prop · G503168 · 1981-12-31 00:00:00 — Att tvinga eller motiveranågon härtill t. ex. genom domstolsbeslut molbestridande är ett oerhörtmaklövergrepp och som främjar våld. Del rimmar inle med tanken om att enas. Manfår inte frånta någon rätten att säga nej och gä egna vägar i vissa lägen. Altsäga nej till ett samarbete som innebär underkastelse som kanske förnedrar ochgör oss lill andliga krymplingar. 1 kritiska lägen kan del bli predislinerandetill våld - kanske t. o. m. till barnmisshandel. Belänketid vid kaos i samarbetekan sluta lika illa. Däremot har jag vädjat om en klagomur, enstressavledare eller kalla del gärna en kontaktperson som ges resurser attomedelbart bistå barn och vuxna i krislägen. Med väntetider blir de värdelösa. Sammanfattningsvis är del min uppfattning attskilsmässofrågorna icke beaktats pä ett objektivt sätt. Delta har medfört, attjag själv icke kunnat åstadkomma full objektivitet i min skrivning. Det fanns dock en grupp som kanske kunnat ge insikter, mende har underligt nog inle ens beretts tillfälle att yttra sig.Ensamförälderkommittén - varför har inle de fått "Barnels rätt" påremiss? Den icke objektive drar givetvis den slutsatsen att ensamma föräldrarsom oftast är kvinnor kanske skulle gett en helt annan bild av verkligheten änden som bildar underlag för SOU 1979:63. 6 Överlämnande av barn 6.1 Med hänsyn till de samband som finns mellan å ena sidanmål om vårdnad och umgängesräll saml å andra sidan mål om överlämnande av barnfinner hovrätten, i likhet med utredningen, övervägande skäl tala för att målom överlämnande av barn överförs //// de allmänna domstolarna. Hovrättenförutsätter därvid att erforderliga resursförstärkningar ställs till deallmänna domstolarnas förfogande. Hovrätten fillstyrker även de föreslagna formerna för attfå till stånd ett frivilligt överlämnande. Därest mål om överiämnande av barn ej längre skallhandläggas av länsrätt, bör hänvisningen i BFB 8:14 3 st. tillförvallningsprocesslagen ändras till 9 § 2 st. 4 rätlshjälpslagen. Om man inlevill ge den som har hand om barnet en ovillkorlig rätt till ersättning utan gåefler en skälighetsbedömning, bör bestämmelsens innehåll direkt framgå avlagtexten. 1981/82:168 241 6.2 Kammarrätten i Bilaga 3 De nuvarande bestämmelserna i 21 kap. FB om överlämnandeav barn har kommit lill förhållandevis sent och efler ett omsorgsfulltlagstiftningsarbete under medverkan av framstående experter. De avser altreglera ett synnerligen svårbemästrat rättsområde, som rör myckel ömtåligamänskliga förhållanden. Kammarrätten, som har erfarenhet av tillämpningen avbestämmelserna, anser alt dessa i allt väsentligt tillgodoser högt ställda kravpå en ändamålsenlig reglering av rättsområdet. Kammarrätten är väl medveten omatt det förekommer alt de domstolar som har all tillämpa reglerna misslyckasmed att på ett tillfredsställande sätt lösa de konfiikler som föreligger. Dettatorde dock mindre bero på brister i lagen än på svårighetsgraden av problemen ide hårt låsta positioner som ofta är för handen i dessa fall. Redan av den orsak som har angetts nu anser kammarrättenalt så pass betydande ändringar av gällande regler som kommittén har föreslagitinte bör genomföras ulan starka skäl. Kammarrätten kan inle finna att sådanaskäl har redovisats i betänkandet eller annars har gett sig lill känna. Det kanbefaras alt förslagen, om de genomförs, kan medföra försämringar. Kommittén har föreslagit att bestämmelserna omöverlämnande av barn skall föras överfrån21 kap. FB tiUeU nyu8 kap. Som skälanförs att, eftersom mål om överlämnande av barn enligt kommitténs förslagskulle få nära anknytning lill mål om vårdnad och umgängesräll, del ler sigändamålsenligt att även lagbestämmelserna som rör dessa mål i möjligaste månknyts ihop. Kammarrätten avstyrker den omdisposifion som harförordats. Enligt förslaget skulle 7 kap., som handlar om underhållsskyldighet,komma att stå mellan det kapitel som rör vårdnad och det som avser överlämnandeav barn. Den sammanknytning som har eftersträvats