prop · G503141 · 1981-12-31 00:00:00 — 23 § Vid handläggning i kammarrätt Vidhandläggning i kammarrätt av mål enligt denna lag skall nämn- av andra mål enligtdenna lag än demän ingå i rätten. gande skall nämndemän ingå i rätten. Denna lag träder i kraft, såvitt avser 23 §. fyra veckorefter den dag då lagen enligt uppgift på den utkommit från trycket i Svenskförfattningssamling, och i övrigt den . 1981/82:141 13 Lagom ändring i lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall Härigenomföreskrivs att 17 § lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall skallha nedan angivna lydelse. 17§ Den som är omhändertagen eller intagen för vård med stöd av denna lag i ettsådant hem som avses i 11 §, får inte inneha alkoholhaltiga drycker eller andrabemsningsmedel, injekfionssprutor eller kanyler eller något annat som kan varatill men för vården eller ordningen vid hemmet. Påträffas sådan egendom får denomhändertas. Densom är omhändertagen eller Om det anses påkallat får den intagenför vård får kroppsvisi- som är omhändertagen eller intagen teras, när han kommer fill hemmet, för vård kroppsvisiteras eller ytligt för kontroll av att han inte bär på kroppsbesiktigas, när han kommer sig något som han inte får inneha till hemmet, för kontroll av att han där. Detsamma gäller om det under inte bär på sig något som han inte vistelsen i hemmet uppkommer får inneha där. Detsamma gäller om misstanke att sådan egendom skall det under vistelsen i hemmet upp- påträffas hos honom. kommer misstanke att sådan egen- domskall påträffas hos honom. Vid visitering skall iakttas all den Kroppsvisitation och ytlig hänsynsom omständigheterna kroppsbesiktning får inte göras mer medger. Om möjligt skall ett vittne ingående än vad ändamålet med närvara. somomständigheterna medger skall iakttas. Om möjligt skall ett vittne närvara. Bestämmelsernai första-tredje styckena skall gälla för alla som vårdas vid ett sådant hem somavses i 11 §, om det är nödvändigt för att genomföra vården och upprätthållaordningen vid hemmet och regeringen eller, efter regeringens bemyndigande,medger det. Dennalag träder i kraft . Härigenom föreskrivsatt 17 kap. 10 § skall ha nedan angivna lydelse. Föreslagen lydelse 17 kap.10 § Den som med våld eller hotom våld angriper någon för det han hos domstol eller annan myndighet gjortanmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller eljest vid förhör avgivit utsagaeller för att hindra honom från sådan åtgärd, dömes för övergrepp i rättssaktill böter eller fängelse i högst . Detsamma skall gälla, om man med annangärning som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om sådangärning angriper någon för det han avlagt vittnesmål eller eljest avgivitutsaga vid förhör hos myndighet eller för att hindra honom från att avgivasådan utsaga. Den som med våld eller hotom våld angriper någon för det han hos domstol eller annan myndighet gjortanmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller eljest vid förhör avgivit utsagaeller för att hindra honom från sådan åtgärd, döms för övergrepp i rättssaktill böter eller fängelse i högst . Detsamma skall gälla, om man med annangärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om sådangärning angrijper någon för det han avlagt vittnesmål eller eljest avgivitutsaga vid förhör hos myndighet eller för att hindra honom från att avgivasådan utsaga. Är brottet grovt, dömstill fängelse i högst . Dennalag träder i kraft . Prop.1981/82:141 15 ordförande, och statsråden , , , Åsling,Söder, , , , , , , , Elmstedt,Tilländer, Ahriand, Lagrådsremissom ändring i lagen (1974:205) om kriminalvård i anstalt m.m. Medstöd av regeringens bemyndigande tillkallade dåvarande chefen för justitiedepartementeti en särskild utredare för att undersöka vissa frågor rörandepermissioner från kriminalvårdsanstalter m. Utredaren antog namnetpermissionsutredningen (Ju 1980:03). Utredningenavlämnade betänkandet (Ds Ju 1981:14) Straffverkställighet förvissa långfidsdömda m. m. Betänkandet innehåller