prop · G503130 · 1981-12-31 00:00:00 — Så kan det exempevis varabefogat att i fall då en väghållare ingår i företaget bestämma väghållarenskostnadsandel med beaktande av, fömtom hans nytta av företaget, den inverkansom vägföre-taget har på markavvattningsföretaget. Som utredningen har föreslagit bör de nu angivnaprinciperna gälla för fördelningen av såväl utförande- som driftskostnader. Bestänimelserna om kostnadsfördelning i 7 kap. VLinnehåller vissa undantag från huvudprincipen om kostnadsfördelning efterbåtnad. Sådana undantag finns i bl. 7 kap. 26 och 27 §§ VL. Utredningen harinte föreslagit någon motsvarighet lill dessa bestämmelser och har inte hellernärmare berört dem. Några remissinstanser anser att den nya vattenlagenbör innehålla en motsvarighet till bestämmelserna i 7 kap. 27 § VL ombegränsning av ickesökandes kostnadsansvar. Enligl 7 kap. 26 § VL får en delägares andel ikostnaderna inle överstiga hans kostnad för att på egen hand tortlägga sinmark. Bestämmelsen har en begränsad tillämpning, eftersom det torde varasällsynt att en markav-vattningsätgärd blir billigare om inte någon annanmedverkar. Enligt min mening behövs det därför inte någon motsvarighet i dennya vattenlagen. Om den åsyftade situationen ändå skulle uppkomma, bör enjämkning av kostnadsandel kunna ske inom ramen för den allmännakoslnadsfördel-ningsregeln eller genom en avdelningsbildning för den aktuellafastigheten. Enligl 7 kap. 27 § VL kan den som inte är att ansesom sökande till företaget inte åläggas atl bidra lill kostnaderna förföretaget med mera än som motsvarar båtnaden för hans fastighet. Begränsningenavser endast anläggningskostnaderna och alltså inle förrätlningskostnadernaeller kostnaderna för företagets drift. Jämkningsregeln avser de verkligakostnaderna för företaget sådana de kan konstateras efter det att företagethar Prop.1981/82:130 156 utförts.Mot dessa kostnader skall ställas den vid samfällighetens bildande Lagrådsremiss beräknade båtnaden (seSOU 1968: 51 s. 45). Den nya vattenlagen innebär att alla typer avmarkavvattningsföretag, alltså även dikningar, kommer att underkastas enkontroll av den ekonomiska tillåtligheten (se härom avsnitt 2.4.6). Isynnerhet vid större företag kan dock felkalkyler och ofömtsedda fördyringarmedföra att de verkliga kostnaderna kommer atl överskrida nyttan av företaget.Enligt min mening talar rättviseskäl för att den som har tvingats in iföretagel i så fall inte åläggs en större kostnadsandel än som svarar mot hansnytta av företaget. För atl möjliggöra en rättvis jämförelse mellan de verkligakostnaderna och den i tillståndsbeslutet beräknade nyttan bör dock nyttanindexuppräknas med hänsyn till förändringar i penningvärdet till dagen föruttaxering av kostnaderna. Med detta tillägg förordar jag att bestämmelsermotsvarande 7 kap. 27 § VL tas in i den nya lagen. Bestämmelserna bör alltsåliksom f. n. endast avse anläggningskostnaderna. I 8 kap. 20-24 §§ VL finns vissa beslämmelser om s.k. kombinerade företag, som innebär alt ledningar får användas för bådeavledande av avloppsvatten och torrläggning av mark. Utredningen anser att detsaknas behov av sådana bestämmelser och har därför inte föreslagit någon motsvarigheti den nya lagen. Utredningen har härvid särskilt hänvisat lill föreslagnabestämmelser om tvångsrätt för avloppsintressent att använda någon annansanläggning i vatten. Flera remissinstanser anser däremot attbestämmelserna fortfarande har betydelse främst när det gäller avloppsutsläpp iledningar för markavvattning. Även om bestämmelserna inle kommer fill direktanvändning, har de betydelse som underlag för överenskommelser mellan avlopps-och mark-av vattningsintressenterna. Jag har förståelse för vad dessa remissinstanserhar anfört. Enligt min mening är det viktigt atl den som avleder avloppsvattentill en ledning för markavvattning har möjlighet att delta imarkavvattningsföretagets skötsel som en fullvärdig medlem. Jag anser alltsåatt det fortfarande finns behov av bestämmelser härom. Motsvarande