prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Min utgångspunkt är härvid att gällande regleri 20 kap. 7 § första stycket RB skall behållas oförändrade. Såvitt gäller fall somsvarar mot 20 kap. 7 § första stycket I RB gör sig de processekonomiskasynpunkterna starkt gällande. Av rättsstatistiken för framgår attåtalsunderlåtelse med stöd av 20 kap. 7 § första stycket 1 RB meddelades idrygt 4 000 fall, vilket motsvarar av samtliga fall avåtalsunderlåtelse. Snatteri svarade för av fallen avåtalsunderlåtelse enligt denna punkt. Statistiken ger enligt min mening klartbelägg för att avsevärda praktiska vinster kan erhållas genom att begränsaförundersökningen i dessa fall. De är visserligen kanske inte var för sig såkrävande men totalt sett fordrar de betydande insatser av polisen. Det börockså anmärkas att vid den brottstyp där åtalsunderlåtelse är mest frekvent,snatteri, någon förenklad polisutredning enligt 23 kap. 22 § RB inte ärmöjlig. Medhänsyn till vad jag nu har sagt och då enligt min mening de kriminal- Prop.1981/82:41 21 politiskainvändningarna gör sig mindre gällande på denna punkt förordar jag alltså atten möjlighet till förundersökningsbegränsning införs i de fall då man kanförvänta en åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 RB.Möjligheten bör emellertid inte vara obegränsad. Det bör finnas vissa kriteriertill ledning för avgörandet av när förundersökningen skall läggas ned och närden bör fullföljas. Till den frågan återkommer jag strax. Ifråga om återfalls- och konkurrenssituafioner (20 kap. 7 § första stycket 2 RB)anses det f.n. i praxis vara möjligt att lägga ned förundersökningar utan atten fullständig utredning genomförs och utan att ett beslut om åtalsunderlåtelsebehöver fattas. Denna praxis bottnar i processekonomiska hänsynstaganden ochhar ansetts förenlig med grunderna för åtalsunderlåtelse enligt denna punkt.Den bör nu enligt min mening lagfästas. Vadsedan gäller åtalsunderiåtelse med stöd av 20 kap. 7 § första stycket 3 RB(s.k. RÅ-fall) är beslutet i dessa fåtaliga fall vanligen motiverat av att en lagföringkan åsamka gärningsmannen svårt lidande eller att den annars ter sig stötandeför den allmänna rättskänslan. Liknande skäl talar för att en fullständigutredning inte skall behöva genomföras. Det bör sålunda vara möjligt att lägganed en förundersökning även när en åtalsunderlåtelse enligt nämnda punkt kanväntas. Beslutet bör få fattas endast av RÅ. Deåterstående fallen av åtalsunderiåtelse enligt RB, de s.k. abnormfallen, (20kap. 7 § första stycket 4) är inte så få (enligt rättsstatistiken för år 1979drygt 500 stycken). Man skulle uppnå en inte obetydlig rafionalise-ringsvinstom förundersökningen kunde läggas ned även i dessa fall. Något avgörande skälmot en begränsning av fömndersökningen i dessa situationer torde knappastkunna anföras. Jag förordar därför att möjligheten tillförundersökningsbegränsning får omfatta även dessa fall. Vadgäller unga lagöverträdare anser jag i likhet med RÅ att förundersökningsbegränsninginte bör vara möjlig i de situationer där åtalsunderiåtelse kan förväntasenligt lag. Skälet härtill är att den vamingsef-fekt som är förknippadmed förundersökningen i förening med beslutet om åtalsunderlåtelse är avsärskild betydelse i dessa fall. Jag kan i sammanhanget erinra om att beslutetom åtalsunderiåtelse enligt 4 § i 1%4 års lag skall tillkännages på lämpligtsätt för den underårige (jfr 2 § kungörelsen 1964:740 om föreskrifter föråklagare i vissa brottmål). Bestämmelsernaom åtalsunderlåtelse i 20 kap. 7 § RB är fillämpliga även beträffande unga lagöverträdare.Det finns emellertid ingen anledning att göra skillnad mellan unga och vuxnalagöverträdare vid bedömningen av om en förundersökning skall få läggas ned viden fömtsedd åtalsunderlåtelse enligt det angivna lagrummet. Särskildåtalsprövning föreskrivs i i fråga om vissa brott (se 3 kap. 11§,4 kap. 11 §, 5 kap. 5 §, 6kap. 11 §,7 kap. 6 §, 8 kap. 13 §,9 kap. 12 §, 10kap. 10 §, 11 kap. 8 §, 12 kap. 6 §, 17 kap. 17 § och 20 