjänsten efter kallelse av nämnden närvaravid dess sammanträden i den mån han inte hindras av mera angelägnatjänsteåligganden. Remissinstanserna tillstyrkerförslaget att hälsoskyddslagen inte skall innehålla någon bestämmelse med kravpå atl nämnderna skall ha läkare anställda. Förslaget till ändring av allmännaläkarinstruklionen tillstyrks av bl.a. och . motsätter sig den föreslagna ändringen. Jag vill för egen del framhålla attbehovet av medicinsk sakkunskap inom nämnden generellt sett är mindre änbehovet av inspektörer. Någon ändring i detta avseende innebär inte denföreslagna hälsoskyddslagen. Behovet av medicinsk sakkunskap är inte hellerdirekt beroende av antalet invånare i kommunen. En kommun med få invånare kan,beroende på lokala förhållanden, vara i större behov av sådan sakkunskap än enkommun med betydligt fler invånare. Jag anser därför att det inte föreliggerbehov av att i lagen ta in en bestämmelse om skyldighet för nämnderna att haläkare anställda. Prop.1981/82:219 48 Ett behov av tillgång tillmedicinsk sakkunskap kommer naturligtvis att finnas också även ombehovet inte är lika stort i alla kommuner. Behovet bör därför kunnatillgodoses på olika sätt. Liksom kan det i vissa fall vara lämpligtalt ha en läkare anställd hos nämnden. Oftare torde dock behovet kunnatillgodoses genom överenskommelser med huvudmännen för hälso- och sjukvården.Landstingskommunernas vidgade ansvar för förebyggande insatser har kommit tilluttryck bl.a. i propositionen 1979/80:06 om uppgifter ochorganisation, m.m., i avtal mellan staten och landstingskommunerna omövertagande av länsläkarväsendet och i propositionen 1981/82:97 om hälso- ochsjukvårdslag, m.m. sonn har förelagts . Härigenom fårlandstingskommunerna ökade möjligheter att biträda kommunerna i derashälsoskyddsarbete med medicinsk sakkunskap. Någon anledning att som utredningenhar föreslagit ålägga distriktsläkarna skyldighet att närvara vid nämndenssammanträden finns inte. Utredningen föreslår alt miljö- ochhälsoskyddsnämnden skall utöva den lokala, den regionala samtsocialstyrelsen och den centrala tillsynen överhälsoskyddslagens efterlevnad. Remissinstanserna godtarutredningens förslag, men några remissinstanser anser atl tillsynen bör utövasav myndigheter som alla sorterar under samma departement. Man pekar här påstatens naturvårdsverk och under . Jag kan ställa mig bakomutredningens överväganden och förslag beträffande vilka myndigheter som skallutöva tillsynen över hälsoskyddslagstiftningen. Jag kan således inte delavissa remissinstansers uppfattning att man kan vara utan somcentral tillsynsmyndighet. Om hälsoskyddslagstiftningen byggs upp kring kravetatt motverka sanitär olägenhet får den en direkt anknytning lillsocialstyrelsens ansvarsområde. I den föreslagna hälsoskyddslagen finns ocksåflera bestämmelser som har nära anknytning lill statens naturvårdsverksverksamhetsområde. Jag finner det därför naturligt att även utövaren viss tillsyn enligt hälsoskyddslagen. Del bör ankomma på regeringen attbestämnva den närmare ansvarsfördelningen mellan de centrala tillsynsorganen.Jag anser också att det redan av hälsoskyddslagen bör framgå att tillsynen inomförsvarsmakten ankommer på försvarels sjukvårdsstyrelse. Jag vill här också helt kort berörastatens miljömedicinska laboratoriums roll inom hälsoskyddet. Laboratoriet harviktiga uppgifter inom det miljömedicinska området. Jag anser det därförbetydelsefullt att laboratoriet biträder de centrala tillsynsmyndigheterna,bl.a. genom att ta fram underlag till allmänna råd och annan vägledandeinformation inom hälsoskyddsområdet. 