prop · G503105 · 1981-12-31 00:00:00 — Med anledning av vad enremissinstans har anfört bör framhållas all elt förordnande all tidigare ådömdpåföljd skall avse även ny brottslighet bör kunna omfatta även särskildaåtgärder som får förenas med ell sådant förordnande. Detta får anses följaulan alt uttrycklig föreskrift därom tas in i RB. Något hinder för tingsrättenatt därvid besluta om förverkande av villkorligt medgiven frihet för den somtidigare har dömts lill fängelse föreligger således inte (34 kap. I § förstastycket I och 4.§ ). 1 sakens natur ligger dock all del inle börkomma i fråga att meddela ett sådant beslut i den tilltalades utevaro, om långtid återstår att avtjäna av det tidigare fängelsestraffet. Ett riktmärke kandärvid vara att den tid som återstår att avtjäna normalt inte bör överstiga tremånader. Inte heller bör domstolen med slöd av punkt 5 iövergångsbestämmelserna till lagen (1981:211) om ändring i brottsbalkenförordna om minsta tid för fortsatt anstaltsvård beträffande den som undergårinternering. Det synes emellertid överflödigt alt ange detta i lagtexten. Somen remissinstans har framhållit innebär den nu föreslagna regleringen ingethinder mot alt en villkorlig dom eller skyddsiillsyn, som har ådömts i dentilltalades utevaro, i en senare rättegång undanröjs och att påföljden dåbestäms till ell frihetsstraff. Jaghemsläller alt lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om ändring irättegångsbalken. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. 1981/82:105 12 , regeringsrådet , justitierådet . tillhandakommet utdrag av protokoll vidregeringssammanträde har regeringen på hemställan avstatsrådet och chefen för beslutat inhämta lagrådelsyttrande över förslag till lag om ändring i . Förslagethar inför lagrådet föredragils av byråchefen . Förslagetföranleder följande yttrande. Ifråga om möjligheterna all avgöra elt mål i underrätt, när den tilltaladeavvikit, föreslås ingen saklig ändring i vad som gäller . Under förutsättningalt stämningsansökningen blivit delgiven och alt saken kan utredas tillfredsställandefår huvudförhandling hällas och dom meddelas i den tilltalades utevaro oavsettbrottslighetens art och påföljden. Närmast som ell förtydligande föreslås, allbestämmelsen skall gälla också när den tilltalade håller sig undan på sådant sällall han inle kan hämtas lill huvudförhandlingen. Enligt molivultalanden närbestämmelsen kom till bör den tillämpas endast med stor försiktighet och baranär utredningen verkligen ger vid handen alt ett avvikande föreligger (se NJAII 1943 s. 589). I konsekvens härmed bör för bestämmelsens tillämpninguppställas kravet, all det skall klart framgå av utredningen att den tilltaladehåller sig oåtkomlig i syfte all försvåra eller omöjliggöra rättegången. Molden bakgrunden är det tveksamt, om uttalandena i remissen angående indirektoch s.k. eventuellt uppsåt bör läggas till grund för tillämpningen. Del kanockså sättas i fråga om det straffrättsliga uppsåtsbegreppel skall anses idessa avseenden ha någon motsvarighet när det gäller rent processuellabestämmelser. För de fall avvikande -eller undanhållande - inte kan konstateras och del alltså, när den tilltaladeuteblivit, i och för sig finns skäl att tro, all en hämtning skulle kunnagenomföras, innebär förslaget en avsevärd utvidgning i möjligheterna all ändågenomföra huvudförhandling och döma i målet. Målet skall sålunda få avgöras inlebara när som enbart böter kommer i fråga, utan också när påföljden kan blifängelse upp , villkoriig dom eller skyddstillsyn eller sådanapåföljder i förening. Prop.1981/82:105 13 nämndapåföljderna likställs elt förordnande enligl 34 kap. I § första stycket Ibrottsbalken. I den föreslagna lagbestämmelsen förutsätts, all del inle fårfinnas anledning att döma lill annan påföljd, dvs. fängelse under längre lidän eller överlämnande till särskild vård. Som allmän förulsällningskall alltjämt gälla, "att utredningen i ansvarsfrågan ger tillräckligtunderlag för en från rättssäkerhetssynpunkt