prop · G50394 · 1981-12-31 00:00:00 — Beslutenkan naturligtvis också föranleda ändringar eller tillägg i de föreskriftertransportmyndigheterna skall meddela enligt 3 § förordningen. Skyldigheten enligt förevarande paragraf skall ses som ett komplement tillskyldigheten enligt 3 §, inte som en dubblering av denna. En förutsättning för att godtagbar säkerhetskall kunna vidmakthållas under en transport är att de anordningar, som kommer till användning vid transporten, erbjuder tillfredsställande trygghet. Det ankommer därför på resp transportmyndighet att ställa erforderliga krav på material, konstruktion, utförande och utrustning i vad avser transportmedel, enhetslastanordningar,behållare och emballage som används vid transport av farligt gods. Uppräkningen av vilka anorciningar somtransportmyndigheterna skall bedömafrän säkerhetssynpunkt, är vald med hänsyn till behovet av att kunna ange inom vilket område myndigheterna kan och bör standardisera säkerhetskraven.Med transportmedel förstås här detsamma som i 3 § lagen. Med enhets-lastanordning förstås envaraktig anordning för godstransport som är särskiltkonstruerad för att underlätta transport med flera transportmedel utan attgodset behöver lastas om. Enhetslastanordningarförekommer i flera olika utföranden. En del av dem är redan underkastade någon form avkrav på provning, så t ex vissa torrlast- och vätskecontainrar. Andra åter är föremål för en långt gående standardisering utan att krav pä provning ställs, t ex lastpallarna. Även lösflak ochliknande hör till gruppen enhetslastanordningar.Behållare och emballage kan förefalla vara synonyma begrepp. Här avses dock med behållare anordningar av typen avmonterbara .tankar, kärl för vätskor och gaser under tryck eller vid låg temperatur. Skillnaden m.ellan behållare och emballage är således oklar, men i det Prop.1981/82:94 182 enskilda fallet torde någonsvårighet inte föreligga förmyndigheten att korrekt identifiera det objekt som eventuella krav riktar sig m,ot. För att möjliggöra för transportmyndigheterna att säkra efterlevnaden av de krav som kan komma att ställas, börde ges rätt att föreskriva att nyssnämnda anordningar får användas förtransport endast om de är provade och godkända, dvs att anordningarna skall genomgå officiell provning. Denna rätt hindrar naturligtvis inte myndigheterna från att stanna vid att kräva provning vid sådanauktoriserad provplats som avses i 7 §lagen (1974:896) om officiell provning eller att nöja sig med att förutsätta egenkontroll, dvs kontroll sora den prövande låterutföra i egen verksarahet och på eget ansvar. Krav på märkning av gods förekommeri nu gällande, såväl nationellasom internationella, föreskrifter för samtliga transportslag. I vissa fall krävs även märkning av självatransportmedlet. Märkningen syftar till att göra dem som kommer i beröring med godset uppraärksamma på att fräga är om godsmed farliga egeiiskaper och även om artenav den fara godset representerar. Den skall också ge information om hur godset skall hanteras bl a i förhållande tillannat gods och till transportmedlet. I det internationella samarbetet rörande transport av farligt gods har man kommitmycket långt raed att åstadkomma enhetliga symboler för märkning.Samma symboler används därför över praktiskt taget hela världen,i vart fall för gränsöverskridande trafik. Mellantransportslagen skiljer sig märkningen ät huvudsakligen genomvissa tillägg av text eller siffror till symbolerna. Av det anförda framgår att det redan finns väl fungerande och allmänt accepterade system för märkning av farligt gods vid transporter. Med hänsyn till det stora antalet variationer och kombinationerav gods och transportmedel m m Prop.1981/82:94 183 som måste beaktas i sammanhanget bör föreskrifterom hur och i vilken utsträckning märkning skall ske raeddelas för varje transportslag för sig. Bemyndigande för transportmyndigheterna att meddela sådana föreskrifter lämnas därför i denna paragraf. 