prop · G50334 · 1981-12-31 00:00:00 — Som JK har uttalat vid remissbehandlingentorde omständigheterna endast i sällsynta undanlagsfall vara sådana att målsägandeneller käranden kan beviljas allmän rättshjälp för all få en ansvarsfråga avhär aktuell karaktär prövad av domstol, om allmän åklagare efter prövning intehar velat väcka eller biträda talan. Den som väcker talan molen offentlig funktionär under påslående alt denne har begått brott itjänsteutövningen riskerar alltså all få betala både sina egna och motpartensrättegångskostnader. Kommittén diskuterar om man bör införa en reglering somskulle innebära all målsäganden resp. käranden generellt befrias frånskyldighet all ansvara för motpartens rättegångskostnader i ansvars- ellerskadeståndsmål mol offentliga funktionärer på gmnd av deras tjänsteutövning.Kommittén avvisar emellertid tanken på en sådan lagändring ulan alt ställningtas lill de mera gmndläggande frågorna rörande parts ansvar för motpartsrättegångskostnader som f.n. utreds av rältegångsutredningen. Kommitténföreslår dock så vida ett undanlag från de allmänna reglerna att omfunktionären vinner målet rättegångskostnaderna kan kvittas i fall därmotparten hade befogad anledning all få saken prövad. När det gäller funkUonärensmöjlighet lill gollgörelse för sina egna rättegångskostnader är enligtkommittén en reform mera oberoende av de principer som ligger till gmnd för 18kap. Ett avgörande argument för all funktionären, om talan ogillas, skallfå ersättning för sina kostnader av del allmänna är enligt kommittén all delinte är som privatperson ulan som representant för del allmänna somfunktionären enligt åliggande i sådant fall har fullgjort de uppgifter som viden rättslig prövning befunnits vara rikligt utförda och därför inte kunnatföranleda alt den mot honom förda ansvars- eller skadeståndstalan bifalls.Kommittén föreslår all staten skall svara för den offentlige funktionärens egnakostnader när en enskild för ansvars- eller skadeståndstalan mol en funkUonärpå gmnd av dennes tjänsteutövning. Sådan ersättning skall utgå även omfunktionären fälls lill ansvar men inte när en mot funkUonären fördskadeståndstalan bifalls. Vidare föreslår kommittén all, om funktionären medanledning av rättegången har att inställa sig personligen inför rätlen,inställelsen skall anses som en åtgärd i tjänsten. Den nya regleringenföreslås upplagen i en "lag om rättegångskostnader i vissa mål rörandeoffentligt anställda arbetstagare m.fl." Lagen avser såväl statligt somkommunall (landstingskommunalt) anställda arbetstagare samt vissa statliga ochkommunala uppdragstagare. 1981/82:34 21 Kommitténsförslag har i sina huvuddrag tillstyrkts av de flesta remissinstanserna. Frånen del håll har dock satts i fråga lämpligheten av all lagstiftningen skallberöra kommunala tjänstemän. Flera instanser föreslår all del kostnadsansvarsom enligt kommitléförslagel läggs på staten i stället skall åvilatjänstemannens arbetsgivare. Många instanser förordar all statens ellerarbetsgivarens betalningsansvar när del gäller brottmål skall inskränkas defall där åtalet ogillas. Den föreslagna regeln om möjlighet all, i fall dåarbetstagaren vunnit målet, förordna att vardera parten skall bära sinrättegångskostnad om motparten hade skälig anledning alt få saken prövadavstyrks av flera remissinstanser. Anmärkningar framförs också från skilda hållrörande andra enskildheter i förslaget. anser all denföreslagna lagregleringen är överdimensionerad och all man kan ifrågasätta omdel inte är möjligt att uppnå ett tillfredsställande resultat mera inom ramenför gällande system, l.ex. genom komplettering av rällshjälpslagstiflningen ochreglerna om förordnande av offentlig försvarare. Jag har för egen del svårtalt se all del för de mål som del här gäller är motiverat med något avsteg frånden allmänna principen om alt den part som förlorar ett mål som regel skallersätta motpartens rättegångskostnader. Denna princip har ju bl.a. lillfunktion alt motverka obefogade