prop · G503186 · 1981-12-31 00:00:00 — Den diskuterade lösningen utgår från tanken all den som är skyldigatt röja uppgifter vid vittnesförhör bör kunna lämna uppgifterna även vid enförundersökning. Något förslag med den innebörden läggs emellertid inte fram,bl. a. med hänsyn lill att en sådan ordning i stor utsträckning skulle urholkasekretessen på socialtjänstområdet, eftersom del i princip inte finns någonbegränsning i socialtjänstpersonalens vittnesplikt. Då delgäller alt bestämma omfattningen av ell vidgat uppgiftslämnande kan jag till enbörjan, hksom nästan samfiiga remissinstanser, ansluta mig lill att i varjefall uppgifter om brott med ell minimislraff fängelse bör undantasfrån sekretessen. Frågan är emellertid om man, som fiera remissinstanserförordar, bör gå längre i lättnader i sekretessen. En del remissinstanser menaratt man bör anknyta närmare lill beslämmelerna i 36:5 RB. Andra remissinstanseranser att det uttryckligen bör anges att även uppgifter om i vart fall vissabrott med lägre slraffminimum än bör kunna lämnas fill polisen, t. ex.grov misshandel och rån. För egendel anser jag att det finns skäl som talar för en lösning som bygger på att densom är skyldig att röja uppgifter vid ett vittnesförhör även bör kunna lämnauppgifterna vid en förundersökning. En sådan lösning skulle innebära att hälso-och sjukvårdspersonalen alltid skulle få lämna polisen uppgifter om brott underförutsättning alt uppgifterna inle hade erhållits i en förtroendesitualion. Iförlroendefallen skulle tvåårsgränsen gälla. För socialljänstpersonalen skulledetta innebära att det i princip inle skulle finnas någon begränsning föruppgiftslämnandet; på område gäller den särskildaförtroendesekrelessen endast kommunala familjerådgivare. En lösning enligt de linjer som har angetts skulleöverensstämma ganska nära med vad som gällde enligt äldre rätt. Det kan emellertidifrågasättas om inte en sådan lösning går väl långt och medför alt sekretessenurholkas i alltför hög grad. I aU synnerhet gäller delta om en sådan ordninginförs på socialtjänstområdet, eftersom det där i princip inte finns någonbegränsning i personalens vittnesplikl. För socialljänstpersonalen skullelösningen innebära att personalen vore helt oförhindrad att lämna uppgiftertill polis och åklagare under förundersökning. En lösning som anknyter tillvitlnesplikten innebär vidare på hälso- och sjukvårdsområdet att man i nuaktuella situationer skulle få en sekrelessreglering som skiljer mellanförlroendesekretess och andra fall. En sådan ordning är inte önskvärd medhänsyn lill all man i sekretesslagen avstått från en lösning med särskild 1981/82:186 23 förtroendesekreless på vårdområdena (jfr prop. 1979/80:2,Del A, s, 162), Härtill kommer att de regler som jag har föreslagit iföregående avsnitt om skyldighet att lämna ut adressuppgifter i storutsträckning tillgodoser polisens behov av information om personer som vistaspå vårdinrättningar. För min del är jag inte, i varje fall inte utanytterligare utredning, beredd att förorda en lösning med den angivnainnebörden. Inteheller vill jag fillstyrka en lösning som tillåter att uppgifter om misstankaravseende vissa brott med lägre straffminimum än lämnas till polisen. Enväsenfiig invändning mot en sådan ordning är alt den skulle medföra altuppgifter om sådana brott i viss utsträckning kunde lämnas under enförundersökning men inte vid ett vittnesförhör, nämhgen beträffande uppgiftersom härrör från en förtroendesituation inom sjukvården. I deltasammanhang vill jag på nytt erinra om all () harregeringens uppdrag att se över lagsfiftningen mot den organiserade och denekonomiska kriminahteten. BRÅ har för översynsarbelet bildat en styrgrupp ocholika arbetsgrupper. Genom ett beslut uppdrog regeringen ålBRÅ alt inom ramen för denna översyn granska bestämmelserna ominformafionsulbyle och anmälningsskyldighet mellan myndigheterna saml föreslåbehövliga lagstiftningsåtgärder. Vidare skulle BRÅ utarbeta förslag fillbestämmelser som skulle komplettera