11 och 12 §§ Frågan "vad ärfarligt gods"? har i avsnitt 2.1 besvarats med bl a att det skall vara fräga om gods sora har skadebringande egenskaper,vilka det krävs särskilda insikter för att kunnaförutse. Säkra transporter av farligt gods förutsätter därför att densom har kunskaper om godsets särskildaegenskaper förmedlar kunskaperna till den somtar emot godset för transport. - I 9 § lagförslaget hari enlighet härmed uppdragits åt regeringen eller myndighet som regeringen utseratt meddela föreskrifter om uppgiftsplikt vidtransport av farligt gods. Uppdraget fullgörsdelvis här genom föreskrifter om att det för alla transporter skall finnas dels en skriftliggodsdeklaration, dels en skriftlig instruktion. Närmare föreskrifter rörandevem somi skall tillhandahålla uppgifterna till deklarationenoch instruktionen samt rörande deklarationernas ochinstruktionernas form, innehåll, antal,språk, förvaring under transporten m m börmeddelas av transportmyndigheterna. Detta m h t att skilda förutsättningar gäller förde olika transportslagen och till den detaljrikedom som krävs. I förordningenhar därför endast de grundläggande och för alla transportslag gemensamma kraven pä en godsdeklaration och en instruktion kommit tilluttryck. Särski_lt_om j;l_S Av största vikt är,att den som tar emot farligt gods förtransport känner till vad det är som skall transporteras. Deklarationen skall därför innehålla uppgifter om dels godsets korrekta tekniska benämning, dels om den klass godset tillhör enligt föreskrifternaför det transportslag som är i fråga.Slutligen skall deklarationen innehållaett intyg av avsändaren, att såvitt påhonom ankommer, givna föreskrifter iakttagits. Prop.1981/82:94 184 Något generellt formkrav för deklarationen har inte uppställts i paragrafen med hänsyn bl a till att det vid landtransporter förekommande bruket att låta fraktsedel och deklaration utgöra en enda handling bör fä fortleva. Det bör därför överlåtas åttransportmyndigheterna att uppställaeventuella formkrav. är;ski_lt_oml_2_{jj_ Medan uppgifterna enligt 11 § huvudsakligen ärriktade till den som har ansvaret förtransportens utförande, kan uppgifterna enligt 12 § sägas varariktade även till tredje man. Syftet medinstruktionerna är nämligen att ge räddningsmanskap och andra sådana upplysningar om godset att de pä ett verksamt sättkan motverka och förhindra skador om något oförutsettinträffar. Som ovan anförtsbör närmare föreskrifter rörande bl a hur instruktionerna skall handhas undertransporten lämpligen raeddelas av de behöriga transportmyndigheterna. Här bör endastframhållas, att det är av stor vikt att instruktionerna förvaras säatt de är tillgängliga fördem som kan behöva ta del av dem samt - inte minst- sä att rätt instruktion kan hänföras till rätt gods. 14 och 15 §§ Dessa paragrafer innehållerföreskrifter om några för allatransport- och varuslag gemensamma krav påförsiktighets-mätt i samband med transporter. 15 § syftar till att förebygga förekomstenav irrelevant märkning. Annan märkning änsådan som avser last i trans portmedlet får alltså inte förekomma.Inte heller får ett transportmedel, som över huvudtaget inte innehåller farligt gods, vara märkt. Onödig märkning kanju bl a föranleda opåkallade räddningspådragvid t ex en dikeskörning. Det bör särskilt påpekas att märkning inte fåravlägsnas förr än transportmedlet lossats ochrengjorts från alla rester av det farliga godset. Prop.1981/82:94 185 16 - 19 §§ Paragraferna innehållerett antal bemyndiganden för transportmyndigheterna och -beträffande transport av radioaktivtmaterial - för strålskyddsinstitutet och kärnkraftinspektionensamt en erinran om att en transportmyndighet skall sararåda med andra berördamyndigheter innan den meddelar föreskrifter. Frågor om samråd i transportfrågorsamt om strålskyddsinstitutets och kärnkraftinspektionens uppgifter har närmare behandlats i avsnitt 5. Tillsynsorganisationenhar utvecklats i avsnitt 6. 