prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — 1. lag om vård avmissbrukare i vissa fall, 2. lagom ändring ilagen (1980:621) med särskilda beslämmelser om vård av unga, 3. lag om ändringi , 4. lag om ändringi lagen (1981:29) om ändring i , 5. lag om ändringi lagen (1981:231) om ändring i lagen (1981:23) om ändring i rättshjälpslagen(1972:429), 6. lag om ändringi lagen (1981:23) om ändring i rättshjälpslagen (1972:429), 7. lag om ändringi lagen (1962:381) om allmän försäkring, 8. lag om ändringi lagen (1980:623) om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring. Förslagen har inför lagrådet föredragits avhovrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttrande. Förslaget till lag om vård av missbrukare i vissa fall 1 paragrafen görs en hänvisning lill all de mål församhällels socialtjänst, som anges i 1 § socialtjänstlagen, skall varavägledande även för vård som syftar lill atl hjälpa enskilda människor atlkomma ifrån missbruk av alkohol och andra beroendeframkallande medel. Att så ärfallel får anses framgå redan av den under riksdagsbehandlingen tillkomnanuvarande 11 S av socialtjänstlagen. Någon motsvarande hänvisning har inteansetts erforderlig när det gäller lagen med särskilda bestämmelser om vård avunga (LVU). I och för sig synes ingen invändning kunna rikias mot alt den nuföreslagna lagen får innefatta en sådan hänvisning, men eftersom lagen endasigäller 1981/82:8 111 missbruk av alkohol och narkotika är del förvirrande att idess inledande paragraf talas om missbruk av beroendeframkallande medelöverhuvudlaget, exempelvis thinner. Om man önskar inskärpa målen församhällets socialtjänst når det gäller missbruk, som inle omfattas av den härföreslagna lagen, bör detta göras i annat sammanhang. Som beslämmelsen nu stårkan den skapa osäkerhel om den föreslagna lagens tillämpningsområde. Detföreslås därför att orden "andra beroendeframkallande medel" i förstameningen utbyts mot "narkotika". Såsom paragrafen är utformad kan den ge intryck av attvård enligl lagen i huvudfallen skall beslutas med vårdtagarens samtycke ochatt den därjämte kan användas även i de fall samtycke inle givits. Visserligenkan det, såsom framhålls av deparlemenlschefen, förekomma fall där vederbörandei och för sig samtycker lill vården men där omständigheterna är sådana att ellbeslut om tvångsvård enligt lagen ändock bedöms som nödvändigt. Syftet medlagen skulle emellertid komma till bättre uttryck, om paragrafen omdisponeradesnågot, förslagsvis enligt följande: "Omnågon till följd av fortgående missbruk av alkohol eller narkotika är iträngande behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inlekan tillgodoses enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller annan lag, kan hanoberoende av eget samtycke beredas vård enligt denna lag, förutsatt att ocksånågon av de situationer som beskrivs i 3 S föreligger." Som specialindikation för omhändertagande enligt lagenanges i punkt b) av förevarande paragraf all den enskilde till följd avmissbruket kan befaras komma atl allvarligl skada sig själv eller någonnärstående. I såvälnykterhetsvårdslagen som LSPV anges som specialindikalion, såvitt nu är ifråga, alt vederbörande är farlig för annans personliga säkerhet eller psykiskaeller fysiska hälsa eller för eget liv. Farlighelsrekvisitet är alltså inteknutet till familjekretsen utan kan gälla även annan. Diskussionen kringrekvisilels utformning i den nu föreslagna lagen har främst gällt, om skyddetför de anhöriga kan förväntas bli tillgodosett genom ändrade regleri fråga om åtal och häktning. En rest av denna diskussion finns i remissen kvari specialmotiveringen till förevarande paragraf, när det i fråga omavgränsningen av begreppet "närslående" sägs atl därmed främst avsesnära anhöriga, som står i etl sådanl beroendeförhållande lill missbrukaren attde kan t. ex. tveka att göra en polisanmälan om hol eller misshandel. Prop.1981/82:8 112 konstateras emellertid med all rätt i denallmänna motiveringen all för lillämpning även av utökade åtals- och häktningsmöjlighelerkrävs att ett åtalbart brott har begåtls och att möjligheterna till ingripandeninnan skadan är skedd därför är mycket begränsade enligl ijämförelse med den här föreslagna regleringen. Samma argument är emellertidlillämpliga även när del gäller faran för utomstående personers säkerhet. Detkan tilläggas att som socialberedningen framhåller missbruk är en viktig orsaklill hotfullt eller våldsamt beleende och att som RÅ påpekar i sillremissyttrande straffet endast i begränsad omfallning torde avhålla personervars omdöme är nedsatt under drogpåverkan från atl begå brott. Del torde visserligen i praktiken förhålla sig så alt delfysiska och i än högre grad det psykiska hotel i det allt övervägande antaletfall riktar sig just mot de anhöriga. är emellertid inle något skäl molalt i de - om också jämförelsevis få - fall där någon till följd av sittmissbruk bedöms vara farlig för andra än familjemedlemmar använda lagen för atthjälpa honom att komma till rätta med sitt missbruk och därmed undanröja faran.Genom den begränsning av specialindikalionen som föreslås löper man - sommed all tydlighet framgår av t. ex. läkaresällskapets remissyllrande - riskenatt diskussionen om indikationens tillämpning i fortsättningen