reglerna om sekretess meUan myndigheter isekretesslagen. BRÅ har hitfills presenterat en promemoria (BRÅ PM 1980:4)"Informationsutbyte meUan myndigheter. En lägesrapport" i ämnet. Enandra promemoria beräknas bli färdig . I denna promemoria kommerbl. a. frågor om uppgiftslämnande från vårdinrättningar till polis och åklagareatt behandlas. Enligt min mening bör man avvakta resultatet av BRÅ:s arbeteinnan man överväger mera omfattande ändringar av de nuvarande bestämmelserna. Med anledning av att några remissinstanser har tagit uppfrågan om vitlnespliktens omfattning vill jag tillägga alt det enhgt min meninginte är lämpligt att i detta sammanhang föreslå några ändringar av reglerna omvitlnesplikten. Det kan också påpekas all har begärt en översyn avfrågeförbudet i 36 kap. 5 § RB (JuU 1980/81:2). Saken övervägs f. n. inomjustifiedepartementet och kommer alt tas upp till närmare behandling i sambandmed det belänkande som väntas från rättegångsutredningen (Ju1977:06). Sammanfattningsvis har jag kommit fill slutsatsen allpolis och åklagare utan hinder av sekretessen bör kunna få uppgifter som angårmisstanke om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse . Innebörden av denna gränsdragning är att uppgifter somangår misstankar om misshandel inte kan vidarebefordras fill polisen med slödav den föreslagna regeln, inte ens om misshandeln är att anse som grov. Frågor om bl. a. kvinnomisshandel har behandlatsav med anledning av en proposition om ändring av åtalsreglerna vidmisshandel. I enlighet med propositionsförslaget har beslutat upphäva 1981/82:186 24 bestämmelseni 3 kap. 11 § första stycket om krav på angivelse av målsägandenför åtal för misshandel i hemmet. Lagändringen har trätt i kraft den 1 januari1982 (prop. 1981/82:43, JuU 18, rskr 104, SFS 1981:1313). Detta betyder att enåklagare kan besluta att väcka åtal även om den misshandlade underlåter attsjälv göra poUsanmälan eller lar tillbaka en sådan anmälan. I debatten har också höjtsröster för alt man bör införa regler som innebär att bl. a. hälso- ochsjukvårdspersonalen oberoende av kvinnans samtycke skall kunna lämna polisenuppgifter som rör misstankar om kvinnomisshandel. Jag är inte beredd all utanytterligare överväganden införa en sådan möjlighet. I den utsatta belägenhetsom den misshandlade kvinnan befinner sig i är kanske sjukhuset det enda ställesom hon kan vända sig till. Men om misshandlade kvinnor vet med sig attsjukvårdspersonalen mol deras önskemål kan kontakta pohsen, finns del enuppenbar risk för all deras benägenhet alt söka sjukvård minskar. Det kan inteheUer uteslutas alt den som utövat misshandeln t. o. m. skulle hindra dem frånatt söka den vård de behöver. Det bör emellertidobserveras att sekretessen långtifrån allfid hindrar att uppgifter från 1. ex.en sjukvårdsinrättning används som bevis i brottmåls-förfarande som gäUermisshandel. Enligt 38 kap. 8 § RB får nämligen en domstol förordna all enallmän handUng skall fillhandahållas, om den kan antas ha betydelse som bevis.Av 23 kap. 14 § RB följer att den om leder förundersökningen kan begära atträtten skall besluta att en sådan handling skall fillhandahållas redan underförundersökningen. Med slöd av dessa bestämmelser kan alltså polis, åklagareoch domstolar få fillgång exempelvis till en sjukjoumal som innehåUer uppgifterfrån en läkares undersökning av någon som utsatts för misshandel. Ett sådantförordnande får dock inle avse uppgifter som är föremål för förtroendesekretessenligt 36 kap. 5 § RB. Vidarekan naturhgtvis hälso- och sjukvårdspersonal, som jag förut har berört, i vissutsträckning höras som vittnen. Det bör också nämnas attsekretessen inte hindrar att en sakkunnig lämnar uppgifter till en domstoleller en myndighet som bedriver förundersökning i brottmål (14 kap. 2 § andrastycket SekrL). Om exempelvis en person har blivit misshandlad och pohsen -efler medgivande från den misshandlade -under förundersökningen anlitar enläkare som sakkunnig för alt avge utlåtande om skadorna, kan läkaren