20 - 22 §§ Talan bör kunna föras mot rayndigheternas beslut enligt den föreslagna lagstiftningen. Mot beslut av polismyndighet, tullmyndighet eller spränga ämnesinspektionenföreslås därför att talan pä vanligt sätt får föras hos resp chefsmyndighet. Mot beslut av decentrala förvaltningsmyndigheterna får talan enligt förslagetföras hos kammarrätten, ora beslutet är meddelat i särskilt fall, dvs inte gäller till allmänefterrättelse, och i övrigt hos regeringen. Lagen (19 75:69) om explosiva och brandfarliga varor Det förslag till ändring i lagen om explosiva och brandfarliga varorsom betänkandet innehåller kompletteras med utkast till ändringar i förordningen(1949:341) om explosiva varor, förordningen(1961:568) om brandfarliga varor, kungörelsen(1957:232)' med vissa bestämmelser rörande explosiva varor för försvaretsbehov m m samt kungörelsen (1962:500) om brandfarligavaror, som omhänderhavas av /krigsmakten/, m m, sebilagorna 2-5. 1981/82:94 186 De centrala författningarnarörande explosiva och brandfarligavaror är de båda förordningarna.De har meddelats av regeringen. Förordningarnainnehåller, till skillnad från praktiskt taget alla andra lagar, förordningar och kungörelser som berör transport av farligt gods,materiella transportföreskrifter. T ex innehåller förordningenom explosiva varor en transportklassindelning av explosiva varor som skiljersig helt frän klassindelningen i ADR, RID, IMDGoch RAR. Förordningen om brandfarliga varor innehåller ett flertal materiella bestämmelser om transport medelst rörledning. De båda "militära" kungörelsernaär utflöden av förordningarnaoch bygger pä dessa. Följaktligen bygger också de föreskrifter i olika avseenden rörande hantering av explosiva och brandfarligavaror, som försvarsmyndigheterna meddelat, pä förordningarna( bl a Instruktion för förvaring och transport av försvaretsexplosiva varor, IFTEX, och Försvarsmaktensgemensamma bestämmelser rör åtgärder mot brand- och explosionsfara, BVFK). Lagen tillkom år19 75 för att ge regeringen de bemyndigandensom p g a 19 regeringsform dämera erfordrades för att regleringen av explosiva och brandfarliga varor alltjämt skulle kunna ske genom regeringsförordningar. Försvaret transporterar omfattandekvantiteter explosiva och brandfarliga varor och kommer liksom att ha behov av att kunna meddela särskildaföreskrifter för dessa transporter. Transporterna sker i bland med örlogsfartyg eller militära luftfartyg och kommer då inte att omfattas av lagen om transport av farligtgods, 4 §. I andra fall kan transporterna förutsättas bliundantagna genom beslut enligt 6 §denna lag. Till skillnad fränt ex lagen om hälso- och miljöfarliga varor och läkemedelsförordningen omfattar lagen ora explosivaoch brandfarliga varor inte andra varor änsådana som 1981/82:94 187 Däreraot omfattar sistnämnda lag andra transportmedel än vad lagen om transport av farligt gods gör, nämligen rörledningar. P g häravoch m h t försvarsmaktens speciella behov måste det finnas utrymme för att meddela transportföreskrifter med stödav lagen om explosiva och brandfarliga varor även efter ikraftträdandet avlagen om transport av farligt gods. Den föreslagnaändringen möjliggör detta,genom att endast de transporter förvilka lagen om transport av farligt gods gällerhar undantagits . Utkasten till följdändringar i förordningarnaoch de "militära" kungörelserna har upprättatsför att den författningsmässigaeffekten av införandet av lagen om transport avfarligt gods skall kunna överblickas. Någon mer grundlig genomgång av författningarnaligger emellertid inte bakom utkasten. Regleringen av explosiva ochbrandfarliga varor är nämligen över huvud taget otidsenlig och bör moderniseras. I samband med en total översyn av författningarnapå området sora enligt min uppfattning börkomma till stånd torde en bättre anpassning mellan lagen om transport avfarligt gods och regleringen av explosiva och brandfarliga varor komma attske. Utkasten torde inte krävanågon annan kommentar, än att den omständighetenatt 3 § 2 mom förordningen om explosiva varor föresläs upphävd inte hindrar försvarsmyndigheternaatt