kap. 5 §). Vidareföreskrivs en särskild åtalsprövning i bl.a. 13 § skattebrottslagen (1971:69).Dessutom förekommer bestämmelser om särskild åtalsprövning Prop.1981/82:41 22 i69 § bamavårdslagen, i 57 § nykterhetsvårdslagen och i 21 § lagen om åtgärdervid samhällsfarlig asocialitet. Dessa tre lagar upphävs som nämnts närsocialtjänstreformen träder i kraft . Idet följande kommer att föreslås att en bestämmelse motsvarande 69 §bamavårdslagen tas upp i 6 § lag (se avsnitt 2.7). Bestämmelsen rörunga som är intagna på sådana hem som avses i 12 § lagen (1980:621) medsärskilda bestämmelser om vård av unga. 57 § nykterhetsvårdslagen har vissmotsvarighet i en åtalsprövningsregel i 31 § i den i prop. 1981/82:8 föreslagnalagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Även denna lag avses träda ikraft den . Den nya regeln tar sikte på den situationen attnågon som har beretts vård med stöd av LVM misstänks för brott för vilket inteföreskrivs strängare straffan fängelse och brottet begåtts innanvården påbörjats eller under denna. Om brottet hör under allmänt åtal, skallåklagaren pröva frågan om åtal lämpligen bör ske. fall särskild åtalsprövning är föreskriven i anses som tidigarenämnts skyldighet föreligga att göra utredning beträffande brott endast om detfinns anledning att anta att det är påkallat att beivra gämingen. Det innebärmed andra ord att en förundersökning kan läggas ned (eller över huvud tagetinte inledas) utan att något formellt beslut i åtalsfrågan fattas. Förundersökningsbegränsningaräger alltså i praktiken rum redan nu i dessa fall. Jag anser dock i likhet medflertalet remissinstanser att det är lämpligt med en uttrycklig bestämmelse iämnet. Detåterstår att ta ställning till frågan om förundersökningsbegränsningar i deövriga två fall av särskild åtalsprövning som jag nämnde. Här talarprocessekonomiska skäl onekligen för förundersökningsbegränsningar. Vadsärskilt gäller åtalsprövning som avses i 6 § lag kan erinras om attden unge förutsätts ha blivit föremål för en ingripande sanktion (genomintagningen i hemmet). Undersökningen och beslutet i åtalsfrågan får medhänsyn härtill anses ha ringa betydelse som varning. Detsamma gäller fall somavses i 31 § i den föreslagna lagen om vård av missbmkare i vissa fall. Jaganser alltså att möjlighet att lägga ned förundersökningen bör finnas i nuavsedda fall. Jaghar tidigare när det gäller förundersökningsbegränsningar vid förutseddåtalsunderlåtelse framhållit att möjligheten att lägga ned förundersökningeninte bör vara oinskränkt. Presumtionen bör visserligen vara att förundersökningenskall läggas ned. I undantagsfall bör emellertid förundersökningen fullföljastrots att åtalsunderiåtelse kan fömtses. En motsvarande inskränkning följer idisproportionsfallen redan av att det skall göras en avvägning mellankostnadema för utredningen och sakens betydelse. Vidtillämpningen bör sålunda hänsyn tas till bl.a. brottets art och omständigheternavid brottets begående. Även hänsynen till allmän laglydnad kan motivera attförundersökningen fullföljs. Vidare måste självklart principen om allas likhetinför lagen beaktas. Om en särskild rättsverkan e.d. är knuten till ett beslutom åtalsunderiåtelse, se t.ex. 17 § lagen (1966:293) Prop.1981/82:41 23 omberedande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (jfr 20 § passlagen,1978:302) och 18 § körkortslagen (1977:477), kan detta också vara ett skäl attfullfölja förundersökningen. Deskäl som kan tala för att en förundersökning fullföljs och beslut om åtalsunderlåtelsemeddelas bör enligt min mening komma till uttryck i lagtexten så att där angesatt en förundersökning får läggas ned om den inte krävs ur allmän synpunkt. Uttrycket"ur allmän synpunkt" bör inte hindra att hänsyn tas även tillindividualpreventiva skäl. Sådana kan motivera att den misstänkte får underkastasig förundersökning och bli föremål för den låt vara begränsade lagföring somåtalsunderlåtelse innebär. I återfallssituationer kan både allmänpreventivaoch individualpreventiva skäl