alltsåvidarebefordra sina iakttagelser tiU polisen eller åklagaren. Motsvarandegäller, om samma läkare hörs inför domstol. Jagvill även erinra om det undanlag från vårdsekretessen som gäller enligt 14 kap.2 § tredje stycket SekrL. Enligt den bestämmelsen hindrar vårdsekretessen inte allanmälan lill pohs eller åklagare görs beträffande misstanke om vissa slag avbrott mot den som inte har fyllt . Bestämmelsen är fiUämplig bl. Del innebär att polisanmälan kan göras angåendemisstanke om barnmisshandel ulan hinder av sekretess. Prop.1981/82:186 25 Vidare föreskrivs i 71 § SoL att var och en som fårkännedom om alt en underårig misshandlas i hemmet bör anmäla detta tillsocialnämnden. För myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom liksom föranställda hos sådana myndigheter föreligger enligt samma paragraf en skyldighetatt göra anmälan till socialnämnden,om de får kännedom om något som kaninnebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd. a.läkare och sjuksköterskor gäller skyldigheten även om de inle har sådananställning. 1 de fall bestämmelserna om uppgiftsskyldighel är fillämpligahindrar vårdsekretessen inle alt uppgifter lämnas fill socialnämnden. Jag övergår så lill en annan fråga. Enligt promemoriansförslag skall möjUgheterna att få uppgifter gälla inte bara vid misstankar omfullbordade brott utan även vid misstankar om försök till brott. Som jag nysshar antytt anser jag all del inle kan godtas all en offentlig funktionär harrätt all röja uppgifter för polisen och åklagaren under en förundersökning meninte vid vittnesförhör inför domstol. Promemorians förslag om alt uppgifterskulle få lämnas även om försök till brott innebär att del skulle vara möjligtatt under en förundersökning avslöja uppgifter som inle får lämnas vidvittnesförhör. Regeln i 36 kap. 5 § fjärde stycket RB om attförtroendeuppgifter vid vittnesförhör får lämnas beträffande brott med ettslraffminimum fängelse avser nämligen inte försöksbrolt, eftersomstraffminimum för sådana brott aldrig är så högt som (jfr 23 kap. 1 §brottsbalken). Med hänsyn härfill anser jag att rätten alt lämna uppgifter ombrott endast bör avse fullbordade brott. Enligt 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL hindrarvårdsekretessen inte all anmälan lill polis eller åklagare görs angåendemisstanke om brott enligt 3, 4 och 6 kap. mol den som inle harfyllt . Ett par remissinstanser har förordat att den bestämmelsen utvidgastill att omfatta även vissa andra brott mot ungdomar (jfr avsnitt 3.2, bilaga2). Enligt min mening har det inte visats föreligga tiUräckliga skäl för ensådan ändring. I promemorian diskuteras om bestämmelserna om utlämnandeav brottsuppgifter bör bygga på en skyldighet att lämna ut sådana uppgiftereller om den berörda myndigheten bör ha frihet alt bedöma vad som ärlämpligast; Promemorian hänvisar till socialutskottets yttrande lillkonslitutionsutskol-lel med anledning av propositionen med förslag tillsekretesslagen (KU 1979/80:37, s. 62 ff). uttalade dåbeträffande anmälningar om all barn utsatts för övergrepp att det fanns starkaskäl mot att införa en anmälningsskyldighet. Utskottet ansåg det tveksamt omdet var möjligt eller lämpligt att i lag eller förordning formulera en allmänanmälningsplikt för del sociala området. I vart fall krävde frågan närmareöverväganden. Enligt utskottet borde berörda myndigheter ha frihet att självabedöma vad som var lämpligast i varje särskilt fall. I promemorian har samma lösning valts. Det föreslås alltsåinte någon anmälningsskyldighet beträffande grova brott, I stället föreslås enbestäm- Prop.1981/82:186 26 melse i 14 kap, 2 § tredje stycket SekrL om att sekretessinte hindrar alt uppgift som angår sådana brott lämnas till polis elleråklagare. Flera remissinstanser är kritiska till förslaget på denna punkt ochförordar i stället en regel om uppgiftsskyldighet. För egen del ansluter jag mig fill promemorians ståndpunktatt en regel om uppgiftsphkt i förening med erforderliga undantagsbestämmelsermånga gånger