förslag till särskildabestämmelser om straffverkställighet för vissa intagna som dömts filllångvariga frihetsstraff samt en skärpning av en del av de regler som förintagna i allmänhet gäller i fråga om kontakt med yttervärlden. Förslagensyftar till att motverka narkotikaproblemen i kriminalvårdsanstalterna ochannan brottslighet från de intagnas sida under verk-ställighetsfiden. Ensammanfattning av betänkandet bör fogas till protokollet i detta ärende sombilaga 1. En sammanställning av remissyttrandena bör fogas till protkolletsom bilaga 2. Ettannat problem med anknytning främst till lagföring för grov narkofi-kabrottslighetär att det i en som det förefaller ökande utsträckning har förekommit attvittnen och tilltalade inte velat tala fritt under förhören. Det kan på goda gmnderantas att orsaken i en del fall har varit fmktan för lagstridiga repressalierav olika slag. Med sikte på detta problem avser jag i enlighet med vad som harförutskickats i budgetpropositionen (prop. 1981/ 82: 100 bil. 5 s. 34) att taupp frågan om en straffhöjning för brottet övergrepp i rättssak. Jagkommer också aft ta upp dels en skrivelse från angåendealkoholutandningsprov på intagna i kriminalvårdsanstalt, dels en skrivelse frånsocialstyrelsen om vissa frågor rörande kroppsbesiktning. 2 Straffverkställighet för vissa långtidsdömda m. m. 2.1Gällande ordning i korthet Bestämmelserom hur kriminalvården i anstalt skall anordnas finns i lagen (1974:203) omkriminalvård i anstalt (KvaL) och i kimgörelsen (1974:248) med vissaföreskrifter rörande tillämpningen av KvaL (KvaLK). För den närmaretillämpningen av bestämmelserna har meddelatföreskrifter och anvisningar. Inomanstaltsväsendet finns riksanstalter och lokalanstalter. Riksanstalt,lokalanstalt eller avdelning av anstalt kan vara antingen öppen eller sluten.Dessutom finns s.k. specialavdelningar, dvs. slutna avdelningar med särskildövervakning och begränsad gemensamhet mellan de intagna. Principemaför placering av de dömda finns i 6, 7 och 20 a §§ KvaL. Vid valet mellan riks-och lokalanstalt är huvudregeln att den som undergår fängelse i högst ett årplaceras i lokalanstalt och den som undergiir fängelse iriksanstalt. Personer som från början placeras i nksanstalt skall emellertidkunna föras över till lokalanstalt när det behövs för en ändamålsenligförberedelse av frigivningen. Vidvalet mellan öppen och sluten anstalt gäller att den intagne skall placeras iöppen anstalt, om inte annan placering är påkallad med hänsyn till rymningsfaraeller andra säkerhetsskäl eller med hänsyn till att möjlighet bör beredas honomtill sådant arbete eller sådan undervisning, utbildning eller särskildbehandling som inte lämpligen kan anordnas i öppen anstalt. Förvissa intagna som dömts till fängelse i lägst finns emellertid en särskildregel i 7 § tredje stycket KvaL. En sådan intagen - i den praktiska verksamhetenofta kallad "7:3-a" - skall placeras i sluten anstalt, om det medhänsyn till att han saknar fast anknytning till riket eller fill arten av hansbrottslighet eller annars kan befaras att han är särskilt benägen att avvikaoch fortsätta en brottslig verksamhet av särskilt allvarlig karaktär. Undantaggäller om annan placering krävs för en ändamålsenlig förberedelse avförestående frigivning eller eljest synnerliga skäl föreligger för placering iöppen anstalt. Omden som på grund av bestämmelsen i 7 § tredje stycket är placerad i sluten anstahdessutom på grund av rymningsfara måste hållas avskild från andra intagna fårhan, om avskildheten kan antas behöva bestå för , placeras pä enspecialavdelning. En intagen får också placeras på specialavdelning, om detfinns särskild anledning anta att det är påkallat 1981/82:141 17 föratt hindra honom från brottslig verksamhet av allvarligt slag under vistelsen ianstalt. Ett beslut om placering på en specialavdelning skall prövas om så oftadet finns anledning till det, dock minst en gång . Lagenom kriminalvård i anstalt innehåller också bestämmelser om olika typer avvistelse utanför anstalt som