prop · G50340 · 1981-12-31 00:00:00 — Givetvis är detvärdefullt om reglerna i de nordiska länderna på denna punkt är så lika sommöjligt. Hemförsäljning mol kontant betalning Prop.1981/82:40 12 Även hemförsäljning som sker mot kontant betalning bördärför omfattas Telefonförsäljning av lagen. Som har antytts bör ettundantag dock göras för fall där försäljningen avser endast låga belopp. Idessa fall är konsumentens behov av skydd mindre, och det står inte heller irimlig proportion till kostnaderna att ålägga näringsidkarna samma formkrav somvid annan hemförsäljning.' Undantaget bör utformas så att lagen inte gäller, om detpris som näringsidkaren sammanlagt begär understiger ett visst belopp. Detta belopp ', kan i dagens läge lämpligen bestämmas till . Ett undantag bör vidare göras för hemförsäljning avlivsmedel. Något sådant undantag gäller visserligen inte f. n. Detberor emellertid på att livsmedel så gott som alltid säljs kontant och alltsåav denna anledning faller.- V utanför den nuvarande lagen. När kontantförsäljningnu förs in under lagen bör denna inte gälla försäljning av livsmedel. Enkonsument bör inte kunna ångra ett köp av varor som genom sin beskaffenhet kanha försämrats innan ångerrätten har utövats. Och även om det inte är fråga omfärskvaror är livsmedel en varugrupp som knappast lämpar sig för enångermöjlighet. Även om de förordade undantagen sålunda motiveras av attlagen skall gälla också hemförsäljning som sker mot kontant betalning, bör deges en generell utformning och alltså kunna tillämpas även i fall dåförsäljningen sker på kredit. Sammanfattning av skälen: Konsumenterna har vidhemförsäljning i allmänhet samma behov av skydd när de betalar kontant som närde köper något på kredit. Hemförsäljningslagen bör därför omfatta också kontantförsäljning.Ett undantag, som bör gälla all hemförsäljning, bör dock uppställas för falldär priset understiger . Ett annat sådant undantag bör göras förförsäljning av livsmedel. Lagen skall tillämpas också vid telefonförsäljning. Kommitténs förslag: Överensstämmer meddepartementsförslaget (se betänkandet s. 153-159). Remissinstanserna: Så gott som alla tillstyrkerkommittéförslaget (se bil. 3 avsnitt 4). Skäl för departementsförslaget: Avtal som har ingåtts pertelefon omfattas inte av hemförsäljningslag. Vid lagens tillkomstframhölls att telefonförsäljning inte hade någon större utbredning. Vidareåberopades att skyddsbehovet var mindre vid denna typ av försäljning, eftersomden konsument som inte år intresserad lätt kan avbryta tt telefonsamtal. Dennauppfattning har emellertid därefter kritiserats i motioner till 1972 och 1973 1981/82:40 13 Telefonförsäljning kan förekomma i olika former. Vad som idetta sammanhang är av intresse är sådan marknadsföring som består i ettsystematiskt användande av telefonen för att nå kontakt med konsumenter. Telefonförsäljningav detta slag bedrivs ofta i nära samverkan med andramarknadsföringsaktiviteter, såsom utdelning av direktreklam och annonsering. Idessa fall är situationen för konsumenterna ofta likartad med den somföreligger vid ett personligt säljbesök i hemmet, och behovet av skydd kandärför vara lika stort. Däremot finns inte samma skyddsbehov när en näringsidkare,som normalt inte bedriver telefonförsäljning, ringer till en konsument ocherbjuder en vara som näringsidkaren vet att konsumenten är intresserad av.Anledning saknas att föra in dessa senare fall under lagen. Givetvis är det änmindre motiverat att låta lagen omfatta fall när det är konsumenten själv somringer upp en näringsidkare och beställer varor. När den vanliga hemförsäljningen kom att regleras genom1971 års lag, med de skyldigheter för näringsidkarna som den innebar, uppstodnaturligtvis en risk för att näringsidkarna skulle försöka komma undan dessaskyldigheter genom att i större omfattning gå över till en systematiskt bedriventelefonförsäljning. Enligt vad liar uppgett i dettalagstiftningsärende synes utvecklingen också gå åt det hållet. Med hänsyn tilldetta och då det inte är sakligt motiverat att konsumenterna skall ha ett sämreskydd vid en sådan försäljning än vid direktförsäljning i hemmet, bör lagen nugöras tillämplig även på telefonförsäljning som bedrivs i mera organiseradeformer. Också intresset av nordisk rättslikhet talar i denna riktning. 