skulle kunna ge upphov till besvärliga avvägningar för personaleninom sjukvården och . Med hänsyn härtill och mot bakgrund avsocialutskottets uttalanden bör polisens möjligheter att få informafion omgrövre brott inte grundas på en uppgiftsskyldighel, I stället bör den berördapersonalen ha frihet att själv bedöma vad som är lämpligast i varje särskiltfall. Regeln bör tas in i 14 kap, 2 § tredje stycket SekrL och utformas eftermönster av den nuvarande bestämmelsen där, I enlighet med vad som föreslås ipromemorian bör följdändringar göras i 15 kap, 5 § SekrL och i 66 § SoL, En frågasom diskuteras i promemorian är om uppgifter till polisen skall få lämnas baraav myndigheten som sådan eller även av enskilda befattningshavare.Alternativet att bara myndigheten bör få lämna uppgifter avvisas i promemorian(jfr prop, 1979/80:2, Del A, s, 123) men biträds av några remissinstanser. Ensådan ordning skulle emellertid enligt min mening kunna föra med sig åtskilligaprakfiska ölägenheter. Alt göra skillnad mellan olika personalkategorier skullebl, a, ge upphov till gränsdragningsproblem. Som också föreslås i promemorianbör därför samtliga befattningshavare hos en myndighet få lämna uppgifter i deåsyftade fallen. Det är givet alt alla befattningshavare inte kan känna tillför vilka brott det gäller straffminimum. De problem som här kan uppslåskall emellerfid inte överdrivas. Det normala torde nämligen vara att enbefattningshavare rådfrågar sina kolleger innan uppgifter lämnas lill polisen. De föreslagna bestämmelserna om möjligheterna att lämnauppgifter angående brott gäller endast personal inom den allmänna hälso- ochsjukvården. För annan hälso- och sjukvårdspersonal gäller tystnadsplikt med ettobehörighetsrekvisit, se bl, a, 6 § lagen (1980:11) om tillsyn över hälso-ochsjukvårdspersonalen m, m. En sådan lystnadsplikt hindrar inle alt misstankar omallvarligare brott framförs till polisen. Här kan erinras om att det vidtolkningen av obehörighetsrekvisitet ter sig naturligt att bl, a, söka vissledning i det skaderekvisit som finns i sekretesslagens motsvarandebestämmelser. Därigenom når man i sak en nära överensstämmelse mellantystnadsplikten för offentliga funktionärer och tystnadsplikten för enskilda(jfr prop, 1980/81:28, s, 23), Någon ytterligare bestämmelse om tystnadspliktför enskilda torde inte behövas. 1981/82:186 27 2.2.4 Adressuppgifter till domstolarna,kronofogdemyndigheterna och folkbokföringsmyndigheterna Departementsförslaget: Personalen inom hälso- och sjukvårdenoch skall lämna uppgift till domstolarna, kronofogdemyndigheternaoch folkbokföringsmyndigheterna om huruvida någon vistas på en vårdinrättning,om uppgiften begärs i ett särskilt fall. Promemorieförslaget innehåller inget motsvarande förslag. Remissinstanserna: Flera remissinstanser föreslår attpersonalen inom hälso- och sjukvården och skall vara skyldig attlämna åtminstone uppgift om att någon vistas på en värdinrättning även lilldomstolarna, kronofogdemyndigheterna och folkbokföringsmyndigheler-na, lingsräll framhåller att domstolen numera harstora svårigheter med delgivningar, särskilt när del gäller alt kallatilltalade i brottmål. Detta nedsätter domstolens effektivitet. Med hänsynhärtill vill domstolen i första hand att uppgifter om en persons hemadressaldrig skall kunna hemlighållas för andra myndigheter eller att sådanauppgifter i varje fall skall kunna lämnas ut fill vissa myndigheter, bl, a,domstolarna, 1 andra hand föreslås all det omvända skaderekvisilel påvårdområdet inte skall vara tillämpligt på adressuppgifter utan i stället detraka skaderekvisilel, I vart fall bör en domstol få samma rätt att få tillgångfill adressuppgifter som föreslås beträffande polis och åklagare. De remissinstanser som har med indrivningsverksamhet attgöra påpekar alt vårdinrättningarna numera vägrar att lämna ul uppgifter omhuruvida en person är intagen på en vårdinrättning. Det framhålls att detväsentligt skulle underlätta kronofogdemyndigheternas arbete om man kunde fåuppgift om