godtagbar dom". Uttrycket allsaken skall kunna utredas nöjaktigt har, ulan all någon ändrad betydelse äravsedd, ersatts med att saken skall kunna utredas tillfredsställande. Förslagetmotiveras av samhällsekonomiska hänsyn. Departementschefen hänvisar lill debesparingar som kan göras i olika avseenden inom rättsväsendet, om mål kanavgöras i större utsträckning i stallet för alt huvudförhandlingen ställs in.Del framhålls också som angeläget, alt ell brottmål avgörs i så nära anslutningtill brottet som möjligt. Bestämmelsernaom avgörande i den tilltalades frånvaro och om den tilltalades skyldighet allinfinna sig personligen fick sin nuvarande lydelse genom lag den 20 mars 1964som trädde i kraft i samband med införandet av . Reglernadessförinnan hade gell en vidare ram. Avgörande fick då - om saken kundeutredas nöjaktigt - ske när högst fängelse kunde följa på brottet. Denobligatoriska inslällelseskyldighelen gällde i konsekvens därmed först när slraffmaximumvar straffarbete. Bakom den äldre regleringen låg emellertid uttalanden om allutdömande av frihetsstraff i tilllalads frånvaro borde förekomma endast iundanlagsfall. Som departementschefen anfört i remissen lorde också dennamöjlighet så länge den stod öppen ha använts relativt sparsamt ochhuvudsakligen i erkända rallfyllerimål där enbart bevisning rörande blodprovförekom. Ilagstiftningsärendet befanns de tidigare reglerna vara både för vidaoch i andra hänseenden för snäva (se NJA II 1964 s,147 O- Vid brott, där straffskalan omfattade såväl böter som fängelse ochstraffarbete, fann departementschefen det föga motiverat all tvinga dentilltalade alt mot sin vilja infinna sig personligen vid huvudförhandlingen,när den konkreta gärningen inle rimligtvis kunde föranleda annat straffanböter och närvaron inle var påkallad från ulredningssynpunkl. Inslällelseskyldighelenborde därtor grundas inle på slraffmaximum för brottet ulan på den reaktion somkunde länkas i del enskilda fallet. ansågs kravet på inställelse inlegå lillräckligl långt i det avseendet alt, så snart utredningen kunde betecknassom nöjaktig, fängelsestraff kunde ådömas i den tilltalades utevaro, ombrottet hade fängelse som straffmaximum. Departementschefen fann all ell kravpå "i princip obligatorisk inställelseplikt i betraktande av påföljdensingripande natur" syntes ligga närmast lill hands när det gällde fängelse.En jämkning ansågs därför påkallad av gränslinjen mellan brottmål medprincipiellt obligatorisk inslällelseplikt och övriga brottmål. I valet avindelningsgrund beträffande den ovillkoriiga inslällelsepliklen framhölls tillslöd för den nuvarande regeln, all gränsen bör anknyta lill den "i Prop.1981/82:105 14 praktiken vanligen skarpt markerade skiljelinje, som vid påföljdssystemelstillämpning förefinnes mellan böter och annan påföljd". De angivna motiven för inställelseregeln i 21 kap. 2 §rättegångsbalken låg också till grund för bestämmelsen i den nu aktuella 46kap. 15 § om möjlighet att avgöra mål i tilllalads frånvaro (NJA 11 1964 s.162). Övergångenfrån en regel som utgår från den antagna påföljden i slällel för slraffmaximumför brottet innebar, att ett nytt moment infördes i rättegången, nämligen enförprövning i påföljdsfrågan i ett inledande skede av huvudförhandlingen.Frågan, som hade berörts under remissbehandlingen av rällegångskommillénsbelänkande, logs också upp av föredragande departementschefen. Denne hänvisadelill all förprövningen kunde sägas vara av summarisk natur, eftersom den inlesyftade till annat än all från övriga brottmål särskilja dem, i vilka ingentvekan kan råda om all påföljden i händelse av fällande dom kornmer all stannavid böter. Med hänsyn lill delta fann departementschefen förprövningen inlekunna anses på olämpligt sätt föregripa det slutliga avgörandet i målet. (SeNJA 11 1964 s. Omremissförslaget genomförs så som avselts måste förprövningen ofta bli meraomfattande och komplicerad. Tanken att endast mera bagatellartade mål skallkunna avgöras i den tilltalades