uppnås alltså inle. För attdet angivna syftet skall vinnas torde reglerna om överlämnande av barn få tasupp som ell nytt 7 kap. och bestämmelserna om underhållsskyldighet föras övertill 8 kap. En sådan omdisposifion synes överdriven. Reglerna om överflyttningav barn avser typiska undanlagsfall och kan därför sägas ha en extraordinärkaraktär. Det är därför enligt kammarrättens mening inte onaturligt att de harsin nuvarande placering i balken. Utredningen har föreslagit att handläggningen av mål omöverlämnande av barn skall föras över från de allmänna förvaltningsdomstolarnatill de allmänna domstolarna. Till slöd för förslaget har inte åberopats någrabrister i det nuvarande förfarandet hos förvaltningsdomstolarna. Kommitténanser emellertid att det ändå finns tungt vägande skäl som talar för enöverföring. Kammarrätten kan för sin del inte finna alt de skäl som haråberopats för en sådan lösning har den tyngd som utredningen gör gällande.Kammarrätten anser i stället att goda skäl talar för att den nuvarande ordningenbevaras. Till en början bör framhållas alt förvaltningsdomstolarnahar erfarenhet även av andra måltyper som rör olika sociala frågor, inte minstbarnavårdsmål. I sådana mål blir ofta fråga om bedömningar som är likartade desom förekommer i målen om överlämnande av barn. I särskilt hög grad gällerdelta beträffande mål enligt 50 § barnavårdslagen (1960:97). Förfarandet vidförvaltningsdomstolarna är mindre formbundel än vid de allmänna domstolarna.Tvärtemot vad kommittén synes förutsätta förekommer muntlig förhandling i storutsträckning när mål av denna art handläggs. 16 1981/82. 1 saml Nr 168 Prop.1981/82:168 242 har muntlig förhandling blivit allt vanligare iförvaltningsdomstolarna. I Bilaga 3 förvaltningsprocessen skiljs inle påförberedelse och huvudförhandling. Handläggningen kan jämförelsevis smidigtanpassas efter förhållandena i det särskilda fallet. Ett mål kan ävenhandläggas utan muntlig förhandling. Detta kan vara ändamålsenligt eller t. o.m. nödvändigt på grund av målets brådskande karaktär. Förvaltningsdomstolarna,särskilt länsrätterna, är också vana vid att anlita och i övrigt ha kontakt medsocial och barnpsykiatrisk expertis, exempelvis barnavårdskonsulenler,socialtjänstemän och barnpsykiatriska kliniker m. fl. Länsrätterna har godamöjligheter att inom ramen för den nuvarande ordningen, med eller ulan biståndav experter, verka för att ett frivilligt överlämnande kommer lill stånd. Såsker också i avsevärd omfattning. Enligt vad kammarrätten har erfarit förekommerdel inte sällan att förlikning mellan parterna träffas i samband med muntligförhandling i länsrätt. I betänkandet har uppgelts att av allalänsrättsärenden enligt 21 kap. FB avskrevs eller återkallades. Dettatyder på att möjUgheterna alt inom ramen för den nuvarande ordningen lösakonflikterna utan tvångsåtgärder har varit ganska goda. Enligt kammarrättens mening finns det även efter denomorganisation av länsrätterna som har skett betydande erfarenhet ochannan sakkunskap på området inom dem. Som kommittén själv har framhållit kandet också fortfarande hävdas att länsrätterna har en organisation som är välanpassad för praktiska verkställighetsfrågor och för skyndsam handläggning. I sammanhanget bör också framhållas alt den nyasocialtjänstlagen kommer att medföra att förvaltningsdomstolarnas sakkunskapoch erfarenhet av sociala mål väsentligt ökar. Sammantaget torde erfarenheterna av mål av sådan karaktärsom är aktuell här redan vara och i framliden bli avsevärt större iförvaltningsdomstolarna än i de allmänna domstolarna. anfört har sålunda inte övertygatkammarrätten om att de allmänna domstolarna med hänsyn till processformen,särskild fackkunskap eller liknande är bättre skickade än förvaltningsdomstolarnaall handlägga mål om överlämnande av barn. Som ett speciellt skäl för att föra över de aktuella målentill de allmänna domstolarna har kommittén anfört alt del i vissa fall ärpåkallat att vårdnads-eller umgängesrätlsfrägorna omprövas och all det dåskulle