kan medges en intagen, såsom frigång (11§),deltagande i föreningsverksamhet o.d. (14§), korttidspermission (32 §) ochvistelse utanför åtgärder (34 §). Ilagen regleras också den intagnes rätfigheter under anstaltsvistelsen. Denintagne får - i den utsträckning det kan ske utan olägenhet - inneha personligatillhörigheter, samt skaffa sig eller motta böcker, fidskrifter, tidningar ochannat som kan bereda honom sysselsättning under fritid. I övrigt får han innehapengar och skaffa sig eller motta varor eller annat enligt särskildabestämmelser. Om det är påkallat för att hindra att otillåtna varor förs in ianstalt, får föreskrivas att den intagne inte utan särskilt medgivande fårmotta försändelse av annat slag än brev eller annan skriftlig handling (24 §).Särskilda regler finns om granskning av brev, besök och telefonsamtal (25-27och 30§§). Lagen innehåller också bestämmelser om kroppsvisitation ochkroppsbesiktning för eftersökande av föremål som den intagne inte får inneha(52 a-c §§). För kontroll av humvida en intagen är påverkad av narkotika fården intagne föreläggas att lämna urinprov (52 d§). Utredningenbaserar sitt förslag bl.a. på en kartläggning av praxis hos kriminalvårdensorgan i olika hänseenden samt på genomgång av vissa behandlingsjournaler.Utredningen har också genom besök och överläggningar påkriminalvårdsanstalterna sökt göra sig underrättad om förhållandena. Utredningenanger att dess undersökningar har gett vid handen att de långtidsdömda i ickeobetydlig omfattning missköter sig på olika sätt under straffverkställigheten. Misskötsamhetenbestår i stor utsträckning av nya brott, i några fall av mycket allvarligabrott. Användning av och handel med narkotika på anstaltema förekommer ocksåenligt utredningens uppfattning i oacceptabel omfattning. Rörande de närmareförhållandena framgår av utredningens redovisning bl. a. att sådana iundersökningsmaterialet ingående intagna som från början placerats på någonannan anstalt än sluten riksanstalt hade den bästa skötsamheten på självaanstalten. De misskötte emellertid sina utevistelser i nästan sammautsträckning som de som från början placerats på sluten riksanstalt men inte varit"7:3-förklara-de". De intagna som klassificerats som "7:3-or"skötte sina utevistelser -i den mån sådana hade beviljats dem bättre änövriga grupper. De skötte sig obetydligt sämre på anstalt än andra intagna somfrån början av verk-2 1981/82. 1981/82:141 18 ställighetenplacerats på sluten riksanstalt. Det förekom färre rymningsförsök ochrymningar bland "7:3-orna" än bland övriga på sluten riksanstalt. Dehade inte begått några nya brott under verkställigheten under tid då de varit "7:3-förklarade",vare sig i samband med rymning eller annars. Det bör ytterligare nämnas attutredningen genom sina kontakter med ohka personalkategorier inomkriminalvården säger sig ha inhämtat att man tror att de långtidsdömda begåravsevärt fler brott än som avspeglas i antalet domar under verkställigheten ochatt alltså det s. k. mörktalet är högt i dessa fall. Föratt man skall komma till rätta med de föreliggande problemen föreslårutredningen dels att en särlagstiftning skall införas för vissa särskiltbrottsbenägna långtidsdömda, dels att kontrollverksamheten beträffande övrigaintagna intensifieras och effektiviseras såvitt gäller deras kontakter medpersoner utanför anstalterna. Idet första hänseendet föreslås att det i (BrB) skall införas bestämmelserom s. k. särskild verkställighet. Tanken är att domstolen vid ådömande avfängelse i lägst skall förordna om särsV:ild verkställighet av straffet,om den dömde har gjort sig skyldig till särskilt allvarlig brottslighet som harriktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa och det med hänsyn tillbrottets art eller annars föreligger påtaglig risk för att han underverkställigheten kommer att fortsätta en sådan brottslig verksamhet.Beträffande den som inte har fyllt skall emellertid förordnande omsärskild verkställighet inte få meddelas. Somskäl för att lägga den primära