frånvaro överges. Såvitt gäller påföljderna villkoriigdom och skyddstillsyn sätts ingen gräns när det gäller brottslighetens svårhetsgrad.Också tremånadersgränsen när del gäller fängelse inrymmer förhållandevis allvariigbrottslighet. Gränsen är vidare så obestämd i förhållande lill den klaraskiljelinjen mellan böter och fängelse att de närmare omstiindighelerna vidbrottet måste komma in i förprövningen på ell annat sätl . Vidareframgår del av såväl utredningsförslaget som föredragande departementschefensuttalanden alt de nya reglerna avses kunna tillämpas också när muntligbevisning förekommer. Åberopas förhör med målsägande och vittnen måste dennabevisning prövas preliminärt för alt det skall kunna avgöras om tillfredsställandeutredning föreligger i skuldfrågan. Slutligen måste, om förslaget antas, ialla mål där kriminalvård i frihet är en möjlig påföljd förhållandevis noggrantgenomgås den personutredning som föreligger enligl handlingarna. En förprövning av den art som angetts nu måste innebärarisker för omedvetna bindningar som kan påverka bedömningen vid den"egentliga" huvudförhandlingen och prövningen. Den skulle ocksåstrida mot grundprincipen, att rättens ledamöter bör så långt möjligt kunnafölja bevisupptagningen utan inverkan av upplysningar om den tilltaladestidigare vandel och levnadsomständigheter. En preliminär bedömning av muntligbevisning tvingar lill överväganden på grundval av förundersökningsmalerialetsom annars är helt främmande för vårt rättegångsförfarande. Förhållandel inrymsvisserligen redan i de nuvarande bestämmelserna men måste enligt lagrådelsuppfattning möta allvarliga betänkligheter om förfarandet skall tillämpas i målsom kan leda till strängare påföljd än böter. 1981/82:105 15 punkterlagrådet har att företräda kan förslaget, i den mån del kan leda till annat änen summarisk och okomplicerad förhandsprövning, inte godtas. Beträffande möjlighetenatt döma till fängelse nämner föredraganden särskill de "jämförelsevisokomplicerade mål av typ rattfylleri och misshandel, beträffande vilka det förpåföljdsbestämningen inte alltid har så stor betydelse att den tilltalade ärnärvarande vid förhandlingen". Lagrådet anser i och för sig all starkaskäl talar för den inställning som kom lill uttryck i 1964 årslagstiftningsärende och som i princip innebar, alt den tilltalades närvaro vidhuvudförhandlingen måste vara en förutsättning för att frihetsstraff skallkunna dömas ul. Redan i del ärendet uttalades emellertid under remissbehandlingenen viss tveksamhet i frågan om inle huvudsakligen beträffande erkändarattfyllerimål med klara resultat av blodundersökning, en viss möjlighet attdöma till frihetsstraff ulan närvaro av den tilltalade borde behållas. Medhänsyn härtill och lill de nu samstämmiga kraven om en effektivisering avdomstolarnas hantering också av vissa mål där frihetsstraff kan bli aktuelltvill lagrådet inle motsätta sig all förslaget i denna del genomförs. På grundav vad som har sagts tidigare måste lagrådet emellertid härvid förutsätta, altbara sådana mål tas upp där redan en summarisk genomgång av handlingarna geren entydig uppfattning såväl i skuldfrågan som beträffande påföljden. Villkoretom en tillfredsställande utredning bör upprätthållas så. alt del måsteföreligga antingen ett klart erkännande av den misstänkte underförundersökningen eller enbart sådana invändningar som med hänsyn lill upplystaeller kända förhållanden uppenbart kan lämnas ulan avseende. Mål dår muntligbevisning skall förekomma bör således i princip inle räknas hit. Det måste enligllagrådels mening framhållas mer än som skett i lagstiftningsärendet att delerfarenhetsmässigt sällan kan sägas föreligga någon säkerhet för ett materielltriktigt avgörande, så länge målsägandes och vittnens berättelser inle kunnat direktbemötas av och avvägas mot uppgifter av den tilltalade. Rättstillämpningen när delgäller villkoriig dom och skyddsiillsyn har i och för sig utvecklats så all ivissa mål endera av påföljderna kan på