att en gäldenär är intagen på ett sjukhus e, d. En sådan ordningskulle också vara lill fördel för den enskilde. Ett besked om atten gäldenär finns intagen på en vårdinrättning kan t, ex, leda fill aftkronofogdemyndigheten får klarlagt att gäldenären saknar utmätningsbaratillgångar. De i promemorian föreslagna ändringarna som underlättar för polisoch åklagare alt få adressuppgifter bör därför omfatta ävenkronofogdemyndigheterna. Några remissinstanser synes närmast förorda en längregående uppgiftsskyldighet. En remissinstans förordar att sekretessen inomexekufionsväsendet enligt 9 kap, 19 § SekrL skärps, I så fall torde andramyndigheter inte behöva tveka alt lämna kronofogdemyndigheterna uppgifter somär nödvändiga i indrivningsverksamheten. Enligt RSV finns det ett berättigat intresse alt även påfolkbokföringsområdet kunna erhåUa uppgifter om att någon finns på envårdinrättning. För en riktig folkbokföring är del nämligen av betydelse omnågon finns på en vårdinrättning (jfr 24 § folkbokföringsförordningen). Därförbör också folkbokföringsmyndigheterna, dvs, länsstyrelserna, pastorsämbetenaoch de lokala skattemyndigheterna liksom och domkapitlen, på 1981/82:186 28 begäran få uppgift huruvida någon finns på envårdinrättning. Skäl för departementsförslaget: Angående den huvudsakligainnebörden av sekretessen på vårdområdena enligt äldre och gällande rätthänvisar jag lill avsnitt 2 och 3 i promemorian. Här vill jag endast framhållaföljande. Det torde i de flesta fall inte innebära någon skada ellernågot men för en person att uppgift huruvida han finns på en vårdinrättninglämnas fill en annan myndighet. Som förut har nämnts kan emellertid sådanauppgifter ibland avslöja t, ex. alt en person lider av en psykisk sjukdom ellerhar alkoholbesvär. Det är givet att den enskilde normalt önskar att sådanauppgifter inle sprids. Sekretesslagen innebär, som också fidigare har påpekats,att det kan vara menligt för en person redan alt ömtåliga uppgifter om honomkommer lill utomståendes kännedom. I sådana fall kan alltså sekretess gälla föruppgifter om var någon vistas. Att en adressuppgift lämnas lill en annan myndighet kanäven på annat sätt medföra men för den enskilde. Enligt sekretesslagen kannämligen också helt rättsenliga åtgärder ibland anses medföra skada eller men(se avsnitt 2.4.2). exempel på sådana åtgärder är all någon blir föremålför framgångsrika indrivningsåtgärder (jfr prop. 1979/80:2, Del A, s. 83). Somett annat exempel kan nämnas all någon ådöms fängelsestraff. Detta innebär alltså att en uppgift om var någon vistaskan vara sekretessbelagd i förhållande till en annan myndighet, om röjandet avuppgiften kan leda till att den enskilde exempelvis döms lill fängelse ellerblir föremål för indrivningsålgärder. Om en domstol eller en kronofogdemyndighetbegär uppgift från en vårdinrättning om huruvida en viss person finns där, kanalltså uppgiften vara hemlig på denna grund. Däremot torde del så gott som aldrig medföra något men fören person som vistas på en vårdinrättning alt uppgift om var han vistas lämnastill en folkbokföringsmyndighet. Det finns alltså normalt inte något hinder motatt vårdinrättningarna lämnar sådana uppgifter till folkbokföringsmyndigheterna. Av vad som har kommit fram under remissbehandlingenframgår att domstolarna och kronofogdemyndigheterna har åsamkats olägenhetergenom att sekretessbestämmelserna har hindrat dem från att få behövligaadressuppgifter om personer som vistas på vårdinrättningar. Enligt minmening är det angelägel att domstolarna och kronofogdemyndigheterna fårtillgång till de adressuppgifter beträffande parter och andra som de behöverför sin verksamhet. Som jag har sagt fidigare är del viktigt alldelgivningsverksamheten fungerar effekfivt. Del är inle acceptabelt attdelgivning kan omöjliggöras av att den som söks för delgivning befinner sig påett sjukhus e, d. Jag anser därför att åtgärder bör vidtas för allunderlätta för domstolarna och kronofogdemyndigheterna att få tillgång lilladressuppgifter