vara lämpligt alt omprövningen kan företas av samma domstol som harprövat frågan om överlämnande, eventuellt på initiativ av domstolen själv. Enligt kammarrättens erfarenhet är det i del storaflertalet mål om överlämnande av barn inte påkallat alt ompröva tidigare beslutav de allmänna domstolarna. När en sådan omprövning framstår som motiveradsynes det vara tillräckligt och mest lämpligt att - i enlighet med vad som nusker med slöd av 21 kap. 5 § FB - verkställighet vägras på den grunden och attparten hänvisas att väcka talan hos vederbörande tingsrätt. Mål om överlämnandeav barn måsle i allmänhet handläggas mycket skyndsamt. Den ena parten har iallmänhet intresse av att avgörandet fördröjs och försöker då vanligen utnyttjaalla möjligheter att förhala målet. Skulle part i varje mål om överlämnande kunna yrka attfrågan om vårdnad eller umgängesräll omprövas, föreligger stor risk för altmålet skulle i onödan kompliceras och dra ut på liden till förfång förmotparten och barnet. Delta gäller även om domstolen i princip har möjlighetatt ogilla yrkandet. Prop.1981/82:168 243 Det ter sig vidare även från rättssäkerhetssynpunkttveksamt om vårdnads- Bilaga 3 och umgängesfrågorna bör direkt kopplas tillverkställighetsmålel. Det synes nämligen inte onaturligt alt en part kanuppfatta risken för en sådan koppling som en otillbörlig press på sig själv.Detta gäller särskilt om frågan skulle las upp på initiativ av domstolen själv,något som av part också kan uppfattas som ett uttryck för bristandeobjektivitet från domstolens sida. Till slöd för förslaget all föra över målen till allmändomstol åberopas också i betänkandet att, om frågan angående överlämnandeprövas vid den domstol som har avgjort vårdnads- och umgängesfrägorna, bättreförutsättningar skapas för enhetliga lösningar och en helhetssyn på problemen.Argumentet kan te sig bestickande. Förutsättningarna är emellertid ofta heltandra i överflyttningsärendet än i det ursprungliga målet. Omfattande nyutredning är vanlig. Härtill kommer att, exempelvis om vårdnadshavaren har byttmantalsskrivningsort eller barnet uppehåller sig inom annan domstols område(jfr 8 kap. 9 § i lagförslaget), annan domstol blir behörig än den somursprungligen prövade vårdnadsfrågan. Även om målen handläggs vid samma domstoltorde del vidare ofta möta organisatoriska hinder mot all de handläggs av sammapersoner. Kammarrätten avstyrker bestämt kommitténs förslag allbarnet skall, vid sidan om föräldrarna, kunna vara självständig pari i mål omöverlämnande av barn. Kammarrätten hänvisar i denna del till vad som anförshärom under 9 kap. I det föregående har kammarrätten avstyrkt att allmändomstol skall handlägga mål om överlämnande av barn. förordar ifråga om tillvägagångssättet, när ett sådant mål har anhängiggjorts hos entingsrätt, föranleder endast följande kommentarer. De bestämmelser som har föreslagils torde medföra altprocessen i vissa fall blir onödigt omständlig och tidsödande. Detta äråtminstone delvis en följd av de processuella regler som gäller vid de allmännadomstolarna. Detta är betänkligt, eftersom mål om överlämnande av barn oftamåste avgöras myckel snabbt. Del kan t. ex. gälla fråga om en av föräldrarnaskall få möjlighet till umgänge med barnet under en viss helg ellersemeslerperiod, som är nära förestående. Kammarrätten sätter i fråga om det verkligen behövsföreskrifter om både uppdrag ål lämplig person att verka för att barnet skalllämnas över frivilligt (8 kap. 2 § lagförslaget) och förordnande av medlare (8kap. 4 §). Del förra slaget av uppdrag, som har sin förebild i 21 kap. 2 § FB,har visat sig ändamålsenligt. Enligt gällande lag skall i princip verkstäUighet ske avbeslut av allmän domstol om vårdnad och umgängesräll. Verkställigheten skallemellertid enligt 21 kap. 4 och 5 §§ FB vägras i tre fall, nämligen 1) iallmänhet om barn, som har nått tillräcklig mognad, motsätter sigöverflyttning, 2) om förhållandena uppenbart har ändrats väsentligt och det avhänsyn till barnets bästa är påkaUat alt