förhand framstå som mer eller mindregiven. Detta gäller givelvis bara i fråga om mindre allvarlig brottslighet. Ivilken omfattning sådana mål förekommer har lagrådet inle underlag för altbedöma. Det måste emellertid, liksom när del gäller preliminära anlaganden omall fängelsestraff måste följa, betonas all den personliga kontakten med dentilltalade och de aktuella uppgifter han kan lämna alltid är elt väsentligtmoment i personutredningen som inte sällan kan ge ett annat intryck än del somkommit fram genom handlingarna. Del lorde inte heller rimma väl med tankarnabakom dessa former av påföljd all de prövas och döms ut ulan någon sådan kontaktmellan domstolen och den tilltalade. Lagrådet kan vidare inte oreserveratansluta sig lill att dessa påföljder kan generellt betecknas som föga ingripande.Genom den rättegång där en dom på kriminalvård i frihet meddelas bestämsbindande, huruvida den tilltalade är skyldig till den brottslig- 1981/82:105 16 hetsom lagts honom till last och fastslås omständigheterna under vilka brottenbegåtts. Verkan blir naturiigtvis allvarlig, om den sålunda bestämda brollsligheleni sig förskyller långvarigt frihetsstraff och del senare inträffar sådanaförhållanden all den villkoriiga domen eller skyddstillsynen undanröjs. Omtrots de anförda synpunkterna del anses nödvändigt all av effektivitetsskälinföra en möjlighet alt hålla förhandling och döma lill kriminalvård i frihet iden tilltalades frånvaro bör möjligheten i vart fall begränsas i förhållande tillförslaget. Lagrådet föreslår under angiven förutsättning all bestämmelsen fårgälla endast så till vida att mål, där brottet som sådant tveklöst inle kanförskylla mer än tre månaders fängelse, skall kunna las upp även om villkorligdom eller skyddsiillsyn framstår som den i del konkreta fallet givnapåföljden. Vad som sagts förut om begränsning lill fall där förprövningen ärenkel gäller givelvis också här. Iremissen framhålls, att ell förordnande enligl 34 kap. I § första stycket Ibrottsbalken också i förevarande sammanhang bör kunna förenas med sådanaåtgärder som är förutsatta i 34 kap. i övrigi, bl.a. med förverkande avvillkorligt medgiven frihet för den som tidigare dömts till fängelse. Det liggerenligl departementschefen i sakens natur att del inte bör komma i fråga allmeddela elt sådant beslut i den tilltalades utevaro, om lång lid återstår allavtjäna av del tidigare straffet. Ett riktmärke anges kunna vara altåterstående strafflid normalt inte bör överstiga tré månader. Lagrådet anseratt en sådan begränsning bör anges i lagtexten. Däremot bör den av departementschefenangivna tillämpningen av övergångsbestämmelserna lill lagen (1981:211) omändring i kunna förutsättas ulan någon lagbestämmelse härom. Avdepartementschefens specialmolivering lill 46 kap. 15 § tredje stycket framgåratt del förutsatts i remissen alt, om lilläggsslämning har delgivits dentilltalade mellan två rätlegångslillfällen när han uteblivit, fängelse fårdömas ut vid del andra tillfället bara om fängelse skulle ha kommit i fråga viddel första, dvs. Lagrådet har inle någon sakligerinran mol detta men anser alt tredje stycket måste ändras, om den ordningenskall gälla. Lagrådetföreslår med hänvisning till det anförda all 46 kap. 15 § andra stycket 1 samltredje och Qärde styckena får följande lydelse. "1.del inte finns anledning att döma lill annan påföljd än böter, fängelse eller villkorlig dom eller skyddsiillsyn i stället för ell sådantfängelsestraff, eller sådana påföljder i förening." 1981/82:105 17 Tredje och jjärde styckena "I fall som avses i andra stycket I får fängelse ådömasendast om den tilltalade har uteblivit från ett rältegångslillfälleför huvudförhandling i målet eller då har inställt sig endast genom ombud. Haråtalet efter del tidigare rättegångslillfällel utvidgats till alt avseytterligare gärning, får fängelse ådömas endast om anledning fanns att dömatill fängelse för de gärningar som åtalet avsåg innan det utvidgades. Med de påföljder som anges i andra stycket I skalllikställas förordnande enligt 34 kap. I § första stycket I . Dettagäller dock inle, om i samband med förordnandet villkorligt medgiven frihetfrån fängelsestraff skall förklaras förverkad och än återstårall avtjäna av straffet." 