prop · G503130 · 1981-12-31 00:00:00 — Utredningsförslaget innebär att enhetligabestämmelser om skydd för yt-och grundvatten tas in i den nya vattenlagen.Förslaget innebär att den nu gällande aktsamhetsregeln för grundvatten utvidgastill att gälla för ytvatten samt alt skyddsområden skall kunna inrättas avlänsstyrelsen för yt-och grundvattentillgångar och att inom sådana områdenfastighetsägares och allmänhetens rätt att använda marken skall kunnainskränkas. Förslaget alt införa enhetliga bestämmelser omskydd för yt- och grundvatten i den nya vattenlagen får stöd avremissinstanserna. Enligt min mening finns det mycket som talar förutredningens förslag. Efter ML:s tillkomst torde del visserligen vara möjligtatt komma lill rätta 1981/82:130 139 med avloppsutsläpp och annan miljöfariig verksamhet avmera ingripande Lagrådsremiss karaktär.ML är dock endast tillämplig i fråga om förorening av ytvatten. anför kan del alltjämt uppstå problem när del gäller alt genomgenerella bestämmelser begränsa föroreningskällor såsom båttrafik och annantrafik, oljelagring, gödsling, kemisk växtbekämpning samt bad För att komma till rätta med föroreningskällor av denna art fordrasatt skyddsföreskrifter för berörda områden kan utfärdas på etl relativt enkelt sätt. De nuvarande servilulsreglerna i 2kap. stycket VL torde inle uppfylla rimliga anspråk på enkelheti tillämpningen. Härtill kommer angelägenheten av enlagstiftning som samordnar skyddet av såväl yt- som grundvatten. En sådansamordning är av särskild betydelse i de fall ett vattenförsörjningssyslembygger på såväl yt- som grundvatten. Att inrätta skyddsområden förytvallentäkter innebär naturligtvis i mänga fall svårigheter av teknisk ochhydrologisk art. De höga strömningshastigheterna i ytvatten gör atl elt fullteffektivt skydd kan ernås endast om skyddsområdet ges en sådan omfattning atldet omfattar hela eller väsentliga delar av tillrinningsområdet. anfört kan dock ett godtagbart skydd ofta skapas även om skyddsområdetges en mera begränsad omfattning. De angivna svårigheterna bör därför inleavhålla från en samordning av skyddsreglerna för vattentillgångarna. Ensamordnad skyddslagstiftning möjliggör i desa fall att enhetliga bestämmelserkan utfärdas efter ett gemensamt förfarande. I enlighet med utredningens förslagbör alltså den nu gällande aktsamhetsregeln i fråga om grundvatten utvidgasatl omfatta även ytvatten. Regeln bör innebära alt alla som avser att utföra enåtgärd i vatten eller på land som kan skada en yl- eller grundvattentillgång ärskyldiga alt iaktta skäliga försiktighetsmått. Skyddet avser i första handvattenkvaliteten men även åtgärder som kan minska vattenkvantiteten, t. ex.grävning eller sprängning, bör liksom f. n. omfattas. Aktsamhetsregeln bör ienlighet med utredningens förslag kunna kompletteras med skyddsbestämmelser försärskilda vattenskyddsområden. Utredningen föreslår att endastlänsstyrelsen skall få förordna om skyddsområden och meddela erforderligaskyddsbestämmelser. En nyhet i förhållande till VL är atl länsstyrelsenföreslås få rätt alt meddela bestämmelser även om sådana inskränkningar ifasfighetsägares rätt som kan medföra rätt fill ersättning. Enligt VL fårendast besluta om sådana inskränkningar. Förslaget har godtagils av remissinstanserna. Vid tillkomsten av de nuvarandebestämmelserna om gmndvallenskydd framhölls (se prop. 1964:42) atl syftet medlagstiftningen var att aktivera skyddsverksamheten och skapa bättre möjligheteratl planmässigt tillgodose vattenförsörjningens skyddsbehov. Länsstyrelserna,med deras möjligheter atl ta egna initiativ, ansågs bättre ägnade atl fullgöradessa uppgifter än vattendomstolarna och gavs därför rätten atl förordna omskyddsområ- den och utfärdabeslämmelser. För denna ordning ansågs också tala att länsstyrelserna hademänga andra uppgifter som hade samband med skyddet för vattenförsörjningensamt atl de hade tillgång till erforderlig teknisk och medicinsk expertis. Enligtmin mening bör samma synsätt anläggas på frågan om vilken