1971 årslag bygger på ett system som förutsätter att parterna träffas personligen, varvid näringsidkaren bl. a. skall överlämna en informations handling och en ångerblankett. Dessa handlingar skall konsumenten kvittera genom sin namnteckning. Detta system kan uppenbarligen inte upprätthållas vid telefonförsäljning. I detta fall bör man i stället tillämpa den ordningenatt näringsidkaren skall lämna eller sända handlingarna till konsumenten. Eftersom det inte är ovanligt att parterna har olika uppfattningarom vad som har sagts vid ett telefonsamtal, bör näringsidkaren , bifoga en skriftlig bekräftelse av vad som har avtalats vid samtalet. Inte heller de regler som lag innehåller omångerfristens beräkning passar för telefonförsäljning. Hur ångerfristen börberäknas i detta fall behandlas i nästa avsnitt. Sammanfattning av skälen: Konsumenterna behöver sammaskydd vid systematiskt bedriven telefonförsäljning som vid ett personligt säljbesöki hemmet. Lagen bör därför göras tillämplig på sådan telefonförsäljning. Prop.1981/82:40 14 Ångerveckan skall löpa från den dag konsumenten fick tillfälleatt undersöka godset. I vissa fall skall tiden dock räknas från det attkonsumenten fick föreskrivna informationshandlingar, även om han eller hon dåännu inte hade tagit emot godset. Kommitténs förslag: Överensstämmer i huvudsak meddepartementsförslaget (se betänkandet s. 134-137). Remissinstanserna: Några anser att ångerfristen alltidskall börja löpa först när godset har kommit konsumenten till banda. Andradäremot godtar i huvudsak kommitténs förslag. En del av dem har dock synpunkternär det gäller de föreslagna undantagen (se bil. 3 avsnitt 5). Skäl för departementsförslaget: Enligt hemförsäljningslagkan konsumenten frånträda sitt anbud eller svar (ångra sig) genom att överlämnaeller skicka ett skriftligt meddelande om detta till säljaren inom en veckaräknat för sammanträffandet. Ångerfristen är alltså alltid en veckafrån det att parterna sammanträffade. Eftersom reglerna om hemförsäljning i fortsättningen böromfatta även försäljning som sker per telefon går det inte längre i alla lägenatt använda sammanträffandet mellan parterna som utgångspunkt för ångerveckansberäkning. En naturlig startpunkt är i detta fall den tidpunkt då konsumententog emot godset. Även vid hemförsäljning som inte sker per telefon finns detskäl som talar för att ångerveckan räknas först från denna tidpunkt. Det harnämligen visat sig att många konsumenter tror att ångerveckan börjar löpa förstnär de får godset i sin hand. Denna missuppfattning är i och för sig naturlig,eftersom det inte är ovanligt att avtalet ingås och godset lämnas vid sammatillfälle. Det är givetvis också en fördel för konsumenten, om denne gestillfälle att undersöka godset innan han eller hon bestämmer sig för om köpetskall stå fast eller ej'. Det bör dock vara tillräckligt om konsumenten harfått undersöka ett demonstrationsexemplar eller annat gods av samma slag somdet köpta. En regel om att ångerveckan börjar löpa den dag dåkonsumenten fick tillfälle att undersöka godset eller likadant gods skulle ipraktiken inte innebära någon större skillnad mot vad som gäller, dvs. attparternas sammanträffande utgör startpunkten för ångerveckan. De flestanäringsidkare som bedriver hemförsäljning medför den produkt de avseratt sälja eller prover på denna produkt, Konsumenten får då redan vid besökettillfälle att granska den vara han eller hon tänker köpa, och ångerveckanbörjar alltså att löpa från samma tidpunkt oavsett om man väljer den ena ellerden andra utgångspunkten för dess beräkning. 