1 del remitterade förslaget förordas ell förtydligande avregeln i 46 kap. 15 § om det fall att den åtalade avvikitefter all ha fått del av stämningen. Jag instämmer i vad lagrådet anfört beträffandeförslaget i denna del. Vad angår förslaget i övrigi må inledningsvis framhållas,att bygger på den vikliga principen alt den åtalade skall föratt målet skall få avgöras vara personligen närvarande vid huvudförhandlingen,dvs. när del material som skall ligga till grund för domen presenteras för domstolen.Med den åtalades personliga närvaro avses all säkerställa, att utredningen imålet blir allsidig och lillförlillig och därmed alt domen blir materielltriklig. Den åtalades egen redogörelse för saken är, som lätt inses, avgrundläggande betydelse för prövningen av skuldfrågan. Alt den åtalade intebara genom försvarare vilken ju för sina insatser ofta är beroende av denåtalades medverkan - utan även personligen lar del av och yttrar sig överomständigheter och bevis som åberopas mol honom vid huvudförhandlingen bidrartill att skapa säkerhet för att domen grundas på ell betryggande underlag.Betydelsen härav kan l.ex. ses i belysning av den kända erfarenheten,all en från ena sidan förebragt utredning mycket väl kan. innan denkontrollerats och bemötts från motsidan, förmedla ett intryck avtillförlitlighet som den i själva verket saknar. Den åtalades personligainställelse är naturligtvis också av stor betydelse för personutredningen ochdärmed för påföljdsvalet. Särskilt gäller detta om man eftersträvar mindre schabloniseringoch mera differentiering i del straffrättsliga reaktionssystemel. Den nugällande skyldigheten för åtalad alt infinna sig personligen har intetillkommit enbart i den åtalades eget intresse. Den tillgodoser även ettallmänt intresse. En säkert fungerande straffrättskipning bidrar ju tilltrygghet i samhället. Behovel av personlig inställelse är inle lika framträdandei mål om lindri-2 1981182. Prop.1981/82:105 18 gare brott som i övriga brottmål. Enligl 46 kap. 15 §rättegångsbalken är del också möjligt för domstol all - i stället för alt meddela beslut om nyll vitesföreläggande eller om hämtning - avgöra brottmål, vari anledning saknas all döma till annan påföljd än böter, ulan all den åtalade varit per sonligen närvarande vid huvudförhandlingen, förutsatt att saken finnes kunna nöjaktigt utredas. Däremot är - bortsett från fall, då den åtalade av vikit och möjlighet till hämtning eller nytt vitesföreläggande följaktligen in te slår till buds - den åtalades personliga närvaro vid huvudförhandlingen enligt nämnda lagrum alllid nödvändig för målels avgörande, när anledning finns att döma till annan påföljd än böter. Så är alltså fallet i mål, som kan aktualisera frihetsberövande p.åföljd eller val mellan sådan påföljd och kri minalvård i frihet eller överlämnande lill särskild vård. All något undantag när del gäller mål av denna beskaffenhet inle gjorts för fall då saken kan tillfredsställande utredas beror säkerligen på den bedömningen från lagstif tarens sida, att den åtalades personliga närvaro vid huvudförhandlingen är en nödvändig förutsättning för alt saken skall kunna anses tillfredsställan de utredd. Stadgandet i 46 kap. 15 § fick sin nuvarande lydelse men redan vid tillkomst angavs som "tydligt", all frihetsstraff endast i undantagsfall borde ådömas ulanall den åtalade infunnit sig personligen (se processlagberedningens betänkan de med förslag lill rättegångsbalk, SOU 1938:44 s. 486 och m.fl. Nya s. 695). Enligl del remitterade förslaget skall domstol - i falldär del i och för sig kan ifrågakomma all tillgripa hämtning eller nyttvitesföreläggande - få vidgade möjligheter att i slällel för sådan åtgärdgenomföra huvudförhandlingen och avgöra målet utan att den åtalade