tala för att undersökningen fullföljs. Kommitténsförslag fill förundersökningsbegränsning vid förutsedd åtalsunderlåtelseuppställer som första förutsättning för nedläggning av förundersökningen attdet finns någon som är misstänkt för brottet. Enligt min mening är en sådanbegränsning dock knappast behövlig. Bedömningen av om åtalsunderlåtelse kanmeddelas förutsätter ändå i de flesta fall att misstankarna har riktats mot enbestämd person. Undantagsvis kan ett krav på att det skall finnas en misstänktgöra tillämpningen onödigt restriktiv i fall som motsvarar 20 kap. 7 § förstastycket 1 RB. Fördet fall att det finns någon som är misstänkt för brottet kan det, i motsatsfill vad som är fallet vid åtalsunderiåtelse, inte krävas att dennes skuld ärklarlagd för att förundersökningen skall få läggas ned. Det är emellertidtänkbart att den som misstänks för ett brott men som nekar till brottet begäratt förundersökningen skall fullföljas. En sådan begäran bör normalt bifallas,även om den inte i och för sig hindrar att förundersökningen läggs ned. Enligtkommittéförslaget skall beslut om nedläggande av förundersökning interegistreras. Detta har godtagits av nästan alla remissinstanser. Även jag anseratt någon registrering inte skall ske av en misstänkt person närförundersökningen läggs ned. Skuldfrågan behöver ju då inte vara klarlagd. Detbör anmärkas att inte heller åtalsunderlåtelser enligt 20 kap. 7 § RB iallmänhet registreras. Vad jag nu har sagt tar sikte på kriminalregistret ochdet av förda centrala polisregistret (PBR, se härom 2 §polisregisterkungörelsen, 1969:38). Däremot bör det inte vara något som hindraratt en misstanke som kommit fram vid en nedlagd förundersökning noteras ipolisens intema register, t.ex. det allmänna spaningsregistret (). Sammanfattningsvisföreslår jag alltså att möjligheter att lägga ned en förundersökning införs iföljande fall, nämligen 1.om fortsatt utredning skulle kräva kostnader som inte står i rimligtförhållande fill sakens betydelse och om det dessutom kan antas att brottet ihändelse av lagföring inte skulle leda till svårare påföljd än bötesstraff. 1981/82:41 24 2.om det kan antas att åtal för brottet kommer att underlåtas enligt bestämmelsemai 20 kap. RB om åtalsunderlåtelse eller med stöd av bestämmelser om särskildåtalsprövning och förundersökning inte krävs ur allmän synpunkt. Om fömtsättningar förnedläggande är för handen redan innan en förundersökning inleds bör det, somkommittén förordat, vara möjligt att fatta beslut om att förundersökningen inteskall inledas. En sådan möjlighet torde i första hand få aktualitet ikonkurrenssituationer (20 kap. 7 § första stycket 2 RB). I vissa fall, bl.a. närdet gäller bötesbrott, behöver någon förundersökning inte inledas (23 kap. 22§ RB). I stället företas en enklare utredning, vanligen i form av en kortfattadpolisrapport. Kommittén föreslår att de nya reglema omfömndersökningsbegränsning skall vara tillämpliga även på ett sådant enklareutredningsförfarande. Med hänsyn till att utredningen i dessa fall är såobetydlig torde dock något praktiskt behov av att begränsa denna ej föreligga.Jag vill därför inte fillstyrka kommittéförslaget på denna punkt. Innan beslutet om attlägga ned eller att inte inleda förundersökning meddelas skall enligtkommitténs förslag om möjligt inhämtas och antecknas uppgifter som kan vara avbetydelse för eventuella skadeståndsfrågor så att visst underlag säkras för eneventuell civilprocess förd av målsäganden. Förslaget har diskuterats närmareendast av ett par remissinstanser, som har ställt sig avvisande. För min delanser jag att det med en sådan bestämmelse som kommittén föreslår finns enrisk för att de tänkta rationaliseringsvinsterna delvis går förlorade. Detligger vidare i sakens natur att de uppgifter som skulle kunna inhämtas för detmesta skulle vara av liten praktisk betydelse för målsäganden. Jag anser attmålsägandens intresse kan beaktas tillräckligt inom ramen för bedömningen av omförundersökning är påkallad ur allmän synpunkt eller inte. Jag avstyrkeralltså kommitténs förslag på denna punkt. Kommittén föreslår somfidigare nämnts nya regler om hur en förundersökning skall avslutas. Iförslaget görs skillnad mellan två fall, att förundersökningen läggs ned ochatt åklagaren beslutar om lagföring. 