1981/82:219 49 2.16.2 befogenhet vid tillsynen övernämnden och dess personal Utredningen föreslår attlänsstyrelsens befogenhet enligt 81 § hälsovårdsstadgan alt vid sin tillsynmeddela vitesföreläggande mot hälsovårdsnämnden eller mot särskildabefattningshavare hos nämnden inte skall ges motsvarighet i hälsoskyddslagen. Remissinstanserna understrykerallmänt, att befogenheten att förelägga vite i dessa fall inte haranvänts och inte heller behövs. Vissa remissinstanser menar dock attbestämmelsen bör finnas kvar. i framhåller attutredningen inte tillräckligt har beaktat den preventiva effekt bestämmelsenhar och att hälsovårdsnämnden inte alltid har haft styrka att hävda sinaviktiga men ibland kostnadskrävande intressen gentemot kommunen. För egen del anser jag attfarhågorna är överdrivna för alt nämnden inte skulle utföra sina uppgifter tillfyllest om rätt att meddela vitesföreläggande mot nämnden ellerdess tjänstemän togs bort. Det faktum att länsstyrelserna inte har behövttillgripa vitesförelägganden visar enligt min uppfattning atthälsovårdsnämnderna inte har haft svårt att hävda sina intressen gentemotkommunerna. En sådan ordning är också otidsenlig. Jag delar därföruppfattningen att en bestämmelse med denna innebörd inte behövs i hälsoskyddslagen. Enligt hälsovårdsstadgan skallhälsovårdsnämnden upprätta en berättelse om det allmännahälsotillståndet i kommunen och om nämndens verksamhet. Berättelserna granskasoch ställs samman av som också publicerar sammanställningen.Årsberättelsen skall innehålla uppgifter om hälsovårdsnämndens sammansättningsamt personella och ekonomiskaresurser, den allmänna hälsovårdssituationen ochnämndens verksamhet, en redogörelse för viss verksamhet samtbehovet av åtgärder från de centrala myndigheterna. Utredningen framhåller atttillsynsmyndigheterna även kommer att vara i behov av informationom den lokala verksamheten. Detta behov bör dock enligt utredningen intetillgodoses på det sätt som sker med årsberättelser utan genom atttillsynsmyndigheten ges rätt att efter begäran få del av de upplysningar ochhandlingar som behövs för tillsynen. Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Jag noterar för egen del attbestämmelsen om hälsovårdsnämndens årsberättelser saknar motsvarighet när detgäller andra kommunala nämnder. Systemet måste också betraktas somotidsenligt. Mot denna bakgrund delar jag uppfattningen att hälsoskyddslageninte bör innehålla någon Prop.1981/82:219 50 bestämmelse om skyldighet för nämnden alt avge årligredogörelse för sin verksamhet och för det allmänna hälsotillståndet i kommunentill en regional eller central myndighet. Med tvångsmedel avses vanligenförelägganden eller förbud, vilka kan förenas med vite, straff, avgift ellerskadestånd. I hälsovårdsstadgan finns åtskilliga bestämmelser som gerhälsovårdsnämnden möjligheter att använda tvångsmedel. Nämnden får - antingenomedelbart eller efter råd eller uppmaning och skäligt anstånd - meddela deförelägganden och förbud, som behövs för att stadgan eller föreskrifter som harutfärdats med stöd av stadgan skall efterlevas. Ett föreläggande eller förbudkan riktas mot ägaren av den berörda egendomen, nyttjanderättshavaren ellerbåda. I ett föreläggande eller förbud kan nämnden ålägga ägaren av en byggnad,en anläggning eller ett upplag att vid försäljning av egendomen omedelbartlämna nämnden uppgift om den nye ägarens namn och adress. kan förena vissaförelägganden och förbud med vite. Ett föreläggande eller förbud kan förenasmed vite även i de fall själva föreskriften är sanktionerad med böter. Vitetutdöms av allmän domstol på talan av åklagare. Nämnden kan också, om någon inte utför ett arbete ellervidtar en åtgärd som åligger honom enligt stadgan, en lokal hälsovårdsordningeller en föreskrift som har meddelats av nämnden, i vissa fall låta utföraarbetet eller åtgärden på den försumliges bekostnad. Vidare kan hälsovårdsnämndenförordna