myndighet som efterden nya vattenlagens ikraftträdande skall ansvara för erforderligavattenskyddsålgärder. bör alltså även i framliden få dennauppgift. Liksom utredningen anser jag alt också bör få utfärdaskyddsområdesbestämmelser som kan medföra ersättningsräll för fastighetsägare.I motsats lill utredningen anser jag emellertid att denna befogenhet inte börvara oinskränkt. Jag förordar atl sådana inskränkande föreskrifter som kanmedföra rätt till ersättning endast bör få meddelas på särskild begäran avnågon, t. ex. en kommun eller en industri. En sådan ordning innebär all den somhar behov av mera ingripande skyddsföreskrifter än sådana som bör tålas utanersättning får elt inflytande över utformningen av föreskrifterna. Del är densom har begärt föreskrifterna som skall betala ersättningen. Någonersättningsskyldighet för staten kan alltså inte uppkomma annal än om det ärnågon statlig myndighet som har begärt föreskrifterna. Enligt 2 kap. 64 § VL kan skyddsområde endastinrättas för vattenförsörjningen inom tätbebyggelse. Jag anser liksomutredningen att det inte är motiverat att behålla denna begränsning. Enligt minmening bör inte vara betagen möjligheten att förordna omskyddsområde i de undantagsfall då detta kan vara motiverat förvattenförsörjningen i glesbygd. Omnågon vill ha ersättning för intrång lill följd av de skyddsbestämmelser somlänsstyrelsen har meddelat, bör han ha rätt att få ersättningsfrågan prövad avvattendomstolen. Som jag antydde skall den på vars begäranskyddsbestämmelserna har tillkommit kunna förpliktas att betala ersättning.F.n. gäller de allmänna bestämmelserna om ersättning i VL. Som utredningenframhåller är emellertid de inskränkningar som förevarande skyddsbestämmelserkan medföra av samma art som de som kan tillskapas genom förordnanden omnaturreservat enligt naturvårdslagen eller generalplanläggning enliglbyggnadslagen. Enligt 26 S naturvårdslagen och 22 § byggnadslagen gäller idessa fall som förutsättning för ersättning att pågående markanvändningavsevärt försvåras (se härom prop. 1972: 111 bilaga 2 s. 326). Jag förordar iöverensstämmelse med utredningens förslag att motsvarande förutsättning skallgälla i fråga om ersättning i anledning av förordnanden om vallenskyddsområden.Rätt alt påkalla inlösen bör finnas om synnerligt men uppkommer vid användningav faslighet. Den nu föreslagna lagstiftningen aktualiserar vissasamordningsproblem med ML i fråga om ytvattenskyddel. Jag återkommer till dennafråga i specialmoliveringen. 2.8 Allmänna farleder och allmänna hamnar 2.8.1 Begreppen allmän farled och allmän hamn I de frågor som behandlas i förevarandeavsnitt (2.8) har jag särskilt samrått med chefen förkommunikafionsdepartemenlel. I 5 kap. VL finns bestämmelser om allmänna farleder somockså gäller allmänna hamnar. En farleds eller hamns egenskap av allmän medförvissa fördelar för innehavaren. Arbeten i vatten för atl inrätta, utvidga,förbättra eller underhålla farleden eller hamnen fömtsätter inte vattenrätt (seavsnitt 2.3.1). Vidare kan tvångsrätt erhållas. Med egenskapen av allmän hamnkan också följa vissa skyldigheter som följer av annan lagsliflning än denvattenrältsliga, bl. a. att hamnen skall hållas öppen för allmän trafik. Vattenlagsulredningen har gjort en analys av begreppenallmän farled och allmän hamn (se även SOU 1974:24 s. 16). Utredningenkonstaterar all gällande lagstiftning inte kan anses ge ett entydigt svar påfrågan var allmän farled och allmän hamn finns. Osäkerheten gäller i förstahand den kategori allmänna farleder och hamnar som har funnits redan föreikraftträdandet av farledsförordning. Om en sådan faried inte haravlysts i behörig ordning, skall den enligl 5 kap. 1 § andra stycket VL ansessom allmän. Förutsättningen är dock atl det under förordningens giltighetstid,dvs. till utgången av , åtminstone vissa år i leden har idkats sjöfarteller framförts flottgods i sammanlagda flottar. Motsvarande gäller i fråga omallmän hamn (se 5 kap. 13 § VL). Utredningen anser atl nu gällandebestämmelser