1 förhållande till gällande rätt innebärförslaget den nyheten att negafiva åtalsbeslut, dvs. beslut om att inte väckaåtal för brott t.ex. på grund av brist på bevisning, inte längre skallförekomma. I stället skall förundersökningen läggas ned. Nedläggning av enförundersökning skall beslutas av förundersökningsledaren men vissanedläggningsfall är förbehållna åklagaren. Särskilda regler om motivering avnedläggningsbeslut föreslås också. I allmänhet harremissinstanserna varit positiva till kommitténs förslag i dessa delar. När detgäller förslaget om att nedläggningsbeslut skall motiveras har mångainstanser, framför allt från åklagarhåll, uttalat att samtliganedläggningsbeslut bör mofiveras men att detta sker . Föregen del vill jag först konstatera att de negativa åtalsbesluten, som Prop.1981/82:41 25 kommitténockså framhåller, är motiverade bl.a. av målsägandens subsidiära åtalsrätt.Som jag har anfört i det föregående anser jag i motsats till kommittén attmålsägandens subsidiära åtalsrätt bör behållas. Redan av detta skäl bör denegativa åtalsbesluten finnas kvar. Jag tror också att kommitténs förslag tillny terminologi skulle verka förvirrande, i synnerhet som en fast praxis vadgäller beteckningen på olika beslut etablerats med stöd av anvisningar av RÅ(se RÄ:s cirkulär C 62). Jag anser alltså att det inte finns någon anledningatt ändra på den nuvarande uppdelningen mellan nedläggande av fömndersökningoch avslutande av sådan undersökning. Liknandesynpunkter kan anläggas i frågan om fördelningen av beslutskompetensen mellanpolis och åklagare när det gäller nedläggning av förundersökningar när detinte längre finns anledning att fullfölja undersökningen (23 kap. 4 § andrastycket RB). Inte heller där anser jag att det finns skäl till ingripande frånlagstiftarens sida. Endast när det gäller beslut enligt de nu förordade nyareglema om att lägga ned eller att inte inleda förundersökning behövs enreglering av beslutsbefogenheten. Dessa beslut är enligt min mening av sådanbeskaffenhet att de allfid bör meddelas av åklagare. Ensärskild fråga är vilken åklagare som skall vara behörig att besluta om attlägga ned eller att inte inleda förundersökning. I disproportionsfallen synesbesluten vara av sådan betydelse att de bör ankomma på statsåklagare. IStockholms, och åklagardistrikt bor dock behörigheten ges ävenchefsåklagare. I övriga fall av förundersökningsbegränsning börbeslutanderätten tillkomma åklagare som skulle ha varit behörig att besluta omåtalsunderlåtelsen. Närdet gäller frågan om motivering av nedläggningsbeslut vill jag erinra om attsådana beslut f.n. regelmässigt motiveras. Anvisningar härom finns utfärdade icirkulär av RÅ (se RÅ:s cirkulär C 62). Någon lagreglering på området synesinte vara behövlig. Kommittén föreslår att detskall vara möjligt att i händelse av att en förundersökning läggs ned enligtde nya reglema beträffande en misstänkt person låta beslutet gällaförundersökningen i dess helhet. Förslaget har behandlats av endast ett parremissinstanser. Dessa har avstyrkt förslaget. Bl.a. anförs att förslaget äropraktiskt och komplicerat. Jag delar dessa synpunkter och avstyrker därförkommitténs förslag i den delen. Enligt9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100) är utredning enligt bestämmelsema omförundersökning i brottmål föremål för sekretess. I 18 § samma kapitel angesdock att detta inte gäller besked i åtalsfråga eller beslut att lägga ned enförundersökning. Sekretessen bör inte heller gälla beslut om attförundersökning inte skall inledas. Ett tillägg med denna innebörd börföljaktligen göras i sekretesslagen. 