att dess beslut skall gälla utan hinder av att det har överklagats. Hälsovårdsstadgan innehållerslutligen bestämmelser om böter. Enligt 83 § är påföljden dagsböter för den sombryter mot de i paragrafen uppräknade bestämmelserna. Den som bryter mot enbestämmelse i en lokal hälsovårdsordning eller mot en föreskrift somhälsovårdsnämnden har meddelat med stöd av 70 § stadgan kan dömas till böter omhögst . I vissa svåra fall kan dock dagsböter utdömas även för sådanaförseelser. Utredningen föreslår att dereglerom tvångsmedel som finns i hälsovårdsstadgan i huvudsak skall föras övertill hälsoskyddslagen. Jag kan i likhet med remissinstanserna ansluta mig tilldetta förslag. 2.17.1 Ingripanden mot misskötta fastigheter I ett avseende har utredningenföreslagit bestämmelser som påtagligt skiljer sig från de nu gällande.Utredningen framhåller, att de tvångsmedel som står fill buds enligthälsovårdsstadgan har visat sig otillräckliga när det gäller att komma tillrätta med fastighetsägare som missköter sina fastigheter. För att ge nämndenmöjlighet att effektivare ingripa mot dessa 1981/82:219 51 fastighetsägare föreslår utredningen en effektivering avde tvångsmedel som står nämnden till buds. Ett föreläggande eller förbud avnämnden skall anmälas till inskrivningsmyndigheten för anteckning i fastighets-eller tomträttsboken i de fall föreläggandet eller förbudet rör en fastighetsom avses i bostadssaneringslagen och förenas med ett vite som uppgår tillminst ett basbelopp. För att ytterligare effeklivera tvångsmedlen i dessa fallföreslår utredningen att - om en sådan fastighet överlåts innan nämndensföreläggande eller förbud har vunnit laga kraft - rättegångsbalkensbestämmelser om verkan av att tvisteföremålet överlåts och om tredje mansdeltagande i rättegång skall tillämpas. Innebörden av de nämnda bestämmelsernai är i huvudsak att den nye ägaren intar den förre ägarensställning i det överklagade ärendet. En överlåtelse av fastigheten medför dåinte att ärendet måste tas om från början, utan handläggningen fortsätter ivanlig ordning men med den nye ägaren som part. Utredningen föreslår vidare, attnämnden skall anmäla till inskrivningsmyndigheten om ett föreläggande ellerförbud som skrivits in i fastighetsboken eller tomirättsboken upphävs ellerförfaller. inte detta förhållande föreslås påansökan av fastighetsägaren kunna göra anmälan. Remissinstanserna delar allmäntutredningens uppfattning, atl de tvångsmedel som står tilltillsynsmyndighetens förfogande när det gäller att ingripa mot fasrighetsägaresom missköter sina fastigheter är otillräckliga. Föreläggandena och förbudenär alltför lätta att kringgå. Flera remissinstanser ifrågasätter dock om deföreslagna åtgärderna gör tvångsmedlen tillräckligt effektiva. För egen del vill jag anföraföljande. har hälsovårdsnämnderna i de flesta fall kunnat lösa sinauppgifter utan att behöva tillgripa tvångsmedel. I de fall en frivilligrättelse har varit svår att åstadkomma har det ofta varit fråga ombostadsfasligheter med eftersatt underhåll. Nämnden har då varit tvungen attmeddela ett föreläggande och förena detta med ett vite. Det har Då inte sällanvisat sig att fastighetsägaren, för att slippa vidta de åtgärder som harförelagts honom, först överklagar föreläggandet och därefter, om utslaget gårhonom emot, säljer fastigheten. tvingas då att ta upp ärendetpå nytt och besluta om ett nytt föreläggande med vite, riklat motden nye ägaren. Detta är en oacceptabel ordning. Jag kan därför ansluta migtill utredningens och remissinstansernas uppfattning, att det är nödvändigt atti hälsoskyddslagen införa effektiva medel mot sådana manövrer. Begränsningentill fastigheter som avses i bostadssaneringslagen anser jag dock obehövlig. Den ordning som