rättegångar. Det synes inte finnas någonanledning all underiåla all la Ullvara denna funktion beträffande de mål somdel här är fråga om. Detta gäller i synnerhet som remissbehandlingen återspelarfarhågor för alt obefogade straff- eller skadeståndsanspråk i viss omfattningkan komma att framställas när de här aktuella lalebegränsningsreglerna lasbort. All beakta är också att frågan om ökad möjlighet för domstolarna altavgöra sådana mål utan huvudförhandling enligt mitt förslag ställs påframliden. När del gäller dekostnader som kan uppkomma för en offenUig funktionär som blir föremål förenskilt straff- eller skadeståndsanspråk på gmnd av påstått brott i tjänstenanser jag mig lill en början kunna godta kommitléförslagel lill den del detinnebär all inställelse inför domstol skall få anses som en åtgärd i tjänsten.Denna princip bör emellertid enligt min mening gälla inte enbart i fråga ominställelse ulan också beträffande andra åtgärder som kan behöva vidtas förrättegångens förberedande eller talans utförande, såsom exempelvis avgivande avsvaromål. Rätten för funktionären all ulföra sådana åtgärder i tjänsten börläggas fast genom lagstiftning. Den bör göras oberoende av utgången av målet. Med denna utgångspunkttorde i praktiken endast sällan kostnader uppkomma för den offenUigefunktionären i mål av här aktuell karaktär. I den mån så ändå blir förhållandeltorde fråga regelmässigt vara om fall då funkUonären har anlitat ombud ellerförsvarare eller förebringat bevisning. Inte heller i dessa fall behöveremellertid kostnader uppkomma för funktionären. Har nämligen funktionären haftoffenUig försvarare, följer av allmänna regler alt skyldighet att betala Ullbakaförsvarskoslnaderna lill 1981/82:34 22 stateni princip åläggs den part som förlorar målet. Och om funktionären har åtnjutitannan rättshjälp i målet, t. ex. för beviskoslnader, är också principen den attmotparten åläggs betalningsskyldighet gentemot staten om han förlorar målet. Vinnertjänstemannen målet, slipper han alltså utgifter för de nu berörda kostnaderna.Några särskilda kostnadsregler till förmån för en offentlig funktionär som påtalan av enskild part döms till ansvar eller ersättningsskyldighet på gmnd avbrott i tjänsten bör å andra sidan enligt min mening inte införas. Skulle såbli förhållandel, kan det ju i efterhand sägas all talan i stället hade bortföras eller biträdas av allmän åklagare. Manmåste emellertid räkna med möjligheten av att det i vissa fall uppkommerrättegångskostnader för en offentlig funktionär som blir instämd i ett mål omenskilt åtal eller skadeståndsanspråk, även när den mol honom förda talanogillas. Det gäller bl.a. brottmål där funktionären saknar offentlig försvarareoch på gmnd av sina inkomstförhållanden inte kan få rättshjälp. Motpartenåläggs då visserligen regelmässigt ersättningsskyldighet, men det kan somkommittén har funnit förefalla naturligt att funkUonären inte skall behöva varahänvisad lill all själv försöka driva in denna sannolikt ofta osäkra fordran.Med hänsyn del samband som föreligger mellan rättegången och funktionärenstjänst synes det rimligt all del allmänna här träder emellan. En reglering bördärför införas om det allmännas skyldighet alt ersätta de offentligafunktionärerna deras rättegångskostnad i vissa mål om ansvar eller enskiltanspråk på gmnd av åtgärder i tjänsten. Regleringenbör gälla offentliga tjänstemän oberoende av tjänsteställning. I enlighet medvad jag fömt har sagt anser jag i likhet med flera remissinstanser att den såvitlavser både brottmål och tvistemål i princip bör begränsas till de fall dä talanhar lämnats ulan bifall. Underremissbehandlingen har särskilt diskuterats huruvida en lagreglering i ämnetbör omfatta kommunala arbetstagare och likställda och om staten i så fall böransvara även för de senares rättegångskostnader. Kommittén har vall denlösningen all regleringen omfattar såväl statliga som kommunala arbets- ochuppdragstagare samt all staten i förekommande fall skall vara ansvarig