behov tordeinte finnas när del gäller att utnyttja avloppsledningar för markavvattning. Jag förordar på gmnd av del anförda atl det i dennya vattenlagen las in bestämmelser som i huvudsak motsvarar 8 kap. 2024 §§ VLmen alt de begränsas till att gälla ledande av avloppsvatten till ledningar förmarkavvattning. Jagvill slutligen ta upp vissa frågor om markavvattning och vägföretag. Utredningsförslaget innebär liksom gällande rättatt det för delägarskap i princip krävs äganderätt till en fasfighet som vinnernytta av företaget. Remissinstanserna har inte haft några erinringar mot dettaoch även jag anser att det är en lämplig ordning. Utredningen föreslår att det görs etl undantag frånden angivna principen när det gäller väghållare, som i allmänhet endastinnehar marken 1981/82:130 157 med vågrätt eller servitutsrätt. I samband med vägbyggenbehöver del Lagrådsremiss enligl utredningen ofta utföras markavvatlningsåtgärderför att förbättra allmän motivering den mark där vägen dras fram. Dessutombehövs det anordningar för alt avleda nederbörden från vägbanor och slänter.Enligt utredningen kan det då ibland vara praktiskt och ekonomiskt önskvärt attsådana arbeten, som i och för sig ankommer på väghållaren, utförs inom ramenför elt markavvattningsförelag. Utredningen föreslår alltså en regel om attväghållare skall delta i markavvattningsföretag, om detta avsevärt kan påverkasav vägen och del dessutom föreligger särskilda skäl för delaktighet. Förslaget har godtagits av och övrigaremissinstanser. Jag delar utredningens uppfattningatt del i vissa fall bör vara möjligt alt ansluta en väghållare till ettmarkavvattningsföretag. När det gäller fömtsättningarna för en sådananslutning bör liksom för dellagande i övrigt för det första fordras atlmarkavvattningsföretaget är till nytta för vägföretaget antingen genom alt detmedför förbättrade markförhållanden i vägens sträckning eller genom att dessdiken och ledningar kan användas för avledning av dagvatten från vägbanan. I enlighetmed vad utredningen har föreslagit bör för det andra för väghållarensanslutning krävas all vägföretaget medför en avsevärd inverkan påmarkavvatlningsföretaget antingen genom att nödvändiggöra ett annat utförandedärav eller genom att medföra ökade kostnader för underhållet av diken ochanläggningar. Enligl min mening är det däremot inte nödvändigt atl därutöverkräva särskilda skäl för anslutningen, såsom utredningen har föreslagit.Utredningen har inte angivit vilka skäl som kan beaktas härvid. Av utredningenangivna exempel på omständigheter som talar för en anslutning - behov avändrat utförande eller ökat underhåll - kan utan vidare inrymmas underkriteriet avsevärd inverkan. I VL finns ett stort antalbestämmelser om markavvattning genom vägar och banvallar (7 kap. 719§§ VL).Bestämmelserna kompletteras av lagen (1920:460) om vad vid anläggande avjärnväg eller spårväg bör iakttagas till tryggande av närliggande markstorrläggning (järnvägslagen). De som har intresse av en torrläggning har enovillkorlig rätt att få lill stånd avlopp genom vägar och banvallar. Åtgärdernaskall i princip bekostas av torrläggningsintresset. Undantag från denna principgörs emellertid när det gäller allmänna vägar som har påbörjats efter den Ijanuari 1880 samt enskilda vägar och järnvägar som har påbörjats efter den 1januari 1921. Undantaget innebär att väghållaren respektive järnvägens ägarenormalt skall bekosta åtgärder som behövs för torrläggning av åker och äng lillhögst . Enligt utredningen talarbillighetsskäl för att den nuvarande för jord-bmksnäringen gynnsamma ordningenbehålls när det gäller vägar som har börjat byggas före ikraftträdandet av dennya vattenlagen. Utredningen föreslår alltså beträffande sådana vägar attväghållaren alllid skall bekosta avlopp genom vägen i den mån åtgärden behövsför avvattning av till högst . Prop.1981/82:130 158 Närdet gäller vägar som byggs efter ikraftträdandet av den nya vattenla- Lagrådsremiss gen föreslår utredningenemellertid alt väghållarens kostnadsansvar