utredningenföreslår när det gäller förelägganden och förbud som rör bostadslägenhetermotsvarar i princip vad som gäller enligt bostadssaneringslagen omupprustningsåläggande och användningsförbud. Moriven för den föreslagnaordningen är också desamma. Som framhåller ger dock ävenutredningens förslag ett visst Prop.1981/82:219 52 utrymme för fastighetsägarna alt hålla sig undantvångsmedlen så länge inte vitet följer fastigheten. En konstruktion där vitetföljer fastigheten synes dock oförenlig med vitets nuvarande funktion alt varaett påtryckningsmedel mot en person för att bryta dennes tredska. Frågan omvitessanktionens effektivitet behandlas f.n. av viteskommittén (Ju 1979i01),som bl.a. har att studera möjligheterna att effektivera vitesinstitulet i desituationer som är aktuella här. Enligt vad jag inhämtat kommer kommittén - sominom kort väntas slutföra sitt arbete - att föreslå att även viten skall kunnafölja en fastighet vid en överlåtelse. Om förslaget leder tilllagstiftningsåtgärder kommer detta att innebära radikalt förbättrademöjligheter att effektivt ingripa i dessa fall. I avvaktan på resultatet avkommitténs förslag får emellertid andra vägar än alt låta vitet följafastigheten sökas för att göra tvångsmedlen mer effektiva när det gäller attingripa mot tredskande fastighetsägare. Jag kan ansluta mig till förslagetatt ett föreläggande eller förbud skall kunna följa en fastighet. Omföreläggandet eller förbudet skall gälla mot en ny ägare kan en anteckninghärom i fastighetsboken knappast undvaras. Inskrivningsväsendets arbetsbelastningär emellertid stor och en ökning av denna måste därför om möjligt undvikas.Utredningen har föreslagit att endast de allvarliga fallen bör leda lillanteckning i fastighetsboken. Som allvarliga bör enligt utredningen räknas defall i vilka vitet ges minst den storlek som motsvarar ett basbelopp. Vid denbedömningen skall samtliga viten som meddelas och som rör enfastighet läggas samman. Enligt min uppfattning kan det dockifrågasättas om det är lämpligt att låta enbart vitesbeloppets storlek avgöraom anteckning skall göras i fastighetsboken. Det finns nämligen ingen norm förhur vitesbeloppet skall bestämmas. Enligt utredningen bör beloppet vid ettföreläggande normalt motsvara kostnaden för åtgärden. Detta är emellertid baraen rekommendation. Vid förbud saknas en motsvarande rekommendation. Avremissyttrandena framgår att man f.n. utöver kostnaden för åtgärden ocksåbeaktar fastighetsägarens ekonomi när vitet bestäms. Med hänsyn härtill kan manbefara att anteckning i fastighetsboken inte kommer att förbehållas endast deallvarliga fallen om man föreskriver att anteckning skall göras i samtliga defall då vitet överstiger ett basbelopp. Med det av utredningen rekommenderadesättet alt bestämma vitesbeloppet kan vidare förelägganden sorn avserbagatellåtgärder i flera lägenheter i samma fastighet också komma att leda tillatt anteckning skall göras. Förelägganden eller förbud är dock mindre vanligt förekommande än vad manallmänt föreställer sig. Det finns emellertid ändock en risk för att en alltförstor del av de utfärdade föreläggandena eller förbuden kommer att fordraanteckning i faslighetsbo-ken med utredningens förslag. För att begränsaantalet fall när anteckning skall göras till de mera allvarliga fallen avmisskötsel av bostadsfastigheter 1981/82:219 53 anser jag alt bestämmelsen bör utformas så, att nämndenskall ha rätt att begära anteckning i fastighelsboken i de fall det gällerförelägganden som avser åtgärder av större omfattning samt betydandeupplåtelseförbud och där föreläggandet eller förbudet är förenat med ett vitesom uppgår till minst ett basbelopp. Det bör härvid ankomma på nämnden att ivarje enskilt fall bedöma om en anteckning är