förrättegångskostnaderna oavsett vem som har varit den offenUige funktionärensarbets- eller uppdragsgivare. Vägledande för kommitténs ställningstagande i ansvarighetsfräganhar varit det sätt på vilket frågan har lösts när det gäller rättshjälp enligt rätlshjälpslagen;staten utger ersättning lill en offentlig funktionär med rättshjälp vare sigdenne är stals- eller kommunalanställd. Kommittén pekar också på del förhållandelatt staten såsom lagstiftare ytterst har alt besluta om vilka funktioner somskall vila på de offentliga organen och via lagstiftningen kan förfoga över desanktioner som skall riktas mol felaktigt utförande av dessa funkUoner. gör sig med hänsyn härUll del synsättet gällande att staten också tarell ansvar för de kostnader som kan uppstå för 1981/82:34 23 offentligafunktionärer när deras handlande i tjänsten angrips av utomstående. Jaganser för egen del liksom kommittén all en ny reglering i ämnet bör omfattasåväl staUiga som kommunala och likställda arbets- och uppdragstagare. Däremothar jag svårt alt se annat än att principen bör vara den att det kostnadsansvarsom här kan bli aktuellt åläggs arbets- eller uppdragsgivaren oavsett om denneär staten eller en kommun eller landstingskommun. Kommitténs hänvisning till rällshjälpslagsliflningenär enligt min mening mindre träffande med hänsyn till alt den lagsUftningen ärav generell karaktär och inte motiveras av de särskilda skäl som ligger bakomden nu Ulllänkla regleringen. All ålägga staten ell särskilt kostnadsansvar i dessegenskap av lagstiftare förefaller inte riktigt. Del kan emellertid av praktiskaskäl vara befogat att staten i förevarande sammanhang åtar sig arbetsgivaransvaretför kommunala funktionärer med statligt reglerade tjänster. Jag förordar enlösning av denna innebörd. Utbetalningar från staten - som kan beräknas uppgåendast lill några tusental kronor synes kunna ske huvudsakligen isamma ordning som den som tillämpas beträffande statsmyndigheternasskadereglering. har föreslagit bör bestämmelser i ämnet las upp i en särskild lag.Jag delar emellertid den under remissbehandlingen framförda uppfattningen alllagregleringen bör göras något enklare än kommitléförslagel. Jag återkommer lillfrågan i specialmotiveringen. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag 1. lagom ändring i 2. lagom offentliga funktionärers rätt lill gollgörelse för rättegångskost nad i vissa mål m. m. Förslagen bör fogastill regeringsprolokollel i detta ärende som bilaga 4.' Idenna paragraf regleras f. n. behörigheten för olika allmänna åklagare. Såsom Udigarehar redovisats är RÅ ende behörige allmänne åklagare i 'Bilagan har uteslutits här. Förslagen är likalydande med dem som är fogade tillpropositionen. 1981/82:34 24 undertältoch hovrätt beträffande vissa i lagrummet särskilt angivna högre statligafunktionärer när fråga är om ansvar eller enskilt anspråk på gmnd av brott iutövningen av tjänsten eller uppdraget. I enlighet med vad jag har anfört i detföregående föreslås alt lagmmmet ändras så att behörighet att vara åklagare i undertättoch hovrätt i dessa fall skall tillkomma åklagare i allmänhet. Såvitt gällerbehörigheten att vara åklagare i hovrätt föreslås dock ett undantag, nämligennär del gäller domare som enligt 2 kap. 2 § har fomm i denna instans.Beträffande övriga domare har några särtegler av aktuellt slag inte ansettsböra gälla. RÅ:sexklusiva behörighet all åtala hovrällsdomare och revisionssekreterare förbrott av här aktuellt slag följer av regeln i lagmmmels tredje stycke attriksåklagaren är åklagare vid högsta domstolen, där de angivna tjänstemännenenligt 3 kap. 3 § har fomm. Delkan anmärkas all ändringen av paragrafen även begränsar räckvidden avbestämmelsen i 23 kap. 22 § första stycket andra meningen om all förundersökningi vissa fall inte behöver äga rum. Somjag har påpekat i den allmänna motiveringen föreskrivs i åklagarinslmktionen(20 och 30 §§) att länsåklagare resp. chefsåklagare i storstads-distriktenskall fullgöra åklagamppgifler som är