1981/82:40 15 När det gäller avtal om en fortlöpande tjänst, t. ex.regelbunden tillsyn och Angerfristens be-justering av en villapanna, kanångerveckan emellertid av naturliga skäl inte räkiung löpa från det konsumentenfick möjlighet att granska den tjänst han eller hon har förvärvat. Det skulle iså fall innebära att konsumenten fick ångra ett avtal efter det att tjänstenhar utförts. Vid avtal om en fortlöpande tjänst bör ångerveckan i stället börjaden dag då de föreskrivna informationshandlingarna m. m. överlämnades tillkonsumenten. Vid hembesök överlämnas dessa handlingar direkt i samband medbesöket. Har avtal om en fortlöpande tjänst träffats per telefon, börångerveckan på motsvarande sätt börja löpa från det att handlingarna därefterkom konsumenten till banda. Även vid köp av lös egendom kan det i vissa fall föra förlångt att låta ångerveckan löpa först från den tidpunkt då konsumenten efterköpet tog emot godset eller likadant gods. Detta gäller för det första dågodset har tillverkats eller ändrats efter konsumentens särskilda krav. Godsetkan ju i dessa fall inte förevisas för konsumenten innan det är tillverkateller anpassat efter dennes önskemål. Ett annat fall gäller gods somnäringsidkaren av praktiska skäl inte kan föra med sig, t. ex.monteringsfärdiga småhus, eller som i övrigt kräver stora transportkostnader.Ångerveckan bör i dessa fall börja löpa först från den dag konsumenten fick delav föreskrivna informationshandlingar. Vid köp av lös egendom kan det således förekomma två olikasätt att beräkna startpunkten för ångerfristen: antingen enligt huvudregelnfrån det att konsumenten fick tillfälle att undersöka godset eller likadantgods eller också enligt undantagsregeln från det att konsumenten fickföreskrivna informationshandlingar. För att inte konsumenten skall behöva kännaosäkerhet om hur ångerfristen skall beräknas i det enskilda fallet bör detkrävas att näringsidkaren träffar en skriftlig överenskommelse med konsumenteni de fall ångerfristen skall beräknas enligt undantagsregeln. Ett sådant kravhar även den fördelen att en överenskommelse av detta slag kan bli föremål förprövning med stöd av den näringsrättsliga lagstiftningen. Konsumentombudsmannenkan sålunda pröva om överenskommelsen med hänsyn till varutyp osv. kan ansesoskälig mot konsumenten och vid behov föra frågan vidare tillmarknadsdomstolen. Sammanfattning av skälen: Flera skäl talar för attångerveckan börjar löpa först från den dag konsumenten fick tillfälle attundersöka godset eller likadant gods. Framför allt är det rimligt attkonsumenten har kunnat granska godset innan han eller hon bestämmer sig för attångra köpet eller inte. Vid avtal om fortlöpande tjänster kan en sådan regel dockinte upprätthållas. Ångerveckan bör i detta fall börja löpa från den dagkonsumenten fick föreskrivna informationshandlingar m. m. Även vid köp av lösegendom kan det i vissa fall, t. ex. i fråga om specialtillverkat gods, föraför långt att låta ångerveckan löpa först från det att konsumenten tog del avgodset eller likadant gods. Också då bör ångerveckan räknas från den dag då 1981/82:40 16 konsumenten fick föreskrivna informationshandlingar, underförutsättning Näringsidkares attnäringsidkaren skriftligen har kommit överens med konsumenten om ansvar för utfästel- 2.6 Näringsidkares ansvar för utfästelser av ombud Nuvarande regler om utfästelser av ett ombud ersätts av enbestämmelse om att ombudet alltid är behörigt att ingå avtal om hemförsäljning,utfästa förmåner som är avsedda att ingå i ett sådant avtal samt ta emotbetalning för näringsidkarens räkning. Kommitténs förslag: De nuvarande reglerna ersätts av enbestämmelse om attombudet har legal ställningsfullmakt att ingå avtal om hemförsäljning samt taemot betalning för näringsidkarens räkning (se betänkandet s. Remissinstanserna: Mänga anser att kommittéförslaget utgören värdefull förstärkningav konsumentskyddet vid hemförsäljning. kritiska (se bil. 3 avsnitt 7). Skäl för departementsförslaget: Näringsidkare som bedriverhemförsäljning företräds ofta av försäljare, som i egenskap av ombud tarkontakt med konsumenter för att få till stånd avtal mellan dem