behövlig för att uppnå syftet medföreläggandet eller förbudet. Jag vill i detta sammanhang understryka vikten avatt ' nämnden innan den utsätter ett vite noga överväger vitesbeloppet. Ettalltför lågt vite har sällan avsedd effekt, medan ett för högt bestämtvitesbelopp ofta föranleder problem vid en rättslig prövning. Förslaget att man i de fall som härär aktuella skall tillämpa bestämmelser om verkan av att ettivisteföremål överlåts och om tredje mans deltagande i rättegång kan jagansluta mig till. En överlåtelse av fastigheten medför då inte att ett ärendemåste tas om från början, utan handläggningen fortsätter i vanlig ordning menmed den nye ägaren som part. Genom att tillämpa dessa regler undanröjer manmöjligheten alt fördröja ell ärende genom atl överlåta fastigheten till en nyägare. 2.17.2 Utdömande av vite Utredningen föreslår också att deti fortsättningen bör ankomma på att besluta om utdömande avförfallet vite enligt hälsoskyddslagen. Remissinstanserna är tveksamma lillförslaget. För egen del bedömer jag det på följande sätt. Även om det nuvarandesystemet har visat sig ha vissa brister, främst genom att det kan ta lång tidinnan ett mål om utdömande av vite anhängiggörs vid tingsrätten, anser jag förmin del del mindre lämpligt alt lägga denna prövning på en administrativmyndighet. Såsom och påpekar talar mot förslagetockså det förhållandet, atl i så fall kommer alt få prövalagligheten och lämpligheten av sina egna beslut i det fall ettvitesföreläggande har överklagats och tidigare prövats av . Deföreslår därför att det bör vara länsrätten och inte som prövarfrågor om utdömande av vite. Enligt min uppfattning bör dessa mål alltid prövasav domstol, inte minst med hänsyn till de rätlssäkerhetsaspekter som gör siggällande i dessa fall. Länsrätternas framtida målområde har setts överav länsdom-stolskommittén (Kn 1977:01). Kommittén har avgeU sittslutbetänkande (SOU 1981:75) Länsrätternas målområde - Administrativtvåpartsprocess. Belänkandet bereds f.n. i kommundepartementet. Vidare kommer,enligt vad jag har inhämtat, viteskommitlén all lägga fram förslag om ändradprocessordning i de här aktuella fallen. Förslaget innebär bl.a. att utdömandetav vite blir en förvaltningsprocess. Eftersom länsrätternas arbetsuppgifter börbedömas i ett större sammanhang, är jag inte nu beredd all föreslå attutdömandet av viten enligt hälsoskyddslagen skall läggas på länsrätten. Dessa uppgifter bör därför, i avvaktan på resultatet av Prop.1981/82:219 54 länsdomstolskommitténs arbete, tills vidare ligga kvar påde allmänna domstolarna. Vidare anser jag, i likhet med vadsom gäller enligt bl.a. bostadssaneringslagen, att hälsoskyddslagen börinnehålla en bestämmelse om att vite inte får förvandlas. Utredningen framhåller att den harsträvat efter att finna lösningar som ger en förbättring av hälsoskyddet utanatt medföra några större kostnadsökningar. I de fall där förslagen kanberäknas medföra högre kostnader anser utredningen det inte självklart attdessa ökade kostnader skall falla på kommunerna. Utredningen föreslår därföratt miljö- och hälsoskyddsnämnderna skall kunna ta betalt för vissa av sinatjänster. Remissinstanserna, främstlänsstyrelserna och kommunerna, anser att utredningens förslag innebär ökadeuppgifter för miljö- och hälsoskyddsnämnderna och därmed ökade kostnader förkommunerna. Det förslag till ny lagstiftning påhälsoskyddsområdet som jag här lägger fram innebär i huvudsak en språklig ochteknisk modernisering av hälsovårdsstadgans bestämmelser. Utgångspunkten förlagförslagen är att de inte skall leda till ökade kostnader eller kunna tastill intäkt för alt höja ambitionsnivån med kostnadsökningar som följd. Endast i två fall läggs nyauppgifter på miljö- och hälsoskyddsnämnderna.