särskilt krävande eller av annat skäl börfullgöras av åklagare i sådan ställning. Dessa föreskrifter kan naturligtvis i prakUkenofta bli tillämpliga när fråga är om åtal för brott i tjänsten mol funktionärtillhörande den krets beträffande vilken RÅ haft ensambehörighel. Jagvill också påpeka alt RÅ alllid har möjlighet att överta en uppgift somankommer på lägre åklagare. Ändringenav paragrafen innebär all subsidiär åtalsräll för brott i tjänsteutövningen ifortsättningen tillkommer målsäganden beträffande flertalet av de funktionärersom fömt har varit undantagna från denna rätt. Iparagrafen anges den begränsade grupp funktionärer beträffande vilka någon subsidiärålalsrält för brott av aktuellt slag inte heller i fortsättningen avsestillkomma en målsägande. Del är här fråga om regler som i huvudsak utgör endirekt konsekvens av bestämmelser i regeringsformen saml riksdagsordningen ochvissa särskilda författningar om myndigheter. Iöverensstämmelse med kommiftéförslagel innebär departementsförsla-get en bötjanall ålalsrälten inte gäller beträffande statsråd, justitieråd ellerregeringsråd och inte heller i fråga om JO eller den som har tjänstgjort i hansställe. Som jag har uttalat i den allmänna motiveringen har bland de aktuellafunktionärerna även upplagils JK och den som har tjänstgjort i hans ställe. Medanledning av påpekanden under remissbehandlingen från JO och rältegångsutredningenhar paragrafen avfattats på del sättet all den dessutom omfattar defunktionärer beträffande vilka det i riksdagsordning- 1981/82:34 25 eneller annan författning på samma sätt som i fråga om JO föreskrivs alt åtalskall beslutas av utskott hos . Del gäller här enligt 9 kap. 8 § riksdagsordningentill en början fullmäktige i (med visst undanlag), riksdagensrevisorer, ledamöter av förvallningsslyrelse, valprövningsnämnd ochbesvärsnämnd samt kammarsekreteraren. Vidare avses fullmäkUge i riksgäldskonloretsamt vissa funkUonärer hos defta och hos , se lagen (1974:568) om riksgäldskonloret,lagen (RES 1975:8) med reglemente för riksgäldskonloret, och lagen (RFS 1975:6)med reglemente för . I de fall som avses i sistnämnda tvåförfattningar är förutom vederbörande riksdagsutskott - finansutskottet -ävenannat riksdagsorgan behörigt all besluta om åtal (riksgäldsfullmäktige resp.riksbanksfullmäktige). Däremot har jag inte ansett att det finns skäl alt iparagrafen erinra om de mera speciella och annorlunda konslmerade regler somenligt 4 kap. 8 och 9 §§ och 5 kap. 7 § regeringsformen gäller beträffanderiksdagens ledamöter och ersättare för dem, liksom beträffande talmannen samtstatschefen och riksföreståndare. Paragrafen utgör i sinnuvarande lydelse hinder för målsäganden inte endast att väcka åtal ulan ocksåatt övertaga eller i högre rätt fullfölja väckt åtal för brott av aktuelltslag. I den nya lydelsen har orden "i högre rätt fullfölja åtal" fältutgå. För de funktionärer som avses i punkterna 1-4 fyller de ingen funktioneftersom dessa funktionärer har fomm i högsta domstolen i mål om ansvar förbrott av detta slag. Beträffande de funkUonärer som avses i punkt 5 har detansetts sakligt omotiverat all låta laleförbudel få en vidare omfattning än vadsom påkallas av reglerna i riksdagsordningen och andra här aktuellaförfattningar. Del innebär all en målsägande kan ensam fullfölja ett eftervederbörande riksdagsorgans beslut väckt åtal av förevarande slag om detta harogillats.i lägre rätt. Paragrafenslydelse lar sikte endast på brott som faller under allmänt åtal (jfr 8 och 9 §§).De regler i regeringsformen och riksdagsordningen m.fl. författningar somföreskriver all åtal skall beslutas av ell riksdagsorgan torde emellertid varatillämpliga även på sådana brott som endast får åtalas av målsäganden, i denmån brotten har begåtts i utövningen av tjänst eller uppdrag. Ullrycket"brott i utövningen av tjänsten eller uppdraget" överensstämmer meddel som f. n. förekommer i 7 kap. 4 § andra stycket. Beträffande tolkningen avdetta begrepp har kommittén i sitt belänkande (s. 112-122) anfört värdefullasynpunkter, mot vilka jag för min del inte har något att erinra. Detkan anmärkas alt ändringen av paragrafen också innebär en utvidgning av målsägandensrätt enligt 20 kap. 8 § tredje stycket all väcka talan om ansvar för falskt ellerobefogat åtal, falsk angivelse eller annan osann tillvitelse angående brott. 