i föreskrifter enligt den "militära" explosivvarukun-görelsen bibehålladen transportklassindelning detta moment nu innehåller. Prop.1981/82:94 188 Kungörelsen (1945:126) om tillfällig inskränkningi rätten att sjöledes transportera explosiva varor Kungörelsen saknar självständigbetydelse vid sidan om sjösäkerhetslagen och lagen om transport av farligt gods samt de föreskrifter som meddelats resp kommer att meddelasmed stöd av nämnda lagar. Den bördärför upphöra att gälla. Lagen (1973:329) om hälso-och miljöfarliga varor Kungörelsen (1973:334) om hälso- och miljöfarligavaror Förordningen (1975:346) ora miljöfarligt avfall I betänkandet Ny produktkontrollorganisation(Ds Jo 1980:4) har kommittén för översyn av produktkontrollensorganisation föreslagit att transporter av sådana hälso-och miljöfarliga varor, som är farligt gods enligt lagen ora transport avfarligt gods, undantas från tillämpningsområdetför lagen om hälso- och miljöfarligavaror. Undantaget har gjorts i 2 §i ett förslag till produktkontrollförordning. Som en konsekvens av detta har kommittén föreslagit attde paragrafer i kungörelsen om hälso- och miljöfarligavaror, som innehåller bemyndiganden för ,luftfartsverket och SJ att meddela transportföreskrifter, skall upphöra att gälla. De skillnader i förhållande till ovanstående som ändringsförslagen i förevarandebetänkande innehåller, har tvä orsaker.För det första börundantaget från lagen om hälso- och miljöfarligavaror, enligt min uppfattning, beslutas av och sålunda fälagform. För det andra måste undantaget utformas så, att det författningsmässiga stödetför regeringen att meddela särskilda föreskrifterför transport av miljöfarligt avfall kvarstår, även om avfallet - vilket oftast är fallet - ärfarligt gods. Förordningen om miljöfarligt avfall, som är ett utflöde av lagen om hälso- och miljöfarligavaror, innehåller bl a bestämmelser om tillståndkskravi vissa fall för vägtransport av miljöfarligtavfall, 9-13 §§. Dessa bestämmelser, sop ären del av det totala systemet för kontroll över av- Prop.1981/82:94 189 fallet, avses gällavid sidan om lagen om transport av farligt gods. Som en huvudregel föreslås därför att lagenom hälso- och miljöfarliga varor inte skall gälla för transportav farligt gods, men att regeringen m h t det miljöfarliga avfallet undantagsvis kan förordna annorlunda. I fråga om följdändringar ikungörelsen har jag inte presenterat något eget förslag,utan hänvisar till de förslag som komm.ittén för översyn av produktkontrollens organisation lagt fram. De ändringar som påkallasav förevarande utredningsförslag torde emellertid beröra endast 49 § andrastycket, 56 §, 58 § tredje stycket och 64 S. Luftfartskungörelsen(1961:558) Kungörelsen (1933:85) angående förvaringoch transport till lands av kisellegeringar Läkemedelsförordningen (1962:701) Atomenergilagen (1956:306) Strålskyddsförordningen (19 58:652) Att ändringen i kungörelsen ang förvaringoch transport till lands av kisellegeringar fått en annan utformning än ändringen i övrigaförfattningar beror på att kungörelsenär den enda av författningarna som innehåller direkta transportföreskrifter. Några ändringar i luftfartslagen (1957:297), jfr 8 kap 4 §, eller strålskyddslagen (1958:110), jfr 22 §, kan inte I övrigt torde inte ändringsförslagenkräva några närmare kommentarer. Prop.1981/82:94 190 Förslag till lag om tillsyn över vissa internationella vägtransporter av farligt gods Förordningen (1974:35) ominternationell vägtransport av farligt gods I avsnitt 6.1 har jag framhållit att tillsynen över ADR-transporterbör ske på samma sättsom tillsynen över de nationellalandtransporterna. I förslaget till lag ora tillsyn över vissa internationella vägtransporter av farligt gods får regeringen därför bemyndigande att utse tillsynsmyndigheterna somskall utöva tillsynen. Vidare tillerkänns tillsynsmyndigheterna sarama befogenheter somenligt lagen om transport av farligt gods. Lagförslaget korapletteras i förordningen om internationell