ochnäringsidkaren. Försäljarna har vanligen inte behörighet att ingå avtal sombinder näringsidkaren utan endast att ta upp beställningar som näringsidkarensedan får ta ställning till. När en försäljare tar upp en sådan beställning förekommerdet inte sällan att försäljaren lämnar muntliga utfästelser till konsumenten omsärskilda förmåner vid sidan av de köpevillkor som näringsidkaren erbjuder ochsom normalt är intagna i de tryckta ordersedlar eller kontraktsformulär sombrukar användas vid detta slag av försäljning. Sådana utfästelser, som i denjuridiska litteraturen kallas "sidolöpare", kan avse t. ex. rabatter,gratis tillbehör, särskilda egenskaper hos den beställda varan, leveranstideller betalningsvillkor. Självfallet kan utfästelser av detta slag vara avväsentlig betydelse för konsumentens ställningstagande till ettförsäljningserbjudande. Enligt allmänna avtalsrättsliga principer blirnäringsidkaren inte bunden av utfästelser som försäljaren saknar behörighet attgöra (se 10 § avtalslagen och NJA 1968 s. 303). För att bereda konsumenternaett skydd vid hemförsäljning när försäljaren inte har vidsträcktare behörighetän ätt enbart ta emot anbud har en särskild bestämmelse tagits in hemförsäljningslagmed sikte på det fallet att näringsidkaren antar ett anbud som 1981/82:40 17 konsumenten har lämnat till näringsidkarens ombud.Bestämmelsen innebär Näringsidkares att näringsidkaren då anses ha godtagitanbudet sådant det har framförts till ansvar för utfästel-ombudet (dvs.inklusive förekommande sidolöpare), om inte annat uttryck- ser av ombudligen anges eller uppenbart framgår av omständigheterna. I den juridiska litteraturen har denna bestämmelsekritiserats från olika utgångspunkter. a. har det uttryckts tvivel omhuruvida den verkligen innebär något effektivt skydd för konsumenten (se ,Säljföreta-gets ansvar för försäljarens culpa in contrahendo vid hemförsäljningoch andra konsumentköp, i 1974 s. 737 ff, och ,Konsumentskydd vid köp, i Uppsatser i Civilrätt 1,1973, s. 19 f). Framförallthar det gjorts gällande att näringsidkaren enligt bestämmelsen lätt kan undgåbundenhet av en sidolöpare t. ex. genom att i orderbekråftelsen ange att någonsidolöpare inte godtas eller att näringsidkaren accepterar endast det anbud somkonsumenten har lämnat enligt den skriftliga beställningssedeln. Bestämmelsenkan på så sätt ofta bli ett slag i luften. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att man här rör sigpå ett av de mest komplicerade områdena inom den allmänna avtalsrätten (prop.1971:86 s. 54 f och 76). Bestämmelsen har vidare betecknats som ett provisoriumi avbidan på en slutlig lösning av sidolöparproblemet med giltighet även iandra sammanhang än enbart hemförsäljning (prop. 1971:86 s. 80). Någon sådanmera allmängiltig lösning är emellertid inte f. n. aktuell. Att sidolöparproblemet sålunda har ägnats särskilduppmärksamhet när det gäller hemförsäljning hänger samman med att näringsidkarnasombud, som har nämnts, i allmänhet saknar behörighet att vidta andrarättshandlingar på huvudmannens vägnar än att ta emot anbud från konsumenterna.Denna försäljningsform skiljer sig därigenom från t. ex. den vanligabutikshandeln, där näringsidkarna företräds av expediter som genom sinanställning anses ha s. k. ställningsfullmakt att ingå avtal och vidta andrarättshandlingar för huvudmannens räkning. Om en expedit vid försäljningenlämnar olika slags utfästelser, kan näringsidkaren i allmänhet inte därefter taavstånd från dem. Det är givet att många konsumenter räknar med att detsammagäller vid hemförsäljning och därför utgår fråri att utfästelser av enhemförsäljare utan vidare blir bindande för den näringsidkare som har anlitatförsäljaren som ombud. Ett sätt att pä denna punkt närma hemförsäljningen tillden vanliga butikshandeln är att, som kommittén har föreslagit, föreskriva iden nya hemförsäljningslagen att näringsidkarens ombud alltid skall ansesbehörigt att ingå avtal för näringsidkarens räkning. En sådan föreskrift fördelen att ett avtal normalt kommer