i om existerande allmänna farleder och hamnar samt ominrättande av nya sådana bör ersättas av nya regler som ger begreppen allmänfarled och allmän hamn en innebörd som bättre svarar mot nutida förhållanden.Det nya farleds- och hamnbegreppet bör enligt utredningen bygga påtransporlpolitiska bedömningar och inriktas på att tillgodose den allmännasamfärdselns och fiskerinäringens intressen. Atl osäkerhet i vissa fall kan rådai fråga om en farleds eller hamns egenskap av allmän eller inte har vitsordatsav flera remissinstanser, bl. a. och framhåller att en närmare reglering av begreppet allmän farledär angelägen, inte bara för att ge stadga åt detta utan främst avsäkerhetsskäl. Flera remissinstanser, bl. a.sjöfartsverket och , anser att särskilda farleder förfrilidsbåltrafik också bör få ställningen av allmänna farleder. hovrättanser att även småbåtshamnar skall kunna vara allmänna. Svenska hamnförbundetanser däremot att man bör reservera begreppet allmän hamn för ett mindre antalhandelshamnar som har speciella rättigheter men också skyldigheter all varaöppna för den allmänna sjöfarten. Utanför detta begrepp borde då enligtförbundet falla enskilda hamnar (laslageplatser), fiskehamnar ochsmåbåtshamnar. För egen del vill jag först understryka att samhälletmåste ha möjligheter atl tvångsvis göra ingrepp i annans rätt för att sjöfartskall kunna bedrivas reguljärt och på ett säkert sätt. Sådana ingrepp börliksom f. n. kunna göras till förmån för sådana farleder och hamnar som är attanse som allmänna. Med hänsyn fill de rättsverkningar som även i fortsättningenbör vara förenade med begreppen allmän farled och allmän hamn enligt såväl vattenrätlsligsom annan lagstiftning, är det viktigt att innebörden av dessa begrepp är klaroch alt man kan precisera vilka farleder och hamnar som är allmänna. Jag delar,i likhet med remissinstanserna, utredningens uppfattning att det behövs nyabestämmelser som är ägnade atl eliminera den nu rådande osäkerheten. Någonöverdriven vikt bör därvid inte fästas vid historiska förhållanden. Vad först angår frågan om vad som iframtiden bör omfattas av begreppet allmän farled bör en naturlig utgångspunktvara aktuella transportpolitiska bedömningar. Vissa farleder kan t. ex.bedömas vara särskilt lämpliga för störte handels.tonnage med ofta miljöfariiglast medan andra bör trafikeras främst av mindre fartyg, t. ex. fritidsbåtar.Det är givet att kravet på farledsanordningar måsle avpassas efter de riskerden aktuella trafiken medför och det samhällsintresse de representerar. Som jagnyss har påpekat innebär farledens egenskap av all vara allmän alt ingrepp förfarleden får göras i annans rätt. Denna ingreppsmöjlighet måste emellertid ivarje särskilt fall avpassas efter del farledsinlresse som föreligger. Del kanockså finnas skäl atl framhäva att de olika trafikslagen kan genom avgifter fådelta i finansieringen av farledsanordningar som är avsedda för trafiken ifråga. Vad gäller trafikeringsrätten är den f. n. i stort sett obegränsad medmöjlighet för att meddela särskilda föreskrifter. Vad jag nu har sagt innebär altfarleder av olika slag bör kunna omfattas av begreppet allmän farled. Avgörandeför frågan om farleden skall vara allmän bör vara om farleden har sådan betydelseför trafiken alt det framstår som angeläget att kunna göra ingrepp i annansrätt för säkerheten i farleden. Vad därefter beträffar allmännahamnar har jag redan tidigare anfört att innebörden även av detta begrepp börpreciseras. Inte heller i detta fall bör därvid överdriven vikl fästas vidhistoriska förhållanden. Liksom i fråga om allmän farled ligger det i ställetnärmast till hands all som utgångspunkt för bestämmandet av innebörden avbegreppet allmän hamn la trafikpolitiska bedömningar. För att en hamn skall vara allmänenligl VL:s mening fordras atl den är nödvändig eller nyttig för den allmännasamfärdseln. Utmärkande för en allmän hamn är att den skall vara öppen förallmän trafik. Alla fartyg har i princip rätt att i mån av plats anlöpa hamnenoch