1981/82:41 26 2.7 Åtalsunderlåtelse beträffande unga lagöverträdare De allmänna bestämmelsema om åtalsunderiåtelse i 20 kap. 7§ RB är tillämpliga även på ungdomar . Utöver vad som följer avdessa bestämmelser har åklagare enligt 1 § lag möjlighet att underiåtaåtal beträffande ungdomar som vid tiden för brottet fyllt 15 men inte . Enfömtsättning för beslut om åtalsunderlåtelse är antingen att brottetuppenbarligen skett av okynne eller förhastande eller att den underårige utanlagföring blir föremål för sådana åtgärder som är lämpligast för hanstillrättaförande. I lagen nämns övervakning enligt 26 § barnavårdslagen,omhändertagande för samhällsvård enligt 29 § samma lag och annan därmedjämförlig åtgärd. Åtalsunderiåtelse kan ske även utan att sådana åtgärdervidtas under förutsättning att den underårige blir föremål för annan hjälp- ochstödåtgärd. Lagen innehåller ingen begränsning i fråga om de brott vidvilka åtalsunderiåtelse får ske. Det föreskrivs emellertid att åtal skallväckas, om det är påkallat ur allmän synpunkt. Föreligger skälig anledning att ge åtalsunderlåtelse,skall åklagaren enligt 3 § inhämta yttrande från barnavårdsnämnden innanbeslut fattas i åtalsfrågan. Åklagaren får emellertid, om brottet är ringa,besluta om åtalsunderiåtelse utan att höra nämnden (3 § sista stycket). 1regleringen ligger att åklagaren kan besluta om åtal utan nämndens yttrande, omhan anser att åtal är påkallat från allmän synpunkt. Är inte skuldfråganavgjord eller motsätter sig den misstänkte åtalsunderlåtelse, kan åklagarenockså besluta om åtal utan nämndens hörande. Enligt 2 § och 3 § tredje stycket skall åklagare ochbarnavårdsnämnd företa prövningen skyndsamt. Någon tidsfrist inom vilkennämnden skall ha avgett yttrande till åklagaren har dock inte föreskrivits ilagen. Som har angetts innebär kommitténs förslagförenklingar i förfarandet vid åtalsprövningen. Som en allmän förutsättningför att underiåta åtal skall enligt kommittéförslaget gälla att hinder intemöter med hänsyn till något viktigt allmänt eller enskilt intresse. De särskilda förutsättningarna för underlåtande av åtalmot underåriga tas i kommittéförslaget upp i tre punkter. Enligt den första punkten får åtalsunderiåtelse meddelasom brottet uppenbarligen har skett av okynne eller förhastande. Denbestämmelsen överensstämmer med gällande rätt. Enligt den andra punkten får åtalsunderlåtelse meddelasvid första-gångsbrottslighet av underåriga. brottslighet avbagatellnatur skall därvid inte inverka. Kommittén föreslår att åklagare skallfå besluta om åtalsunderiåtelse, om det "av tillgänglig utredning framgår,att den underårige ej tidigare begått brott, för vilket fängelse i mer än sexmånader är stadgat". Om således en underårig inte förut dömts eller fåttåtalsunderlå- telseför brott av angiven svårhetsgrad, skall han betraktas somförsta-gångsbrottsling. Dentredje punkten avser övriga fall. Kommittén föreslår att åtalsunderlåtelseskall kunna meddelas om barnavårdsnämnden i den kommun där den underårigevistas har förklarat att den underårige är eller kommer att bli föremål föråtgärd som enligt nämndens mening är ägnad att främja hans anpassning isamhället. förslag skall åklagaren inte behöva inhämta yttrande frånbarnavårdsnämnden om han bedömer att ett brott har begåtts av okynne ellerförhastande eller om det rör sig om ett förstagångsfall. Om den underårigetidigare har begått brott eller har varit föremål för barnavårdsnämndensingripande, bör åklagaren dock, innan beslut fattas om åtalsunderlåtelse, ta enkontakt med en företrädare för ta reda på vilken uppfattningman där har om brottsligheten och om den unge. Omdet framgår att den underårige har begått brott av sådan svårhetsgradatt han inte kan anses som förstagångsbrottsling, skall åklagaren enligtförslaget inhämta yttrande från barnavårdsnämnden innan åtalsfrågan avgörs, omdet inte är obehövligt. Kommitténsförslag till ändringar lag har fått ett i huvudsak posifivtmottagande vid remissbehandlingen. Några instanser, däribland RÅ, anser dockatt man kan förenkla prövningen ytterligare. RÅ föreslår i sitt remissvar enbestämmelse som för åtalsunderlåtelse enbart förutsätter att den