frågan om vårdnaden ellerumgängesrätlen omprövas, samt 3) om risk, som inle är ringa, föreligger förskada på barnets kroppsliga eller själsliga hälsa. Dessa bestämmelser är enligt kammarrättens mening välavvägda för all på en gång tillgodose barnets bästa och ge uttryck för den äveni hithörande sammanhang inte oväsentliga grundsatsen alt domstols beslut skallålly-das. Kommittén föreslår i stället (8 kap. 5 § första stycket ilagförslaget) alt rätten "får" besluta att barnet skall överlämnas,"om del är förenligt med Prop.1981/82:168 244 barnets bästa". I motiven uttalas, att barnets vilja,ändrade förhållanden och Bilaga 3 risk för barnets hälsa blir särskiltviktiga faktorer när rätten prövar om överlämnande skall vägras. Kammarrätten hyser allvarliga farhågor för att denbestämmelse som sålunda har föreslagits kommer alt få olyckliga följder. Det är ofta i det enskilda fallet mycket svårt att avgöravad som är barnets bästa. Det ter sig naturligt och ofrånkomligt att man idessa mål normall utgår från alt den domstol, som har beslutat om vårdnad ellerumgängesräll, har grundat sitt beslut på barnets bästa (jfr 6 kap. 18 och 22 §§i lagförslaget). Skulle man i mål om verkställighet, som ofta måste avgörasmycket snabbt för att syftet inle skall förfelas, normalt behöva föranstalta omen ny grundlig utredning om vad som är barnets bästa, skulle delta i praktikenleda lill något som liknar en omprövning av den tidigare domen. Delta kan inlevara ändamålsenligt. Kommittén har tydligen inle heller tänkt sig alt en sådanutredning genomgående skall ske (jfr s. 131 och 8 kap. 7 § i lagförslaget). Meni så fall ler sig den föreslagna bestämmelsen alt rätten får besluta omöverlämnande "om det är förenligt med barnels bästa" missvisande. Beträffande frågan om vilken hänsyn som skall tas lillbarnets vilja uttalar kommittén all man enligt praxis aldrig tar hänsyn tillviljeyttring från barn . Detta är enligt kommittén ell alltförstelbent synsätt. Stor hänsyn bör enligt kommittén alllid tas till verkligaviljeyttringar från barn i frågor som rör dess personliga förhållanden.Problemet är att utröna vad barnet egentligen vill. Kammarrätten vill framhålla all det naturligtvis inte ärsäkert alt ett litet barn, även om det skulle ha en myckel bestämd vilja i detaktuella fallet, alltid förstår sitt eget bästa. Del kan emellertid ibland,även med nuvarande ordning, bli fråga om alt beakta viljan hos ett barn som äryngre än . Så är fallet när rätten skall bedöma om en överflyttningskulle medföra risk, som ej är ringa, för skada på barnets själsliga hälsa (jfr21 kap. 5 § andra stycket FB). Kammarrätten förordar bestämt att bestämmelserna i 21 kap.4 och 5 §§ FB bibehålls i sin nuvarande utformning, som ger en fast grund förprövningen och tillräckligt utrymme för hänsyn lill barnets bästa. Kommittén föreslår den betydelsefulla ändringen iförhållande till gällande rätt all polishämtning aldrig skall få ske för attverkställa beslut om umgängesrätt och att, när del gäller överlämnande av barntill vårdnadshavare, hämtning skall få förekomma endast i sådanaundantagsfall, där barnet riskerar att lida skada där det vistas. Kommitténförklarar att den i princip vill avskaffa hämtning som tvångsmedel. Som skälanförs att, även om fallen är få till antalet, hämtning innebär en ingripandeåtgärd och alt de fall som förekommer väcker stor uppståndelse, inte minst imassmedia. Vidare lar enligt betänkandet barn skada av en sådan upplevelse somen ivångsöver-föring innebär. Kammarrätten anser att kommittén har en oriktigföreställning om verkligheten i aktuellt hänseende. Antalet polishämtningareller försök till sådana är mycket litet. Bara i sällsynta undanlagsfall tordedärvid förekomma sådan uppståndelse som utredningen talar om. Utredningensynes ha förbisett att det också förekommer polishämtningar som sker lugnt ochutan dramatik. I en del fall leder ett beslut om hämtning till att den som harbarnet ger upp sitt motstånd och lämnar ifrån sig barnet, innanhämtningsförrätl-ningen