beslutanderätten hos domstol åberoparutredningen bl.a. att det redan vid intagningen i anstalt bör vara avgjort omden intagne fillhör den krets som skall särbehandlas. För ett sådant beslutkrävs upplysningar om den intagnes brottslighet, ligatillhörighet, personligaförhållanden m. m. Detta underlag lämnas tiäst och fullständigast av åklagareni målet och enklast i samband med rättegången. Detta är också en fördel urrättssäkerhetssynpunkt, då den tilltalade får möjlighet att bemöta deframställda påståendena. Vidare kan beslutet överklagas i samma ordning somsjälva påföljden. En omprövning av beslutet skall kunna ske innan tvåtredjedelar av straffet har verkställts och därefter så länge särbehandlingeninte har upphört var sjätte månad. Denna prövning skall göras avkriminalvårdsstyrelsen i plenum. Vadbeträffar innehållet i verkställigheten anför utredningen bl. a. att det förintagna som skall särbehandlas bör finnas regler beträffande utevistelser ochandra kontakter med personer utanför anstalten som skiljer sig från vad somgäller för andra intagna. Den som undergår särskild verkställighet skall intebeviljas annan utevistelse än särskild permission och då endast om synnerligaskäl föreligger. Permissionen skall allfid vara bevakad. Besökare ochtelefonkontakter skall kontrolleras hos polismyndighet. Vidare skall kontrollske av den intagne efter besök. Alla brev och skriftliga meddelanden liksomandra försändelser skall i princip granskas och alla telefonsamtal i principavlyssnas av tjänsteman på anstalten. 1981/82:141 19 Dådet enligt utredningen är olämpligt att förvara intagna som skall vara underkastadesärskilt stränga regler tillsammans med andra intagna, föreslår utredningenatt särskilda anstalter avdelas för dem som undergår särskild verkställighet.Med hänsyn bl. a. till att en i det närmaste total avspärrning mot yttervärldenerfarenhetsmässigt skapar problem i form av ökad våldsbenägenhet och tiU attäven andra problem kan förväntas uppstå föreslår utredningen att de somundergår den aktuella verkställighetsformen skall tas in i särskildariksanstalter med hög säkerhet och stor personaltäthet. Utredningenrekommenderar i första hand att anstalterna och tas ianspråk som särskilda riksanstaher. Det regelsystem som utredningen föreslårinnebär att den intagne inte skall få föras över till en annan slutenriksanstalt förrän fidigast innan två tredjedelar av straffet harverkställts. Beträffandeövriga dömda föreslår utredningen bl.a. att 7§ tredje stycket KvaL upphävs. Omsärskilda riksanstalter tillskapas, finns det inte längre behov av speciellaregler beträffande den kategori som avses i det lagmmmet. Med hänsyn till attflyktfara och risk för fortsatt brottslig verksamhet måste anses vara störrebland en del av dem som dömts till fängelse eller mera än blandintagna med lägre straff införs emellertid enligt förslaget en ny regel avinnebörd att den som tillhör denna kategori får överföras till lokalanstaltförst före den dag då villkorlig frigivning tidigast kan ske. Främstför att man skall komma till rätta med narkotikaproblemen skärps beträffandeintagna i allmänhet reglerna angående granskning av brev och andra försändelsersamt kontroll av besökande och telefonsamtal. Möjligheten att företa kroppsvisitationoch kroppsbesiktning utökas. Bl.a. skall s.k. ytlig kroppsbesiktning kunnaföretas under samma utvidgade förutsättningar som föreslås gälla i fråga om kroppsvisitation.En intagen som har bmkat narkotika eller annars tagit del i narkotikahanteringpå anstalten får inte beviljas permission så länge det finns påtaglig fara för atthan fortsätter narkotikahantering på anstalten. Som ett ytterligare led i strävandenaatt begränsa tillgången till narkotika bör anstaltspersonalen få rätt att ta omhand pengar som den intagne har utan lov. Omhändertagna pengar skall tillfallastaten. 