utnyttja dess resurser. Var och en som vill sända gods med fartyg torde harätt alt föra godset till hamnen (se SOU 1974: 24 s. 40). Hamnulredningen behandlade på sintid den statliga hamnpoliliken och uttalade att denna endast borde omfatta de allmännahamnarna (se SOU Prop.1981/82:130 143 Utredningens senare avlämnade förslag till hamnlag avser Lagrådsremiss också endast allmännahamnar (se SOU 1974:24). Förslaget lill en särskild allmän motivering hamnlagmotiverades av det behov av lagregler för förhållandel mellan hamninnehavareoch trafikant som följer av atl en allmän hamn i den allmänna samfärdselnsintresse måste vara öppen för allmänt begagnande (se SOU 1974:24 s. 41).Motsvarande behov ansågs inle föreligga beträffande enskilda hamnar, där såvälrätten till tillträde till hamnen som övriga villkor för utnyttjande av hamnenberodde av parternas uttryckliga eller konkludenta avtal. För att en hamn skall betraktas som allmän anserjag att det liksom bör krävas att den är upplåten för allmän trafik ochav betydelse för den allmänna samfärdseln. Så kan inte anses vara fallet ifråga om t. ex. laslageplatser, som betjänar endast viss industri. Sådanalaslageplatser kan visserligen ha stor kommersiell betydelse men de är inte avbetydelse för den allmänna samfärdseln. Inte heller småbåtshamnar ellerörlogshamnar har en sådan betydelse. Vad åter gäller fiskehamnar föreslårutredningen att dessa skall ha ställning som allmänna hamnar. Enligt minmening uppfyller emellertid fiskehamnarna inte kravet på alt vara av betydelseför den allmänna samfärdseln. Jag anser således i likhet med Svenska hamnförbundetalt fiskehamnar inte bör ha ställning som allmänna hamnar. Jag vill betona alt milt nu redovisadeställningstagande endast har avseende på frågan om vad som skall omfattas avdet vattenrältsliga begreppet allmän hamn, dvs. vilka hamnar som bör åtnjutavissa rättigheter enligt den nya vattenlagen. Frågan om vilka hamnar som böromfattas av en eventuell hamnlag har en vidare syftning och tillämpningsområdetför en sådan lag behöver inle med nödvändighet sammanfalla med sådana hamnarsom från vattenrättslig synpunkt bör betraktas som allmänna. Frågan om en hamnlag övervägs f n. inom kommunikationsdepartementetoch resultatet av övervägandena kommer atl redovisas i annal sammanhang. 2.8.2Handläggningen av farleds- och hamnfrågor Enligt 5 kap. VL ankommer det på vattendomstolenatl handlägga frågor om inrättande, utvidgande och förbättrande av allmännafarleder och hamnar. Regeringen har emellertid elt avgörande inflytande på deallmänna fariedernas och hamnarnas inrättande. När en ansökan har kommit intill och behörigen utretts av denna, skall domstolen med egetyttrande överlämna ärendet till regeringen, som skall pröva om farieden ellerhamnen bör komma till stånd. Regeringen kan också föreskriva särskilda villkorför inrättandet och begagnandet. Sedan regeringen meddelat sitt beslut, skallärendet återgå lill för fortsatt prövning. Beslut om avlysning av allmänna farleder är enannan uppgift som ankommer på regeringen och denna kan också utfärda eller fillsärskild myndighet delegera rätten att utfärda reglemente eller särskildaföreskrifter om allmän farleds begagnande eller underhåll m. m. Prop.1981/82:130 144 Vattenlagsutredningenframhåller att frågorna om inrättande och bestån- Lagrådsremiss det av allmänna farlederknappast är av valtenrättslig natur utan snarare av allmän motivering trafik-och näringspolitisk karaktär. Utredningen föreslår därför att frågor ominrättande, utvidgning och avlysning av allmän farled och allmän hamn reglerasi en särskild lag samt överförs lill prövning. Den vanligavattenrältsliga lillslåndsmyndigheten skall däremot enligt förslaget ha kvartillståndsprövningen av vatlenföretag som behövs för farleden eller hamnen. De flesta remissinstanserna godtar utredningensförslag. Hovrätten för Nedre Nortland anser däremot all det knappast är rimligtatt låta överta prövningen. befarar alt t. ex.skydds- och bevarandeintressena blir för