vägtransport av farligt gods med förordnande av tillsynsmyndigheterna och fullföljdsbestämmelser.Samma myndigheter och instansordning som i förordningen om transport av farligt gods föresläs. Enligt 1974 årsregeringsform kan endast föreskrivafängelse som rättsverkan av brott. Eftersom nuvarande 3 § i förordningen,vilken meddelats av regeringen, stadgar bl a fängelse för överträdelser av ADR, har paragrafenflyttats över till den föreslagna tillsynslagen. Sekretesslagen (1980:100), vilken träder i kraft , medför att 4 §förordningen bör upphävas. Prop.1981/82:94 191 Särskilt yttrande av Hans Hoppe(expert) I samband med transport av farligt gods har följande fem myndigheter (här bortses frånradioaktiva varor och läkemedel) en central funktion. Av utredningens förslagföljer att endast de tre sistnämnda myndighetsfunktionerna skulle sammanföras. Enligt min mening borde även Sjöfartsverketsmyndighetsuppgifter på detta område inordnas i den nya myndighet utredningen föreslår. Som skäl härför kan åberopassåväl administrativa, tekniska och ekonomiska omständigheter som säker-hetsmässiga aspekter. En mycket stor del av de transporter som sker med farligtgods sker i form av integrerade transporter mellan land och sjö. Ett närasamarbete mellan de myndigheter som har ansvar för reglering av land- resp sjötransportär därför nödvändigt. Dessutom gäller att man vid sjötransport tillämpar regler, vilka i mänga avseenden fungerar som riktmärke för harmoniseringav olika regelsystem pålandtransportområdet. En rad gränsproblemuppstår vid övergäng från ett transportmedel till ett annat, främst mellan land- och sjötransport, t ex i form av hantering i hamnar, färjetrafik m ra. Ett sammanförande av myndighetsansvaret pä sjösidan medmotsvarande funktioner pålandsidan ter sig därför både naturligt och önskvärt. Utvecklingen gårmot att en allt större andel av farligtgods-transporterna till viss del sker med flyg. Även här gäller att reglerna undan förundan anpassas till FN-rekommendationerna och att det därför finns ettstort intresse av att det etableras ett närasamarbete mellan 1981/82:94 192 och berördamyndigheter inom sjö- och landtransportområdena. Ett sammanförandeav myndighetsfunktionerna ter sig i och försig naturligt men är ännu nte av samma angelägenhet som på sjösidan. Genom ett samianförandeav myndighetsuppgifterna som ovan förordatsskapas förutsättningar för bl a en effektivare samordning vid utarbetande av regler för olika transportmedel, ett bättre utnyttjande av tillgängliga resurser, en aktivare bevakning av ochmedverkan i det internationella regelarbetet, en samordnad information till berörda parter bl a räddningstjänsten, industrin, transportörer, rederier, speditörer, polis, ett samlat organ av tillräcklig storlek för att kunna rymma expertis pä olika områden,en effektivare tillsynsverksamhet samt en samlad utbildningsverksamhet inomfarligt godsområdet. Vad gäller loKaliseringen av en särskild enhet förtransport av farligt gods så bör denna frågaom möjligt samordnas med behandlingenav det uredningsförslag som presenterats rörande produktkontrollens framtida organisation. Omman skulle stanna för utredningens förslag att inte samordna annat än myndighetsfunktionerna för landtranapprt talar enligt min uppfattning mycketför en lokalisering i nära anslutning till de övriga närmast berörda myndigheterna, dvs och , båda belägnai . Om man i stället skulle gävidare i samordningssträvandena och sammanföra myndighetsfunktionerna för åtminstoneland- och sjötransporter är det mycket som talar för en samlokalisering med eller rent av ettinordnande i en ny produktkontrollmyndighet. Prop.1981/82:94 193 Sammanfattningsvis borde enligt min uppfattning utredningeninte ha stannat vid att föreslå en samordning av myndighetsfunktionerna för landtransporter av farligt gods. I utredningsförslaget borde också ha ingått ett sammanförande av myndighetsfunktionerna för land- och sjötransporter,eventuellt också flygtransporter. Beträffande lokaliseringen av farligt gods-enheten så borde den bli beroende av i första hand till vilken/vilka myndigheter enheten starkaste anknytningen i sakfrågoroch var man kan erhålla bästa möjliga samordning ochresursutnyttjande. Lokaliseringen börsålunda bli beroende av såväl farligtgods-enhetens innehåll som överväganden rörande andra organisationsförändringar inomproduktkontrollens område. 