varitpersonligen närvarande. Detta alternativ skall sålunda slå öppet inle bara närsom nu enbart böter ifrågakommer ulan också när påföljden kan bli fängelse upp , villkorlig dom eller skyddsiillsyn eller sådana påföljder iförening. Som förutsättning härför uppställs, all saken kan liilfredsslällandeutredas. Härvid avses med ordet "tillfredsställande" delsamma som ilagrummets nuvarande lydelse uttryckes med ordet "nöjaktigt". Med deuppräknade påföljderna likställs i förslaget förordnande enligl 34 kap. I §första stycket 1 . Att frihetsstraff, även när del är kortvarigt, utgör eningripande påföljd, är uppenbart. Beträffande villkorlig dom och skyddstillsynkan förtjäna påpekas, all dessa påföljder ibland kommer lill användning ävenvid jämförelsevis allvarlig brottslighet. Om del blir aktuellt att undanröjavillkorlig dom eller skyddsiillsyn som med tillämpning av den föreslagnalagstiftningen ådömts någon i hans frånvaro, kan del därför även bli fråga omatt utdöma tämligen långa frihetsstraff utan att skuldfrågan kan komma underomprövning. Förordnande enligt 34 kap. I § första stycket I harockså karaktär av ingripande påföljd, när del kombineras med förverkande avvillkorligt medgiven frihet. Prop.1981/82:105 19 där det är fråga om alt döma till frihetsstraff eller lill villkorlig dom ellerskyddstillsyn för brottslighet som i och för sig förskyller frihetsstraff ellerall meddela förordnande enligt 34 kap. I § första stycket 1 iförening med förverkande av villkorligt medgiven frihet, kan man -med de kravsom måste ställas på rättskipningen i sådana mäl - enligt min mening inleundvara den säkerhet för utredningens allsidighel och tillförlitlighet som denåtalades personliga medverkan vid huvudförhandlingen medför. Detta gällerutredningen såväl i skuldfrågan som i påföljdsfrågan. Behovet av denna säkerhetbortfaller inle genom alt möjligheten att avgöra mål i den åtalades frånvarogörs beroende av all saken kan tillfredsställande utredas, eftersom del justär dennes personliga närvaro vid huvudförhandlingen och bevakning av vaddärvid förekommer som skapar säkerheten. Att en sak ter sig tillfredsställandeutredd i den åtalades frånvaro, kan ju bero på all denne inte var närvarande,när utredningen förebragles för domstolen. Om den föreslagna regeln genomföres,måste man, icke minst med tanke på fall då muntlig utredning förebringas molden åtalade ulan all denne är närvarande, räkna med risken all en delhithörande mål kommer alt avgöras pä ett utredningsunderlag som - ehuru lillsynes tillfredsställande - lider av bristande balans och därför är missvisandeeller osäkert. Även om detta inte kommer att inträffa i ell större anlal mål,måste en sådan ordning anses betänklig i vart fall när det gäller saker av denvikt som är i fråga. Medförslagels genomförande följer även andra ölägenheter än minskad garanti för brotlmålsulredningensallsidighel och tillförlitlighet. En tillämpning av såväl den nu gällande somden föreslagna regleringen i 46 kap. 15 § rörande målsavgörande ulan alt den åtalade är personligen närvarande förutsätter enförprövning av målet i både skuldfrågan och påföljdsfrågan. En sådan förprövningär alllid ell oönskat inslag i en rätte-gäng. Med den nuvarande regleringen ärdock olägenheterna av förprövningen inle särskill kännbara. Genomföres denföreslagna regleringen, kommer däremot ölägenheterna av förprövningen, på sätllagrådet närmare berört, att väsentligt tilltaga i styrka. Detremitterade förslaget uppbärs av del i och för sig beaktansvärda syftet alleffektivisera rättskipningen i brottmål genom alt minska antalet inställdahuvudförhandlingar. Utredningen i lagstiftningsärendet ger emellertid ingenanvändbar bild av hur stora effektivitetsvinster som skulle gå att uppnå medförslagets genomförande. 1 remissprotokollet framhålles, alt del har blivit alllvanligare alt huvudförhandlingar måste inställas därför all den åtalade inleinfinner sig. Någon undersökning av vad som kan vara orsaken härtill har interedovisats i ärendet.