2.3 Remissutfallet i stort Förslagetom en särskild verkställighetsform för vissa långtidsdömda med det avutredningen fömtsätta innehållet har fått ett mycket blandat mottagande. Tilldem som i princip tillstyrker förslaget hör ,, kammarrätten i och flera företrädare föråklagarväsendet liksom LO och TCO-S. Flera instanser som t. ex.socialstyrelsen, statens invandrarverk och ställer sigtveksamma. Förslaget avstyrks av åtskilliga instanser, däribland 1981/82:141 20 JO,RÅ, , , kriminalvårdsnämnden, . Svenska Rödakorset och . Till dem som har avstyrkt förslagethör också , som emellertid kan tänka sig regler omsärskild verkställighet av mindre långtgående innebörd. Deinstanser som har tillstyrkt förslaget har genomgående fäst stor vikt vid narkofikasituafioneninom kriminalvården men har ofta även hänvisat till behovet av samhällsskyddför annan brottslig verksamhet från de intagnas sida. Nuvarande regelsystem harbetecknats som ofillräckhgt för ätt man skall kunna komma till rätta med deproblem som här gör sig gällande. Vissaav de remissinstanser som har gett uttryck för tveksamhet eller motsatt sigförslaget har å andra sidan hävdat att underlag saknas för så drastiskaändringar som dem som utredningen har föreslagit. Det har uttalats att demöjligheter fill differenfiering av de intagna som finns enligt gällandeordning eller en vidareutveckling av dessa bör vara tillräckliga. harman pekat på att det framför aUt är överbeläggningen i kriminalvårdensanstalter som orsakar de nuvarande problemen, och från flera håll har manbefarat att ett genomförande av utredningsförslaget skulle vara ägnat attförvärra beläggningsshuationen. Vidare framhåller många instanser att förslagetinnebär ett alltför långtgående avsteg frän de humanitära principer som underde har präglat svensk kriminalvård, som det inteskulle vara något effekfivt medel för att uppnå de mål som utredningen harställt upp. De kriterier för särskild verkställighet som utredningen harföreslagit bl. a. fyraårsgränsen anses inte adekvata. Flertaletav de remissinstanser som har tillstyrkt tanken på en särskild verkställighetsformansluter sig också till förslaget om domstolsprövning, medan de instanser somhar motsatt sig ett system med särskild verkställighet i allmänhet haravstyrkt tanken på domstolsprövning även för det fall att särskildverkställighet skulle införas. Detta gäller dock inte genomgående.Rikspolisstyrelsen t. ex. anser att det bör ankomma på kriminalvårdsstyrelsenatt bestämma om särskild verkställighet, och samma uppfattning har LO och TCO-S.Göta hovrätt och Svenska Röda korset kan å andra sidan tänka sig domstolsprövning,om man skulle genomföra förslaget om särskild verkställighet.Kriminalvårdsstyrelsen som enligt vad som förut har sagts föreslår ensärskild verkställighetsform av mindre ingripande innebörd än utredningen -anser att det bör ankomma på styrelsen att bestämma när denna skall varatillämplig. Deinstanser som ställer sig positiva till domstolsprövning har i stort sett tagitfasta på de av utredningen anförda argumenten, nämligen intresset av att detredan vid domstillfället slås fast att den dömde tillhör en k ategori av brottslingarsom bör bli särbehandlade samt rättssäkerhetsskäl. I sistnämnda hänseendeåberopas domstolarnas sammansättning, värdet av att det material som liggertill grund för beslutet presenteras av åklagaren i en Prop.1981/82:141 21 rättegångoch kan bemötas av försvararen samt att överklagande kan ske i samma ordningsom beträffande domen i övrigt. Mottanken att lägga prövningen på domstolama har bl. a. anförts att det ärprincipiellt felaktigt att dessa skall besluta om innehållet i verkställigheten.Detta bör, menar man, göras av de organ som är ansvariga för behandlingen av deintagna. Praxis skulle annars komma att bli mycket oenhetlig. Det är också svårtatt redan vid domsfillfället göra bindande fömtsägelser för en lång tid framåtom den dömdes farlighet. Slutligen skulle det uppstå stora praktiskasvårigheter vid kriminalvårdens planering genom att inteskulle kunna beräkna platsåtgången och utnyttja fillgängliga platser på ettrationellt sätt. Såvittgäller de förslag som rör övriga intagna har tanken på en särskild spärr motöverflyttning till lokalanstalt av dem som dömts till fängelse ellermer blivit starkt kritiserad. I de delar som gäller permissioner, kontroll avbesökande och andra kontrollåtgärder har emellertid förslaget i sak fått ettpositivt mottagande. Flertalet remissinstanser är ense med utredningen om attdet här bör ske en uppstramning med hänsyn främst till intresset att komma tillrätta med narkofikaproblemen i anstalterna. Kritik dar emellertid riktats motförslaget även i denna del såvitt gäller lagtekniska frågor och andra detaljspörsmål. 