litet beaktade, om prövningen åläggsen sektormyndighet inom kommunikationsområdet. Enligl är detorimligt att prövningen av hamnfrågorna delas upp på fiera myndigheter. Destora övergripande frågor som blir aktuella om hamnar skall inrättas elleravlysas bör enligt styrelsen avgöras på regeringsnivå. självtansluter sig till utredningens förslag, såvitt avser prövningen avhamnfrågorna, men anför vissa principiella betänkligheter i fråga om allmänfarled. kommer att vara innehavare av i vart fall flertaletallmänna farleder, varför det kan vara inkonsekvenl alt verket också skall varabeslutande i sådana frågor och därmed ges befogenhet bl. a. att tillerkänna sigsjälvt de särskilda tvångsrätter som följer med allmänförklaring av en farled. Jag delar utredningens uppfattning att frågorna ominrättande, utvidgning och avlysning av allmänna farleder och hamnar börprövas i administrativ ordning och regleras i en särskild lag. Med beaktandeav de invändningar som har förts fram under remissbehandlingen anser jag attprövningen i princip bör handhas av regeringen. Enligl min mening bör dockbeslutanderätten i viss utsträckning kunna överlåtas på . När en allmän farled eller hamn inrättas ellerutvidgas behöver det i allmänhet utföras anläggningar eller åtgärder i vatten.Dessa bör som utredningen föreslår prövas enligt den nya vattenlagen. Som jagtidigare har anfört (se avsnitt 2.2) anser jag dock i motsats lill utredningenatt den vattenrättsliga tillståndsprövningen bör ligga kvar hosvattendomstolarna men med rätt för regeringen att pröva viktiga företag. Vidtillståndsprövningen kommer den nya vattenlagens allmänna tillåtlighelsreglerm. m. all gälla. Allmänna farleder och hamnar bör dock liksom f. n.särbehandlas bl. a. genom undantag från kravet på vattenrätt (se avsnitt 2.3.1)och genom möjlighet att få särskilda tvångsrätter. 2.8.3Inventering av befintliga farleder och hamnar Utredningen finner det angeläget att få lill stånden inventering av befintliga farleder och hamnar i syfte dels all undanröjanuvarande osäkerhet om deras rättsliga status, dels att i samband därmed begränsaantalet allmännafarleder och hamnar med hänsyn till vad som är rimligt och lämpligt föralt tillgodose den allmänna samfärdseln och fiskerinäringen. Utredningendiskuterar olika metoder för en sådan inventering och finner alt den enklastemetoden är atl , efter samråd med länsstyrelserna och kommunerna,får pröva var allmän farled och allmän hamn bör finnas . Därefterbör verket söka fastställa om dessa enligt 5 kap. VL skall anses vara allmänna.Om så är fallet meddelas ett särskilt beslut om att de även i fortsättningenskall vara allmänna. Underlåter verket att meddela sådant beslut, skall dennaunderlåtenhet efter en övergångstid medföra att farleden eller hamnen föriorarsin eventuella egenskap av allmän, I den mån det finns farleder och hamnar sominle kan anses som allmänna enligt gällande rätt men som med tanke på den allmännasamfärdseln eller fiskerinäringen bör få sådan karaktär för framtiden, börenligt utredningen beslut fattas om inrättande av allmän farled resp. allmänhamn. Remissinstanserna godtar i allmänhet den föreslagnametoden. Viss krifik framförs dock. Hovrätten för Nedre finnerinventeringsmetoden onödig, i synnerhet som den kan komma att leda till ettmer omfattande arbete än utredningen har föreställt sig. Det lorde enligl hovrättenvara tillräckligt med en regel som låter de allmänna farieder och hamnar somfinns vid lagens ikraftträdande bestå även för framliden. Liknande synpunkterframförs av fingsrätl, som säger sig inte ha märkt någon olägenhetav nuvarande ovisshet, som innebär alt frågan huruvida en farled eller hamn ärallmän prövas från fall till fall. anser att en farled ellerhamn som klart har status av allmän enligl 5 kap. VL men inle ingår isjöfartsverkels förteckning bör avlysas genom särskilt beslut och inteautomatiskt förlora denna egenskap efter en övergångstid. Endast i de fall dåtveksamhet råder om farledens eller hamnens status bör det av