1981/82:34 26 Iparagrafen upptas liksom f. n. som ett komplement till ålalsförbudet enligt 20kap. 10 § en regel om begränsning av rätlen att föra talan om enskilt anspråk ianledning av sådana brott som avses i 20 kap. 10 §. Del kan anmärkas alt del imotiven till regeringsformen uttryckligen har fömtsätts att en lalebegränsningav här aktuellt slag skall gälla beträffande statsråd (prop. 1973:90 s. 424). Paragrafenhar utformats så alt inskränkningarna i rätlen att föra skadeståndstalan - lillskillnad från vad som åsyftats i kommiftéförslagel - lar sikte även på defunktionärer som avses i 9 kap. 8 § riksdagsordningen och vissa därtill hörandeförfattningar. Beträffande dessa funktionärer får nuvarande rättslägeåtminstone till en del anses vara något oklart i förevarande hänseende. Iförtydligande syfte har särskilt markerats att paragrafen liksom 20 kap. 10 §lar sikte endast på brott som faller under allmänt åtal. Den utgör således intehinder för väckande av enskilt anspråk på grund av sådana brott av aktuelltslag som är undantagna från allmänt åtal. Det bör dock i sammanhanget anmärkasall de särskilda lalebegränsningsreglerna i 4 kap. 8 och 9 §§ regeringsformen ifråga om ledamöter och ersättare för dem samt talmannen omfattarockså talan av sådant slag. Lagenföreslås träda i kraft den . Lagändringarna bör såvitt gäller denutvidgade befogenheten för stals- och distriktsåklagare få tillämpning pågärningar som har begåtts före ikraftträdandet. Att så blir fallet följerdirekt av 7 § första meningen lagen (1964:163) om införande av brottsbalken.Beträffande utvidgningarna av den enskildes talerält bör lagändringarna däremotinte få tillämpas retroaktivt. Alt ge dessa lagändringar lillbakaverkandekraft får nämligen i allt fall när det gäller ansvarstalan - anses slå istrid mot gmnderna för bestämmelsen i andra meningen nyssnämnda lagmm. Denna äremellertid inte direkt tillämplig i förevarande fall. Med hänsyn härtill har enuttrycklig övergångsbestämmelse i ämnet meddelats. Bestämmelsen har gjortstillämplig på såväl ansvars- som skadeståndstalan. 4.2Lag om offentliga funktionärers rätt till gottgörelse för rättegångskostnad ivissa mål m. m. Iparagrafen anges vad som avses med offentliga funktionärer enligt lagen. Punkterna13 motsvarar 1 kap. 1 § lagen (1976:600) om offentlig anställning (). Prop.1981/82:34 27 Punkterna4-7, som i huvudsak motsvarar kommitléförslagel, lar sikte på andra offenUigafunktionärer än arbetstagare. Enligt punkt 4 skall sålunda ledamöter avkollegiala organ hos staten och hos kommuner m. fl. organ anses som offentligafunktionärer enligt lagen. Lagen skall också (punkterna 57) omfatta vissauppdragstagare åt offentliga organ samt krigsmän och andra som fullgör lagstadgadtjänsteplikt liksom de personer som utövar myndighet ulan anknytning tillanställning eller uppdrag av nu avsett slag. Till den sistnämnda kategorin hört. ex. personal vid Aktiebolaget . Uppräkningen i 1 § motsvararpunkterna I -4 i 20 kap. 2 § BrB rörande mulbrolt med den ändringen alt punkten5 skillnad mot motsvarande punkt i straffbestämmelsen inte avser uppdragstagarehos privata rättssubjekt (jfr straffbestämmelsens äldre lydelse, SFS 1975:667). 