be- allmän motivering gränsas.Enligt utredningens förslag skall en åtgärd för markavvattning genom vägbekostas av markavvattningsföretaget, om inte någon markägare har begärtåtgärden innan vägen började byggas. Som skäl för förslaget i denna del anförutredningen alt vägföretag numera föregås av en ingående planering. Vid dennabeaktas rimliga önskemål av markägarna när det gäller befmdig och planeradmarkavvattning. Enligt utredningen bör del åligga markägarna att akfivtmedverka vid vägens planering och att ge sina anspråk till känna. Ommarkägarnas underlåtenhet i delta avseende leder till attmarkavvattningsbehovel försummas vid vägbygget, bör ansvaret för kostnadernadrabba markägarna. Denna ordning bör enligt utredningen gälla oavsett förvilket ändamål markavvattningen sker. Enligt utredningen bör vad som föreslagitsbeträffande vägar gälla även i fråga om järnvägar, tunnelbanor och spårvägar påsärskild banvall. Järnvägslagen föreslås upphävd. Ett stort antal remissinstanser är kritiska motutredningens förslag i denna del och anser att nuvarande bestämmelser omkostnadsansvaret bör bibehållas. Kritiken går i huvudsak ut på att utredningensförslag skulle medföra en utredningsskyldighet för markägarna som dessa intehar fömtsätlningar att klara av. Enligl min mening finns del åtskilliga skäl somtalar för att bibehålla den nuvarande ordningen även när det gäller framtidavägar. Vägbyggen föregås numera alltid av en allsidig och detaljeradplanering, som bl. a. syftar till att minska olägenheterna för motståendeintressen. Berörda markägare ges härvid tillfälle att framföra sina synpunkter.Samråd sker också med lantbruksnämnden eller annan särskild hydrologiskexpertis. Detta förfarande torde i de allra flesta fall medföra att behovet avmarkavvattning uppmärksammas och atl behövliga åtgärder vidtas. Det kan dock ivissa fall efter vägens tillkomst uppkomma behov av nya eller utvidgademark-avvattningsåtgärder. Orsaken härtill kan vara nya brukningsmetoder ellerbortodling av s. k. organogena jordar. Kostnaderna för att ta upp ett nyttavlopp eller för all fördjupa befintliga avlopp genom väg kan bli av avgörandebetydelse för tillkomsten av elt markavvattningsföretag kostnadernaöverförs på markavvattningsinlresset, kan som flera remissinstanser framhållerresultatet bli att nödvändiga markavvatlningsföretag inte kan komma till stånd. Jag anser på grund av det anförda att utredningensförslag inte bör genomföras när del gäller kostnadsansvaret i fråga om framlidavägar. Jag förordar i stället en bestämmelse om att väghållaren om del ärskäligt alltid skall vara skyldig alt bekosta åtgärder söm behövs föravvattning av åker och äng till högsl . När del gäller annanmarkavvattning bör det inte göras något undantag från huvudregeln ommarkavvattningsföretagets kostnadsansvar. Prop.1981/82:130 159 Vadnu har anförts om vägar gäller i allt väsentligt även i fråga om Lagrådsremiss järnvägar,tunnelbanor och spårvägar på särskild banvall och jag förordar allmänmotivering att molsvarande bestämmelser får gälla för dem. Jordbruksprodukfionens storlek och kvalitetpåverkas i hög grad av tillgången på växtnäring och vatten. Växtproduktion utansärskild växtnäringstillförsel anses i dagens jordbruk vara en ekonomiskomöjlighet. Genom den kraftigt ökade användningen av handelsgödsel undersenare år anses växtnäringsbehovet i huvudsak vara tillgodosett. Därmedframträder vattnet mer än tidigare som en begränsande faktor och är väsentligenorsak till skördevariationen . För atl försäkra sig om en godskörd med bra kvalitet också vid torrår har jordbrukarna i allt störreomfattning börjat tillföra sina marker vatten på konstgjord väg genombevattning. Både yt- och gmndvatten används för bevattningsändamål. Även Östersjönsvatten har utnyttjats. Bevattningen har på vissa håll ilandet undergått en nästan explosionsartad utveckling. Inom jordbmket har denbevattnade arealen ökat flerfaldigt. Orsakerna lill ökningen är flera. Underflera år i slutet av 1960- och början av 70-talel