utredningen föreslagnasystemet komma i fråga. Jag biträder utredningens förslag att man börgenomföra en grundläggande genomgäng av alla farleder och hamnar i landet iavsikt att fastställa vilka av dessa som bör vara allmänna. Därvid bör ävenbeaktas fritidsbåttrafikens och fiskefartygens behov av farieder. Som jagtidigare har framhållit bör vid en sådan genomgång inte överdriven vikt läggasvid historiska förhållanden. Jag finner den av utredningen anvisade metodenvara den lämpligaste. Därigenom bör man på ett enkelt sätt och utan onödigautredningar kunna nedbringa antalet allmänna farleder och hamnar till vad somi dagens läge framstår som motiverat. Jag biträder därför utredningsförslaget.Beslutanderätten bör dock liksom vid inrättande av farleder eller hamnar iförsta hand ankomma på regeringen. bör ges i uppdrag att utföradet inventeringsarbete som behövs. För att inte detta i onödan skall behövaforceras, föreslår jag atl den tid efter vars utgång befintliga farleders ochhamnars eventuella egenskap av allmänna skall upphöra utsträcks från föreslagnatvå lill efter den nya lagens ikraftträdande. 10 1981/82. Allmänna floltleder åtnjuter sammaskydd och rättigheter i vattenrälls-ligl hänseende som allmänna farleder. VL behandlas frågor om inrättande, utvidgande och avlysning av allmännaflottleder. Bestämmelser om nyttjande av allmänna flottleder och om ersättningför skador saml om de flottandes inbördes förhållanden och om verksamheten iflollningsföreningar finns i lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled,den s.k. flottningslagen. Jag delar utredningens uppfattningatt det med hänsyn till flottningens minskade betydelse inte är motiverat mednågon genomgripande omarbetning av flottningslagstiftningen. Övervägandena böri huvudsak inriktas på sådana ändringar som utgör en följd av den nyavattenlagen. Frågor om inrättande av allmännaflottleder prövas f.n. vid syneförrättning (se 6 kap. 3 § samt 10 kap. 1-31 §§VL). Underställning skall ske till och under vissaförutsättningar även lill regeringen. Frågor om utvidgning av allmännaflottleder prövas i allmänhet av vallendomstolen (se 6 kap. 21 § VL) medanavlysningsfrågor prövas av regeringen eller (se 6 kap. 27 §VL). Jag anser i likhet med utredningenoch i överensstämmelse med vad jag har förordat i fråga om farleder ochhamnar att frågor om inrättande, utvidgning och avlysning av allmännafloltleder bör prövas i administrativ ordning. Denna prövning börhandhas av regeringen med möjlighet atl överlåta beslutanderätten tilllänsstyrelserna. I överensstämmelse med utredningens förslag bör dessa frågorregleras i en särskild lag. När en allmän flottled inrättaseller utvidgas behöver det i allmänhet utföras anläggningar eller åtgärder ivatten. Dessa bör som utredningen föreslår prövas enligt den nya vattenlagen.Som jag har anfört (se avsnitt 2.2) anser jag dock i motsats tillutredningen atl den vattenrätlsliga tillståndsprövningen bör ligga kvar hosvattendomstolarna. Vid tillståndsprövningen kommer den nya vattenlagensallmänna tillåtlighelsregler m.m. atl gälla. Allmänna floltleder bör dock liksomf.n. a. genom undantag från kravet på vattenrätt (se avsnitt2.3.1) och genom möjlighet att få särskilda tvångsrätler. Ersättningsanspråk i anledning aven allmän flottled kan hänföras till skador pä gmnd av anläggningar ochåtgärder för flottningen (anläggningsskador) eller till skador på grund avflottningens bedrivande (flolt-ningsskador). skadereglering iansökningsmålet bör givetvis avse anläggningsskadorna. Liksom f. n. (se 9 kap.3 § andra stycket VL) bör dock möjlighet finnas att hänvisa svårbedömdaanläggningsskador till prövning enligt flottningslagen. Flottningsskador prövas f. n.enligt särskilda regler i flottningslagen men kan också uppskattas och ersättaspå förhand i vattenmålet. Jag delar utredningens uppfattning attflottningsskador uteslutande bör Prop.1981/82:130 147 Jag kommer alt senare la upp frågan om Lagrådsremiss de ändringar iflottningslagen som behövs i anledning härav.