från vårdinrättningarna. Det kan knappast befaras all deltaskulle medföra några större olägenheter från den enskildes synpunkt. Som jagförut har sagt finns 1981/82:186 29 det inte anledning att tro att någon skulle avstå från attsöka behövlig vård av rädsla för att bli delgiven en handling. De belänkhgheter som man eventuellt kan hysa mot enordning som innebär alt domstolar och kronofogdemyndigheter får tillgång lilladressuppgifter från vårdinrättningarna bör försvinna om bestämmelserna,liksom när det gäller uppgifter till polis och åklagare, begränsas på detsättet att upplysning skall lämnas bara vid förfrågan i ett särskilt fall. Vad beträffar folkbokföringsmyndigheterna finns det, somjag förut har sagt, i allmänhet knappast något hinder mot altvårdinrättningarna lämnar ul adressuppgifter till dem. Trols delta förekommerdel tydligen, enligt vad som har upplysts under remissbehandlingen, altfolkbokföringsmyndigheterna inle får tillgång lill sådana uppgifter. Eftersom uppgifternakan vara av betydelse för alt folkbokföringen blir riklig, är del angelägel altde myndigheter som har hand om folkbokföringen kan få tillgång till uppgifterna.Jag förordar därför alt det införs uttryckliga bestämmelser om attvårdinrättningarna även till folkbokföringsmyndigheterna skall lämna ut uppgiftom att någon vistas på en vårdinrättning när det begärs i ell särskilt fall. Jag vill tUlägga att sekretess i viss utsträckning kangälla för adressuppgifter som finns hos domstolarna, kronofogdemyndigheternaoch folkbokföringsmyndigheterna (se 12 kap. 1 §, 9 kap. 19 § och 7 kap. 15 §SekrL). Sammanfattningsvis föreslår jag alltså att del införsbestämmelser om alt vårdmyndigheterna skall vara skyldiga att lämna uppgift omalt någon finns på en vårdinrättning till domstolar, kronofogdemyndigheter ochfolkbokföringsmyndigheter när sådana uppgifter begärs i ett särskilt fall.Bestämmelserna bör tas in i lillsynslagen och socialtjänstlagen. 2.2.5 Uppgifter till statens rättsläkarstationer Departementsförslaget: Personalen inom hälso- ochsjukvården skall lämna uppgifter som behövs för en rättsmedicinsk undersökning. Promemorieförslaget överensstämmer meddepartementsförslaget. Remissinstanserna tillstyrker i stort sett ulan närmarekommentarer promemorians förslag eller lämnar detta utan erinran. Enremissinstans menar dock att det är diskutabelt om skyldigheten skall gällaoberoende av syftet med undersökningen. En annan remissinstans menar att detkan vara motiverat med en regel som inskränker sekretessen även beträffandeuppgifter från . Från något håll görs gällande alt det möjligenkan finnas behov av lättnader i sekretessen även för uppgifter fill läkare, somhar förordnats att avge utlåtanden enligt 7 § lagen (1964:542) om personundersökningi brottmål eller rätlspsykiatriska utlåtanden. Skäl för departementsförslaget: Enligt instruktionen(1965:783, omtryckt 1974:594, ändrad senast 1977:860) för statens rältsläkarslafioner har 1981/82:186 30 rättsläkarstationerna till huvudsaklig uppgift att utförarättsmedicinska undersökningar. För att dessa undersökningar skall kunnautföras behöver rätlsläkarslationerna tillgång lill uppgifter iäldre journaler m, m. Med hänsyn till den sekretess som gäller enligt 7 kap. 1§ SekrL torde uppgifterna normalt inte kunna lämnas till rältsläkarstationerna.Något hinder mot att lämna uppgifterna torde, som framhålls i promemorian, inteha förelegat enligt äldre bestämmelser. Jag kan liksom remissinstanserna ansluta mig tillpromemorians förslag alt lättnader bör införas i sekretessen så allrätlsläkarstafionerna får fillgång fill de uppgifter ur journaler o. d. sombehövs för rättsmedicinska undersökningar. Detta bör i enlighet medpromemorieförslagel göras genom att det införs en regel om uppgiftsskyldighetför personal inom den allmänna hälso-och sjukvården. Sådan uppgiftsskyldighetbör gälla även för personal i enskild verksamhet. Däremot har det inle visalsföreligga tillräckliga skäl att införa en motsvarande skyldighet för personalinom .