1981/82:94 194 Arbetsgruppernas arbetsområden och sammansättning. Grupp I - samordning m m av regler för transport av farligt gods avdelningsdirektörenErik Tennevall, arbetarskyddsstyrelsen Grupp II -myndighetsansvaret experterna samt sjösäkerhetsdirektören , avdelningsdirektör.enBengt-Erik , avdelningsdirektören , arbetarskyddsstyrelsentrafikdirektören , SJ inspektören , Grupp III - tillsynfrågor förste byråsekreteraren , sjökaptenen , sjöfartsinspektionen sprängämnesinspektören , sprängämnesinspektionen tullinspektören , avdelningsdirektörenErik Tennevall, arbetarskyddsstyrelsen byrådirektören , sekreteraren , ingenjör , ASG Utkast till följdändring i förordningen(1949:341) om explosiva varor Regeringen föreskriveri fråga ora förordningen (1949:341) om explosiva varor dels att 3 § 2 mom och47 - 53 §§ skall upphöra att gälla, dels att 1 och 2 §§,4 §3 raom, 19 §, 58 § I mom, 59och 60 §§ (samt 61 §3 och 4 mom) skall ha nedan angivna lydelse .Med explosiva varor förstås i denna förordning varor, som bestå av eller innehålla explosiva eller pyrotekniska ämnen. Till explosiva varor hänföras ej explosiva luft- och gasblandningar, ej heller tändstickor. Bestämmelserna i denna förordning skola icke gälla beträffande läkemedeloch uteslutande för tillverkning därav avsedda varor, som innehålla eller beståav explosiva ämnen; dock må statens industriverk i den utsträckning som finnes påkallad föreskriva, att tillverkning annorstädes än å apotek av sådanaläkemedel och varor samt transport avsistnämnda varor skola vara underkastadeförordningens bestämmelser. Bestämmelserna i denna förordning skola icke gälla beträffande läkemedeloch uteslutande för tillverkning därav avsedda varor, som innehålla eller beståav explosiva ämnen; dock må statens industriverk i den utsträckning som finnes påkallad föreskriva, att tillverkning annorstädes än ä apotek av sådanaläkemedel och varor skola varaunderkastade förordningens bestämmelser. I fråga om transport av explosiva varor finns Denna förordning skall allenast i den mån regeringen särskilt förord-nar därom äga tillämpning pä försvarets fab-riker, verkstäder, forskningsanstalter och förråd samt kronan tillhö-riga explosiva varor, som äro avsedda för försvarets behov. Denna förordningskall allenast i den män regeringen särskilt förordnardärom äga tillämpning på försvaretsfabriker, verkstäder, forskningsanstalter och förråd samtkronan tillhöriga explosiva varor, som äro avsedda förförsvarets behov. Vad i denna förordning stadgas om transport skall dock utan sådant särskiltförordnande gälla ävenexplosiva varor som nämnts, såvida icke transporten sker under ledning av militärbefäl ellerannan av försvarsmyndighet förordnad person. Beträffande ammunition och tändmedel, som. avses i vapenlagen (1973:1176), samt hagelpatroneroch härför avsedda tändhattar ävensom förjaktstudsare avsedd kulammunition med central antändning skola bestämmelserna i 5 och 7 kapitlen avdenna förordning äga tillämpningallenast pä tillverkares och handlandesbefattning med sädana varor i och för rörelsen. 4 § 3 raora Med tillämpning av bestämmelsernai denna förordning avgör statens industriverk till vilket huvudslag ochtill vilken transportklass explosiv vara äratt hänföra samt, efter samråd med krigs- Med tillämpning av be-stäramelsernai denna förordning avgör statens industriverk till vilket huvudslag samt,efter samråd med krigsmateriel-inspektioneninom handels- matrielinspektionen inom han-del.departementet, huruvidaexplosiv vara skall anses som militärexplosiv vara. departementet,huruvida explosiv vara skall anses som militär explosiv vara.