2§Paragrafen motsvarar 2 kap. 1 § . Paragrafensinnebörd är all de följande bestämmelserna om tjänst skall avse även uppdragoch tjänsteplikt. Vad som sägs om arbetsgivare kommer då alt gällauppdragsgivaren resp. den hos vilken tjänsteplikten fullgörs. Iparagrafen föreskrivs att en offentlig funktionär mol vilken förs enskilt åtalför brott i utövningen av tjänst som sådan funktionär skall ha rätt alt vidlaåtgärder i rättegången i tjänsten. Den angivna rätlen gäller oberoende avutgången av processen. Funktionären avses exempelvis vara berättigad allinställa sig vid domstol under tjänstetid ulan löneavdrag och i förekommandefall få ersättning för resekostnader jch traktamente liksom att avfattasvaromål under tjänstetid. Paragrafen blir tillämplig även om funktionären vidtiden för rättegången har anställning hos annan arbetsgivare än vid liden förden påståddagärningen, såvida han alltjämt är all betrakta som offentligfunktionär i lagens mening. Paragrafenblir tillämplig oavsett om det påstådda brottet i och för sig faller underallmänt åtal eller del är av den karaktären alt del endast får åtalas avmålsägande. Någon analogisk tillämpning med avseende på andra fall än som avsesi paragrafen - l.ex. då allmän åklagare för talan om ansvar för brott itjänsten - är däremot självfallet inte avsedd. Enligtparagrafens andra stycke har en offenUig funktionär samma rätt som enligtförsta stycket alt vidta rältegängsålgärder i tjänsten, då talan förs mot honomom enskilt anspråk pä grund av åtgärd i utövningen av tjänsten. Undantag hargjorts för fall då talan förs i samband med allmänt åtal. Prop.1981/82:34 28 I överensstämmelse med vad som har angetts i den allmännamotiveringen innehåller paragrafen en regel om arbetsgivarens(uppdragsgivarens) ansvar för den offentlige funktionärens rättegångskostnaderi mål om enskilt åtal för brott i utövningen av tjänsten (uppdraget). Dettaansvar avser sådana rättegångskostnader som domstolen har förpliktat målsägandenalt ersätta funktionären. Ersätlningsrälten blir sålunda i allmänhet begränsadtill de fall då åtalet har ogillats. Funktionären tilläggs en rätt att,oberoende av krav eller indrivningsförsök hos målsäganden, vända sig lill densom för den påstådda gärningen var hans arbetsgivare. Denne inträdervid betalning i funktionärens rätt gentemot målsäganden intill det utgivnabeloppet. Arbetsgivaren kan därvid enligt vanliga principer använda domenjämte bevis om den erlagda betalningen som exekutionstitel. Om funktionären har beviljats allmän rättshjälp ochdomstolen har ålagt målsäganden att utge ersättning till staten ärarbetsgivaren givelvis inte skyldig att utge någon häremot svarande ersättning.Den som beviljas rättshjälp som tilltalad i brottmål erlägger inte någon rältshjälpsavgift. Dendomstol som dömer i brottmålet skall tillämpa allmänna regler omersättningsskyldighet för rättegångskostnader. Arbetsgivaren får inte ställningav part i brottmålsprocessen. Skulle tvist om betalningsskyldighet uppståmellan denne och funktionären blir tvisten, om funktionären är arbetstagare,att handlägga enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvisler. Enligtparagrafens andra stycke skall arbetsgivares ansvar för rättegångskostnaderockså gälla när talan har förts mot en funktionär om enskilt anspråk på gmnd avåtgärd som denne vidtagit i sin tjänsteutövning. Undantag har gjorts för falldå talan har förts i samband med allmänt åtal, eftersom betalningsskyldighetför arbetsgivaren i ell sådant fall inte har ansetts motiverad. Undanlagetavses inte träffa den situationen alt målsäganden sedan mål om allmänt åtalhar avgjorts ensam fullföljer talan i skadeslåndsdelen med yrkande som ej harbifallits i undertält. Bestämmelserna kan bli Ullämpliga också när anspråkethar riktals mot den som har varit offentlig funktionär. För delfall alt funktionären har haft allmän rättshjälp i målet och erlagt rätlshjälpsavgiflföljer av 32 och 33 §§ rältshjälpslagen (1972:429) alt motparten i vissa fallskall åläggas att utge ett motsvarande belopp till funktionären. Även deltabelopp avses arbetsgivaren vara skyldig all goftgöra funktionären. I denna paragraf regleras vilka som är att anse somarbetsgivare vid tillämpningen av de föreslagna reglerna om kostnadsansvar förrättegångskostnader m. m. I enlighet med vad som har anförts i den allmännamotiveringen har föreskrivits alt staten skall anses som arbetsgivare tillkommu- 1981/82:34 29 med statligt reglerade tjänster.