hade vi i stora delar av värtland somrar som var torrare än normaU. Genom bevattning skapades då möjligheteratt trots detta uppnå en hög avkastning och en god kvalitet påskördeproduklerna. Därtill kommer att bevattningssystemen har blivit meralältskötta och mindre tidskrävande. Antalet bevattningsmaskiner har också ökatkraftigt. bevattnades huvudsakligen belesvallar,potatis och fältodlade köksväxter. bevattnas i allt större utsträckningäven slåtlervallar, stråsäd, oljeväxter, sockerbetor samt bär- ochfruktodlingar. Bevattning sker även för annat än jordbmksändamål, t. ex. ihandelsträdgårdar och timmerupplag. Den ökade bevattningen har emellertid inle ägt rumutan problem. På flera häll har bevattningen konkurterat med andra intressen omvattentillgångarna och även konkurrens mellan bevattnare inbördes har förekommit.Uttagen för bevattning har ofta skett utan tillstånd enligt VL och har orsakatskador på t. ex. fisket. Vattenlagsulredningen konstaterar attjordbruksbevattningen med stor sannolikhet kan väntas medföra ökad konkurrensmed andra intressen om befintliga vattentillgångar och driva fram nyavattenregleringar. Utredningen föreslår flera beslämmelser som är ägnade attbidra lill lösningen av bevattningsproblemen. Sålunda föreslås, förutomsträngare regler om skyldighet atl söka tillstånd som skall gälla alla typer avvatlenföretag, en skyldighet att till anmäla alla yt- ochgrundvattenläkter, som inte sker för hushållsförbrukning. Vidare föreslåsmöjligheter all tidsbegränsa tillstånd till yt- och gmndvaltentäkler liksomatt under löpande lillståndstid omfördela vattnet mellan olika täktinnehavare.Slutligen föreslås en möjlighet till samfällighetsbildning när envattenreglering eller vattenöverledning är till nytta för flera bevattnare.Däremot ger inte förslaget några möjligheter fill samverkan mellan bevattnarei andra fall, t. ex. för fördelning av vatten eller användande av gemensammaanordningar, ulan då avses annan lagstiftning, t. ex. anläggningslagen, blitillämplig. Vid remissbehandlingen haråtskilliga remissinstanser efterlyst bestämmelser som i förhållande fillutredningsförslaget ger vidgade möjligheter till samverkan mellan flerabevattnare. De förordar i allmänhet att man tillskapar en förbevattningssamverkan särskilt anpassad associationsform. Särskilt instansersom företräder jordbruksintresset hävdar också att den föreslagnaprövningsskyldigheten är för sträng och att i varje fall anmälningsskyldighetenför yt- och grund vattentäkter inte bör införas. Det finns enligt min mening allanledning atl anta att bevattningen kommer att spela en stor roll i vårtframlida jordbruk. Det är av stor betydelse såväl samhällsekonomiskt somföretagsekonomiskt för lantbruket alt jordbruksproduktionen kan förbättrasgenom bevattning. Man kan inte heller bortse från frågans sociala aspekter. Attskapa en acceptabel och jämn lönsamhet för lantbruket, så att landsbygdensbefolkning inte kommer i efterhand i jämförelse med andra yrkeskategorier ilandet, framstår som elt självklart önskemål. Utvecklingen på bevaltningsområdetkan förväntas gå mot allt större och rationellare enheter. Del har visat sigatt det, för anskaffande av vatten till bygder med behov av och förutsättningarför bevattning, kan vara lämpligt att flera jordbrukare går samman för attinvestera i permanenta anläggningar, såsom vattenmagasin, ledningssystem ochpumpanordningar. Såväl när gemensamma anordningar är lämpliga som när behov avsådana anordningar inle föreligger kan det också vara erforderligt alt vidvattenbrist fördela vattnet mellan bevattnare inbördes. En fastare samverkanmellan bevattnare kan också vara lämplig när det gäller att tillvaratagemensamma intressen gentemot myndigheter eller andra intressenter i ettvattenområde. Gällande VL tillhandahåller intenågot särskilt . Detta har dock inte hindratall samverkan har bedrivits i olika former. Av remissyttrandena framgår alt ibl. a. handelsbolagsformen är vanligt förekommande, medan man iKristianstads län har tillskapat gemensamhelsanläggningar enligtanläggningslagen. I lär man ha löst samverkansfrågan genomservitutsbildningar. I län har brislen på vatten i flera fall medförtatt man bildat särskilda bevattningsföreningar i samband medvaltendomstolsbehandlingen av frågan om tillstånd till ytvattentäkt förbevattning. Medlemskap i en sådan förening har utgjort ett villkor förvattendomstolens tillstånd lill vattenuttag. 