till stånd vid hembesöket,om inte ombudet tydligt klargör att han endast vill ta upp en beställning somdet sedan är näringsidkarens sak att ta ställning till. Och en följd av att ettavtal kommer till stånd redan vid hembesöket är att avtalet automatisktomfattar alla de olika slags förmåner som ombudet därvid kan ha utfäst. Det är emellertid inget som hindrar att näringsidkarnaförbjuder ombuden 2 1981/82. att utnyttja en sådan legal ställningsfullmakt, omnäringsidkarna föredrar att även i fortsättningen bedriva sin hemförsäljningsverksamhetså att ett bindande avtal kommer till stånd först efter en bekräftelse frånderas egen sida av en beställning från konsumenten. Och man kan räkna med attombuden i regel också kommer aft åtlyda ett sådant förbud och alltså inte dåingår något avtal. I så fall är man tillbaka i den situation som f. n. reglerasi hemförsäljningslagen, nämligen att ombudet endast tar upp en beställning avkonsumenten för vidare förmedling till näringsidkaren. Trots det nu sagda är en bestämmelse av det slag som nysshar diskuterats ägnad att förbättra skyddet för konsumenterna. Den bör alltsågenomföras. Bestämmelsen bör emellertid kompletteras med en regel som tar siktepå den situationen att ombudet, när ett avtal inte ingås vidhembesöket, därvid utfäster olika slags förmåner som näringsidkaren därefterinte vill godta. En lämplig lösning är att i lagen ge ombudet behörighet attäven göra sådana utfästelser. En sådan lösning innebär att näringsidkaren, omhan vid prövningen av konsumentens beställning bestämmer sig för att träffaavtal med denne, också måste svara för ombudets utfästelser. Näringsidkarentvingas med andra ord att innan avtalet ingås ta reda på om ombudet har lämnatnågon utfästelse och vad den i så fall har gått ut på. Har sådana utfästelserförekommit, får näringsidkaren ta ställningjtill om han kan godta dem ochalltså träffa avtal med konsumenten. I annat fall får näringsidkaren avstå heltfrån att göra någon affär med denne. Och skulle ombudet inte innannäringsidkaren ingår avtal med konsumenten ha upplyst näringsidkaren om vilkautfästelser som har lämnats, ligger det närmare till hands att denne får svaraför ombudets försumlighet i detta avseende än att konsumenten drabbas av dennaförsumlighet. Slutligen finns det skäl som talar för att näringsidkarnasombud får en legal behörighet att även ta emot betalning för näringsidkarnasräkning. förekommer det att ombud ibland tar emot betalning eller i varjefall handpenning utan att vara behöriga till detta. Om ombudet sedan underlåteratt redovisa betalningen till näringsidkaren kan konsumenten bli skyldig attbetala en gång till, eftersom näringsidkaren inte är bunden av vad ombudet utannäringsidkarens tillstånd företar sig. En sådan effekt är uppenbarligen intetillfredsställande och förhindras med en regel av det slag som angavs. En lösning efter de linjer som har diskuterats - alltsåatt näringsidkarnas ombud får en legal behörighet att ingå avtal omhemförsäljning, utfästa förmåner som är avsedda att ingå i ett sådant avtalsamt ta emot betalning för näringsidkarens räkning - innebär inte någraradikala ingrepp i det avtalsrättsliga system som råder f. n. Lösningen harendast till följd att ombuden, på samma sätt som huvuddelen av de butiksanställdaförsäljarna, får en ställningsfullmakt av det slag som regleras i 10 § andrastycket avtalslagen. På denna fullmakt kan sedan fullt ut tillämpas de allmännafullmaktsreglerna i avtalslagen. Det betyder bl. a. att näringsidkaren inteblir Näringsidkaresansvar för utfästelser av ombud 1981/82:40 19 bunden av ombudets åtgöranden, om ombudet bryter motnäringsidkarens Näringsförbud eller instruktioner och konsumenten inser eller bör inse detta. Sammanfattning av skälen: Det är inte tillfredsställandeatt de näringsid- vid hemförsälj-karesom anlitar ombud vid hemförsäljning f. n.kan på ett enkelt sätt komma ning? ifrån att svara för utfästelser som ombudethar lämnat vid hembesöket. När ett avtal träffas om hemförsäljning börnäringsidkaren