underårige kanbli föremål för vård enligt bamavårdslagen. Denna bestämmelse skulle ersättapunkterna 2 och 3 i kommitténs förslag. RÅ anser också att åklagarensskyldighet att inhämta yttranden från bamavårdsnämnden kan inskränkas till ettfåtal verkligt tveksamma fall. Åtalsprövningenenligt lag har också behandlats i en BRÅ-rap-port (1977:6). Därredovisar arbetsgruppen för bam- och ungdomsfrågor inom BRÅ resultatet av enstudie av handläggningstider och samarbete mellan myndigheterna vid prövningenligt lag. Vidare lägger gruppen fram vissa riktlinjer för en reformav förfarandet. Riktlinjerna ligger nära vad kommittén föreslår. En skillnad iförhållande fill kommitténs förslag är att arbetsgruppen som förstagångsfallräknar dem som är föremål för prövning enligt lag.En annan skillnad är att åklagaren i viss mån skall behålla sin befogenhetenligt gällande rätt att pröva om de av bamavårdsnämnden planerade ellervidtagna åtgärderna är lämpligast för den underåriges tillrättaförande.Rapporten har inte remissbehandlats. Fråganom handläggningstidema vid åtalsprövning enligt lag har flera gångerbehandlats av . Senast har justitieutskottet i ett av riksdagengodkänt betänkande uttalat att det är angeläget att ställning skyndsamt tastill frågan om förenklingar av åtalsprövningen (JuU 1978/79:29, rskr 252). Prop.1981/82:41 28 2.7.2Ändringar föranledda av socialtjänstreformen Socialtjänstreformenför med sig att lag måste ändras på några punkter. Denna reform träderi kraft den och innefattar bl.a. tillkomsten av två nya lagar,socialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser omvård av unga (LVU). Genom dessa lagar upphävs bl.a. den nuvarandebamavårdslagen. Vidare har regeringen som framgått i avsnitt 2.6.3 (prop. 1981/82:8) föreslagit en lag om vård av missbmkare i vissa fall (LVM).Denna lag föreslås träda i kraft med socialtjänstreformen i övrigt,dvs. Deregler om förebyggande åtgärder som finns i nuvarande barnavårdslag (26 §) ochsom återspeglas i nuvarande lydelse av 2 § lag har ingen direktmotsvarighet i den nya lagstiftningen. De åtgärder som kan komma i fråga på detförebyggande planet sker inom ramen för de allmänna skyldigheter som åvilarsocialnämnden enligt socialtjänstlagen (se bl.a. 6 och 11 §§). I LVU reglerasvård av unga utan samtycke. En förutsättning för sådan vård är antingen att detbrister i omsorgen om den unge eller att denne utsätter sig för allvarlig faragenom t.ex. missbmk av beroendefram-kallande medel eller brottslig verksamhet (I§). Bestämmelsernaom vård utan samtycke kan sägas utgöra en motsvarighet fill bestämmelserna omomhändertagande för samhällsvård i nuvarande bamavårdslag (29 §). Vården avden unge kan när den motiveras av den unges eget beteende i vissa fall ske isärskilda hem (12 § LVU) som motsvarar nuvarande ungdomsvårdsskolor.Organisatoriskt gäller att uppgifterna inom skall utövas ivarje kommun av en socialnämnd. Denna nämnd-ersätter bl.a. den nuvarandebamavårdsnämnden. Förslagtill följdändringar lag har som nämnts redan lagts fram i prop.1979/80:1. Förslaget avslogs emellertid av undermotivering att ändringarna borde tas upp i samband med behandlingen av det förslagrörande lagen som var under förberedande inom (SoU1980/81:15 och rskr 130). Ihuvudsak föreslår jag nu samma ändringar i l%4 års lag som lades fram i prop.1979/80:1. Ändringama går bl.a. ut på att vård enligt LVU ersätter övervakningoch omhändertagande för samhällsvård enligt bamavårdslagen som en grund föråtalsunderlåtelse. Med ingripanden enligt LVU likställs andra därmedjämförliga åtgärder, liksom hjälp- och stödåtgärder av annat slag. Av särskildbetydelse härvidlag är de insatser som kan göras i samråd med den unge enligtsocialtjänstlagen. I enlighet med vaddepartementschefen framhöll i nyssnämnda proposition vill jag understryka attden omständigheten att den nya lagstiftningen inte innehåller någon direktmotsvarighet till bamavårdslagens bestämmelser om förebyggande åtgärder intebör leda till en mer restriktiv fillämpning av 1%4 års lag.