1981/82:130 161 Av remissyttrandena framgår att det finns starka önskemålom en lämp- Lagrådsremiss ligare samverkansform vid bevattning än dem somtillhandahålls enligt allmän motivering gällande lagstiftning. Jag kan ocksåför egen del hålla med om atl de olika associationsformer som har tillämpats ibevattningssammanhang ger en ganska splittrad bild. Visserligen torde desamverkansförelag som förekommer i de flesta fall ha funnits till för att någon egentlig utvärdering av de olikaassociationsformernas användbarhet skall kunna ske. Man kan dock förmoda attproblem av olika slag kan uppstå och särskilt då beträffande mera lösligasamverkansformer, som inle åtnjuter sakrällsligt skydd. Proceduren för atlåstadkomma en lämplig samverkansform synes i en del fall också ha varit ganskaomständlig. Jag anser det därför vara av väsentligt intresse att man nogaprövar på vilket sätt de framställda önskemålen om en ny samverkansform bästkan tillgodoses. Vad först gäller frågan om enlämplig samverkansform när behov föreligger av gemensammabevattningsanläggningar vill jag erinra om att gällande lagstiftning ger vissamöjligheter till samfällighetsbildning även för bevattningsändamål. En sådansamfällighel kan tillskapas med stöd av anläggningslagen. Någraremissinstanser förordar också att samverkansfrågor rörande bevatlningsföretagenlöses med tillämpning av denna lag. Vid en förrättning enligtanläggningslagen kan man utreda frågor om vilka tekniska anordningar som behövsoch om deltagarkretsens omfattning, och ingenting lorde i och för sig hindraatt man också lämnar föreskrifter om den inbördes fördelningen av vattnetmellan de deltagande fasfigheterna. Problemet är emellertid att ettanläggningsbeslul enligt anläggningslagen inte ersätter de vattenrättsligatillstånd som på grund av uttagens storiek och verkningar i de flesta fallerfordras. En sådan tvådelad prövning medför lätt besvärandesamordningsproblem. Viktigast i sammanhanget äremellertid behovet av fördelning av vattnet mellan bevatlningsintressenterna.Fördelningsfrågorna kräver bedömningar av ett annat slag än som normalt fallerinom anläggningslagens ram. Samverkans- och fördelningsfrågornakan enligt min mening alltså inte lösas på ett tillfredsställande sätt inomramen för anläggningslagen och inte heller enligt annan gällande lagstiftning.En annan lösning bör därför sökas. Konkurrensen om vattentillgångarna,som med all sannolikhet kommer att öka , medför behov av enrationell hushållning med och fördelning av vattnet. Hittillsvarandekonkurrens- och fördelningsproblem torde ofta ha berott på bristande planeringoch på att samhället har saknat erforderliga styrmedel. Planeringsfrågorna haremellertid fått en allt större aktualitet och planerings- och styrinstrumentenlorde komma att förbättras. De av vattenplaneringsutredningen (se SOU 1980:39) föreslagna - kommunala vattenöversikler,valtenhushåll-ningsplaner samt inom mindre, avgränsade områden ett särskildförrält-11 1981/82. Prop.1981/82:130 162 ningsförfarandeför vatlenfördelning - avses kunna bidra till en lösning av Lagrådsremiss fördelningsproblemen.Vattenplaneringsulredningens betänkande remiss- allmän motivering behandlas f.n. och det är alltså för fidigt att ta slutlig ställning lill frågan om dennärmare samordningen av vattenplaneringen med den nya vattenlagen. Jag villemellertid i detta sammanhang nämna att utredningen förordar att del skapasmöjligheter alt inom den nya vattenlagens ram lösa fördelnings- ochsamverkansfrågorna just beträffande jordbruksbevattning genomsamfällighetsbildning mellan de deltagande fastigheterna. Samma förslag om