alltid vara bunden av sådana utfästelser, vare sig avtalet har ingåttsav ombudet vid hembesöket eller det senare har kommit till stånd genom attnäringsidkaren antar ett anbud från konsumenten som har förmedlats av ombudet.För att uppnå detta resultat bör ombudet i lagen ges behörighet att ingå avtalom hemförsäljning och att utfästa förmåner som är avsedda att ingå i ett sådantavtal. Ombudet bör vidare ges en legal ställningsfullmakt att ta emot betalningför näringsidkarens räkning, så att inte konsumenten - som f. n. -riskerar attbetala dubbelt, dvs. till både ombudet och näringsidkaren. 2.7 Näringsförbud eller andra sanktioner vidhemförsäljning? Näringsförbud eller andra sanktioner, t. ex. av straffrättslignatur, bör inte införas vid hemförsäljning. Kommitténs förslag: Överensstämmer meddepartementsförslaget (se betänkandet s. 161-166). Remissinstanserna: De allra flesta tillstyrker kommitténsförslag (se bil. 3 avsnitt 8). Skäl för departementsförslaget: Vid tillkomsten av 1971års hemförsäljningslag diskuterades möjligheten att i lag införa ett allmänttillståndstvång för hemförsäljning och liknande försäljningsformer. Det ansågsemellertid då att näringsrättsliga åtgärder av detta slag borde undvikas, omman med en civilrättslig lagstiftning kunde komma till rätta med förekommandeolägenheter (se prop. 1971:86 s. 63 f). I skrivelse till i december 1972uttalade konsumentombudsmannen att ytterligare åtgärder borde vidtas för attbereda konsumenterna ett bättre skydd. En utväg skulle enligt konsumentombudsmannenvara att det i lag skapades möjlighet att vid vite förbjuda näringsidkare, sommer systematiskt åsidosatte hemförsäljningslagens föreskrifter, att i fortsättningenbedriva hemförsäljning (s. k. näringsförbud). Hemförsäljningslagen har numera varit i kraft mer än tioår. Som nämnts i avsnitt 2.1 är erfarenheterna av lagen goda. Den har sålundamedfört att många av de brister i konsumentskyddet som tidigare fanns påhemförsäljningsområdet numera har undanröjts. Det bör även påpekas att näringsrättsliglagstiftning, framför allt marknadsföringslagen och avtalsvillkorsla- Prop.1981/82:40 20 gen, har haft en väsentlig betydelse för att upprätthålla hemförsäljningsla-Öppet köp gens skyddsregler. har sålunda med stöd av dessalagar vid kraftiga viten förbjudit vissa näringsidkare att bedrivahemförsäljning utan att erinra konsumenterna om deras rättigheter enligt hemförsäljningslageneller utan att använda avtalsvillkor som är förenliga med lagens bestämmelser iövrigt. Visserligen har det i några fall inträffat att en näringsidkare som harmeddelats ett sådant vitesförbud trots detta har fortsatt att åsidosätta lagensföreskrifter. Sedan vitet dömts ut har emellertid, såvitt känt, någotupprepande inte förekommit. De möjligheter som redan finns för att komma till rättamed näringsidkare som åsidosätter hemförsäljningslagens regler har såledesvisat sig vara verksamma. Med hänsyn till detta finns det inte anledning att idetta sammanhang aktualisera regler om näringsförbud för den icke seriösahemförsäljningen, särskilt som ett sådant förbud inrymmer flera generellaproblem av rättslig art. Det finns inte heller skäl att tillskapa andrasanktionsmöjligheter, t. ex. av straffrättsligt slag, vid sidan av de påföljdersom kan tillgripas med stöd av marknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen. Sammanfattning av skälen: Den nuvarande näringsrättsligalagstiftningen, framför allt marknadsföringslagen och avtalsvillkorslagen,kompletterar på ett effektivt sätt de civilrättsliga påföljder som kan komma ifråga enligt hemförsäljningslagen för att komma till rätta med näringsidkaresom missbrukar hemförsäljningsformen. Det finns därför inte skäl att i dettasammanhang aktualisera ytterligare sanktionsmöjligheter vid hemförsäljning,vare sig i form av näringsförbud eller genom påföljder av straffrättslig natur e.d. Ingen tvingande lagstiftning om öppet köp. Kommitténs förslag: Överensstämmer meddepartementsförslaget (se betänkandet s. 31-34).