kommer till stånd. avbryts ett försök tillhämtning i ett tidigt skede. Prop.1981/82:168 245 Som en utväg all lösa problemet när den som harföräldraansvaret vägrar Bilaga 3 att medverka till att umgänge kommer lillstånd och viteshot inte hjälper pekar utredningen på möjligheten att omprövavårdnadsfrågan. Kammarrätten håller före att denna utväg inte är framkomlig iflertalet fall. Den umgängesberättigade torde nämligen ofta antingen saknamöjlighet eller vara mindre lämplig all överta vårdnaden. Hur skall för övrigt etteventuellt beslut om överflyttning av vårdnaden till den umgängsberälligadekunna verkställas, om vite inte hjälper och polishämtning ej får ske? För fall då fråga arom överlämnande av barn lillvårdnadshavaren och vite inle ger effekt har kommittén över huvud taget inteanvisat någon utväg. Här bortses från sådana sällsynta undanlagsfall som dåbarnet riskerar alt lida skada där det vistas. I sådana situationer skallnämligen enligt förslaget hämtning få äga rum. Kammarrätten anser att kommitténs förslag, som innebär attmöjligheten till polishämtning nästan helt avskaffas, inger allvarligabetänkligheter. Erfarenheten visar att del redan med nuvarande bestämmelserofta är mycket svårt att förmå en tredskande part att lämna över ett barn tillvårdnadshavaren eller till den som har rätt till umgänge med barnet. Den somfaktiskt har barnet hos sig och som därmed läll kan påverka dess inställninghar alllid ett betydande överlag i konflikten. Detta gäller även omvederbörande obehörigen har tillägnat sig eller behållit barnet. Ellvitesföreläggande år ofta verkningslöst. 1 en sådan situation får man antingenkasta yxan i sjön och medge samhällets oförmåga alt lösa konflikten eller ocksåmåsle effektivare tvångsmedel finnas att tillgå. Om - såsom nu vanligen sker-polishämtning används med stor försiktighet och endast när inga andramöjligheter återstår, kan den vara ändamålsenlig. Man bör inte bortse från attibland blotta vetskapen om att barnet kan hämtas av polisen kan varatillräckligt för all en tredskande part skall ge upp sitt motstånd. Kammarrätten är emellertid väl medveten om alt enpolishämtning kan få ett olyckligt förlopp och att barnet då kanlida skada. Detta torde dock endast hända i sällsynta undantagsfall. Omemellertid möjligheten all som en sista utväg tillgripa polishämtning intelängre skulle stå till buds, masta man räkna med att det blir mycket svårareeller i många fall t. o. m. omöjligt att skydda barn mot att föräldrar ochandra egenmäktigt åsidosätter barnels rätt och intresse av att vistas hos densom har befunnits lämpligast som vårdnadshavare likaväl som att umgås med bådasina föräldrar. Man får också vara medveten om att den som har barnet hossig ofta har en så svag ekonomisk situation all ett viteshot blir meningslöst,något som vederbörande torde vara väl medveten om. 1 denna del vill kammarrätten ytterligare anföra att detenligt dess mening skulle vara olyckligt om inle kan ansluta sig lillden konvention om erkännande och verkställighet av domar och beslut rörandevårdnad och umgängesräll som har utarbetats inom (bet. s. 130). Vid en samlad bedömning finner kammarrätten alt barnettillgodoses bäst om den nuvarande möjligheten lill polishämlning bevaras. Kammarrätten vill i sammanhanget erinra om att enligtaustralisk lag en domstol kan förelägga part alt efterkomma rättens beslut vidvite inte endast i pengar utan även i form av fängelse. Det är möjligt att ettsådant tvångsmedel också hos oss skulle kunna vara ändamålsenligt. Oavsett vilket eller vilka tvångsmedel som i framtidenkommer alt finnas i mål om överlämnande av barn kan man utgå från all vitekommer att vara det som vanligast förekommer. Del är därför angeläget att vitetgörs så effektivt Prop.1981/82:168 246 Under de år som kammarrätten har handlagt mål om Bilaga 3 överlämnande av barn har domstolen emellertidkunnat konstatera vissa brister i delta hänseende. Kommittén har pekat på all endast ett ringa antal av deförelagda vitena döms ut. Kammarrätten