samfällighetsbildning enligt dennya vattenlagen har, som framgår av vad jag har redovisat, framförtsav flera remissinstanser som har yttrat sig över vatlenlagsutredningensbetänkande. Jag har konstaterat att de associationsformer somtillhandahålls genom anläggningslagen eller annan gällande lagsfiftning intekan anses på etl tillfredsställande sätt lösa samverkans- ochfördelningsfrågorna vid bevattning. Jag biträder därför förslaget alt man börsöka en lösning av frågorna inom den nya vattenlagens ram. Av min nu lämnade redogörelse framgår att denassociafionsform som främst har förts fram som lämplig för samverkan mellanbevattnare är en vattenrättslig samfällighetsbildning. Jag har tidigare (seavsnitt 2.11) förordat alt lagen om förvaltning av samfälligheter skall görastillämplig på organisationen och förvaltningen av etl markavvattningsföretagmed flera deltagare. Eftersom den lagen tillhandahåller ett regelsystem förförvaltningen av samfälligheter, synes en sådan lösning enligl min mening varanaturlig också för bevattningsföretagens del. Bevatlningsföretagens speciellanatur nödvändiggör emellertid att man undersöker om det är möjligt att anpassaden nu ifrågasatta vattenrättsliga samfällighetsbildningen fill detregelsystemet. Härvid vill jag först ta upp den terminologiska frågan om vadsom avses med en samfällighel. Åtskilliga av de åtgärder i vatten som gällande VLreglerar kännetecknas av all de för sitt ändamål nödvändiggör eller i varjefall främjas av en organiserad samverkan mellan flera intressenter som kan dranytta av åtgärden. I VL finns också bestämmelser om sådan samverkan i vissafall. Lagen fömtsätter i första hand en frivillig samverkan, men i vissa fallhar samverkan ansetts böra komma till stånd även beträffande ovilliga intressenter.Detta gäller företrädesvis två typer av åtgärder, nämligen vattenreglering förbättre kraftulnyttjande enligt 3 kap. VL samt dikning, vattenavledning ochinvallning för bättre torrläggning av mark enligt 7 kap. VL. Deltagarna ingår ien valtenrättslig samfällighel, vars huvudsakliga beskaffenhet, främståtgärdernas omfattning, villkoren för deltagande och deltagarnas inbördesekonomiska skyldigheter, beslämls genom förrättningsbeslut eller dom. Med en samfällighel enligt VL avses ett bestämtområde på marken som innefattar alla strömfall för vilka en vattenregleringmedför båtnad och den mark som vinner stadigvarande toirläggning genom regleringen(3 kap. 3 § Prop.1981/82:130 163 förstastycket VL) resp. all mark för vilken en markavvattningsålgärd Lagrådsremiss medför båtnad (7 kap. 21 §VL). När det gäller den associafion, närmast av allmän tnotiveringföreningsnatur, som bildas enligt VL för att genomföra regleringen ellermarkavvattningen används i lagen i stället uttrycket "företagel".Dellagare i företaget är ägarna av de fastigheter till vilka de isamfälligheten ingående strömfallen och marken hör. I ett regleringsförelag kanockså en kommun ingå som deltagare utan atl vara ägare av något strömfall ellernågon mark inom samfälligheten (se 3 kap. 8 §). Kommunen anses däremot intevara delägare i regleringssamfälligheten. Med samfällighel avses också i 1 kap. 3 §faslighetsbildningslagen mark som hör till flera fastigheter gemensamt. Begreppet samfällighel används emellerfid ilagstiftningen också som beteckningen på en association, en sammanslutning avfrämst fastigheter för bedrivande av en gemensam verksamhet av något slag.Sålunda skall enligt 50 § lagen (1939: 608) om enskilda vägar de fastighetersom gemensamt har atl bygga och underhålla en väg som avses i lagens 2 kap.utgöra en vägsamfällighet för handhavande av den gemensamma väghållningen ochdärmed förenade angelägenheter. På molsvarande sätt utgör de fasfigheler somdeltar i en gemensamhetsanläggning enligt anläggningslagen en särskildsamfällighel för anläggningens utförande och drift (se 14 § andra stycketanläggningslagen). Även en byggnad eller annan anläggning på ofri grund kandelta i en gemensamhetsanläggning enligl anläggningslagen (se 2 §).