2.4.1Särbehandling för vissa långtidsdömda Storaansträngningar har gjorts i försöken att komma till rätta med narkotikaproblemeni kriminalvårdens anstalter. Ett riktmärke för dessa strävanden har varit attintagna utan narkotikaproblem inte skall behöva komma i kontakt med narkotika, attmissbrukare skall avskäras från fillförsel av droger och att intagna skallförhindras från att bedriva narkofikahan-del inom anstalterna och ute isamhället, allt i enlighet med vad har uHalat (JuU 1980/81:35, rskr1980/81:378). I själva verket får detta betecknas som de minimikrav sommedborgarna i aktuellt hänseende har rätt att ställa på kriminalvården. Ansträngningarna har utantvivel gett resultat, men det torde stå klart att förhållandena är långt ifrångodtagbara. Det är av naturliga skäl ganska svårt att få någon exakt bild avnarkotikasituationen inom kriminalvården. Uppenbart är emellertid att antaletpersoner som är dömda för narkotikabrott har ökat kraftigt. Speciellt gällerdet intagna med långa straff som gjort sig skyldiga till mycket kvalificeradbrottslighet. I ett fåtal mycket uppmärksammade fall har det kunnat fastslåsatt dessa personer har lyckats fortsätta sin verksamhet underanstaltsvistelsen. Det har då vanligen inte handlat om införsel på anstalternautom om handel ute i samhället. Den illegalanarkotikahanteringen på anstalterna torde till övervägande del bedrivas avpersoner som själva är akfiva missbrukare och som under 1981/82:141 22 anstaltstidenär beredda att ta betydande risker för att kunna skaffa preparaten. Andelen narkotikamissbmkarebland dem som tas in i kriminalvårdsanstalterna är hög. Vid flerariksanstalter och lokalanstalter i tätortsområdena förekommer i betydandeutsträckning smuggling och smugglingsförsök i samband med permissioner ochbesök och frigång. De flesta anstalter som ligger på mindre orter eller pålandsbygden har av allt att döma en mer oregelbunden införsel av narkotika, ochåtskilliga av dem är så gott som helt narkotikafria. Ett annat problem som frånfid till annan har väckt stor uppmiirksamhet är att det i en del fall harförekommit att personer som har varit intagna i kriminalvårdsanstalter förmycket grov och farlig kriminalitet - exempelvis väpnade rån - har lyckatsupprepa brottslig verksamhet av aktuellt slag i samband med permission ellerefter rymning från anstalts vistelsen. Man måste enligt min mening hysaförståelse för att detta viicker stor upprördhet både bland de närmast drabbade t. ex, personalen vid post-eller bankkontor - och bland allmänheten. Oftagörs det också med hänvisning till inträffad sådan brottslighet gällande attkravet på samhällsskydd har varit eftersatt, även om kanske de flesta vidnärmare eftertanke är beredda att medge att man aldrig helt kan gardera sig mothändelser av detta slag. Detvar mot den nu i korthet skisserade bakgmnden som permissionsutredningentillkallades. Utredningen skulle bl.a. kartlägga praxis i fråga om långtidsdömdaspermissioner och övriga kontakter med ytt:ervärlden under anstaltsvistelsen.Det angavs också att utredningen skulle undersöka om det vid den praktiskatillämpningen hade uppstått olägenheter som skulle kunna avhjälpaslagstiftningsvägen eller genom ändringar i kriminalvårdsstyrelsensföreskrifter. Detförslag som permissionsutredningen har lagt fram vad gäller särbehandling avvissa långtidsdömda får betecknas som utomordentligt långtgående. ärde förut berörd problemen utan tvivel sådana att ingripande åtgärder ärmotiverade.