har anledning förmoda att orsaken tilldelta förhållande ofta är att den som har sökt verkställigheten inle förstårall det ankommer på honom själv att hos länsrätten yrka att vitet skall dömasut. Del synes därför ändamålsenligt att föreskrift om vad som gäller las in ilagtexten och kanske också att erinran härom görs i vilesfördäggandet. Kammarrätten har också fått kännedom om fall där utdömtvilesbdopp fortfarande efter utdömandet ännu inte har drivits in.Kammarrätten har inte undersökt saken men håller för sannolikt att sådaneftersläpning med indrivningen inle är ovanlig. Detta bidrar till all minskabetydelsen av vitet som påtryckningsmedel. Del kan därför finnas skäl attöverväga om inle föreskrifter bör meddelas av innebörd all viten av aktuelltslag skall indrivas med förtur. Oberoende av arten av tvångsåtgärd kan del ofta varalämpligt och ibland nödvändigt att det, i samband med förordnande om att barnskall överlämnas, tillses att överlämnandet sker under medverkan av en lämpligperson eller institution som mellanhand. Som sådan kan anlitas t. ex. ensläkting, en socialljänstemän eller en barnpsykiatrisk klinik. Sådanamellanhänder har anlitats utan uttryckligt författningsstöd (jfr dock21 kap. 3§ andra stycket FB och 8 kap. 6§ andra stycket i lagförslaget).Kammarrätten föreslår att en bestämmelse las in i lagtexten. Klagolid vid fullföljd av lalan mot dom om överlämnande avbarn Enligt 7 § förvallningsprocesslagen (1971:291) skallbesvär över beslut av länsrätt ha kommit in till kammarrätten inom tre veckorfrån den dag då klaganden fick del av länsrättens dom. Kammarrätten, som i delföregående har förordat att mål om överlämnande av barn även i fortsättningenskall handläggas av förvaltningsdomstol, sätter i fråga om inte besvärstidenbör förkortas, förslagsvis till . Till stöd härför vill kammarrättenanföra. Av 21 kap. 12 § FB följer att huvudregeln i fråga ombeslut angående överlämnande av barn är alt beslutet inte länder lillefterrättelse förrän det har vunnit laga kraft. Länsrätten kan dock förordnaatt beslutet skall lända lill omedelbar efterrättelse. Denna princip infördesgenom en lagändring 1976 (prop. 1975/76:170 s. 154f, jfr JO:s ämbetsberättelse1975 s.215 ff). liknande bestämmelse har inlagils i 8 kap. 15 § ikommitténs förslag. Kammarrätten finner att bestämmelsen är lämplig. Vissaproblem i samband med den praktiska tillämpningen har emellertid gett sig tillkänna och synes ha lett till att huvudregeln sällan tillämpas i praktiken. Länsrätternautnyttjar nämligen möjligheten att förordna att beslut omöverflyttning skall lända lill omedelbar efterrättelse. Bakgrunden till detta torde vara att, när länsrättenförelägger någon vid vite all överlämna ett barn, domstolen också bestämmerviss tid då överlämnandet skall ske. Om beslutet inle skall gälla förrän dethar vunnit laga kraft, kan lidpunkten för överlämnandet aldrig sällas tidigareän efter det att beslutet kan beräknas ha delgelts med den som skalllämna över barnet. Om länsrätten lägger fast en tidigare dag, kan nämligenbeslutet bli utan verkan. särskilt när fråga år om umgängesrätt, kan Prop.1981/82:168 247 man inle dröja så långe med överlämnandet ulanrättsförlust för sökan- Bilaga 3 den. En kortare besvärstid skulle kunna vara en lösning. Detskulle då också finnas mindre möjligheter för sökandens motpart all förhalaärendet, låt vara att han alltid kan fördröja att beslutet vinner laga kraftgenom alt överklaga del. Kammarrätten har emellertid då möjlighet all, om inlebesvären avslås, antingen interimistiskt" förordna attlänsrättens beslut skall lända lill efterrättelse eller också i sindom bestämma ny tid för överlämnandet. Kammarrätten år väl medveten om alt vad domstolen harföreslagit här inte ligger i linje med de önskemål som från tid till annan gersig till känna om enhetliga fullföljdstider. Fråga år emellertid om mål av såspeciell natur all en särlösning knappast behöver inge några allvarligabetänkligheter. Om den föreslagna författningstexten: 8 kap. barn- och