kommer atthandla om avgränsningen av begreppet närslående. All sedan man konstaterat atlen missbrukare lill följd av missbruket är farlig för en annan människa avslåen framställning om vård på grund av atl den senare inte anses vara missbmkarennärslående skulle emellertid närmasl te sig stötande. De skäl som i remissenmed all rätt anförs till slöd för alt som specialindikation ha faran förnärstående gäller alltså även faran för andra människor. På grund av det anförda föreslås alt punkt b) iförevarande paragraf ges följande lydelse: "till följd av missbruket kanbefaras komma all allvarligt skada sig själv eller någon annan." Ändra stycket av förevarande paragraf innehåller enbestämmelse om alt socialnämndens ansökan om värd skall innehålla läkarintygsom anger missbrukarens akluella hälsotillstånd. Mol den innebörden avbestämmelsen att ett läkarutlåtande skall föreligga i målet är intet alterinra. Trots bestämmelsens kategoriska ulformning skall emellertid, enligl vadsom framgår av 25 S, ansökningen kunna inges till länsrätten utan attläkarintyg är fogat vid densamma, varefter komplettering kan ombesörjas avrätten. Med hänsyn härtill synes lämpligl alt förevarande stadgande erhåller enmindre kategorisk utformning. Det förordas därför atl del föreslagna andraslycket i förevarande paragraf ersattes av följande bestämmelser: Prop, 1981/82:8 113 "Ansökan skall innehålla en redogörelse förmissbrukarens förhållanden och för tidigare vidtagna åtgärder. Ansökan skallockså ange den vård som socialnämnden anser behövlig, var vården bör påbörjasoch i vilket hem intagning kan ske. 1 målet skall förebringas läkarintyg som angermissbrukarens akluella hälsotillstånd. Om inte synnerligt hinder möter, skallsocialnämnden foga sådanl inlyg vid sin ansökan." Enligt andra stycket av förevarande paragraf upphörrättens beslut om vård all gälla, om vården inte har påbörjats inom två veckorfrån den dag då beslutet vann laga krafl. Frågan om när vården skall anses hapåbörjats har förutom för tillämpningen av förevarande paragraf betydelse ocksåför tillämpningen av 7 §, enligl vilken vården skall upphöra senast två månaderefter del atl den påbörjades, om inte förlängning sker enligt 16 §. Ommissbrukaren tas in på hem som avses i 11 §, torde tvekan inte kunna uppslå omnär vården påbörjades. Om vården inleds pä sjukhus är emellertid även 13 §första slycket av intresse för bedömningen av frågan när vården skall ansesinledd. EnUgt denna bestämmelse beslutar den som förestår vård vid sådant hem somavses i 11 §om bl. a. intagning i hemmet. För att vård enligt lagen skall kunnaanses påbörjad, när den inleds på sjukhus, torde få förutsättas, såväl attbeslut meddelats om intagning i sådanl hem som avses i 11 § som attvederbörande faktiskt vårdas på sjukhuset. Genom telefonkontakt mellansjukhuset och föreståndaren för hemmet lär emellertid så gott som alkidbeslutet om intagning kunna meddelas som sjukhusvården inleds. I anslulning till det anförda kan emellertid ifrågasättas,om inte tvåveckorstiden enligt 6 § är för kort när den enskilde inte redan äromhänderlagen. Det är självfallet önskvärt att den enskilde inställer sigfrivilligt och inte behöverliämtas genom polisen. Särskilt gäller detta, omvården skall inledas på sjukhus. Del kan i så fall vara både onödigl ocholyckligt om polisen tvingas inställa den enskilde på hemmet för att handärifrån skall kunna överföras till sjukhusel. För att förmå den enskilde attinställa sig frivilligt kan det emellertid behövas både viss övertalning - somsjälvfallet inte kan påbörjas innan beslutet har vunnit laga kraft - och kanskeäven ett eller annal misslyckat försök. Att då bara ha på sig atthinna med såväl ell försök alt förmå den som beslutet avser all inställa sigfrivilligt som att i händelse av misslyckande åstadkomma polishämtning kanmedföra alltför slor tidspress och kanske just därför framtvinga ellhämtningsbeslut som kunde ha undvikits, om stått till buds.Särskilt gäller delta i storstadsförhållanden, när kanske den enskildes 8 1981/82. 1981/82:8 114 bostadsförhållanden är oklara och polisen behöver viss lidpå sig för att lokalisera honom. Det argument som anförts till stöd för att tiden skallbegränsas , nämligen att ett beslut om vård inle bör få hållassvävande och härigenom huvudsakligen fungera som ett hot, ärvisserligen i och för sig rikligt men kan knappast åberopas mot en vissutsträckning av tiden. Enligt 3 § lagen (1980:621) med särskilda bestämmelserom vård av unga är . En tid av ärbetydligt bättre avvägd när det gäller att såväl ha rimligt utrymme för atlförmå den enskilde att inställa sig frivilligt som att vid behov ordnapolishämlning. Det är också önskvärt att samma tidsfrister får gälla enligt sånäraliggande lagar som det här är fråga om. På grund av det anförda förordasatt tidsfristen enligl andra stycket i förevarande paragraf bestäms till fyraveckor. I paragrafen stadgas att vård med stöd av lagen skallupphöra så snarl syftet med vården är uppnått och senast efter detatl vården påbörjades, om inte beslut har meddelats om förlängningenligl 16 §. Av paragrafens lydelse framgår inte helt klarl, om detskall föreUgga ett särskilt beslut om vårdens upphörande och vem som i så fallskall fatta detta beslut. Paragrafen bör ses i sammanhang med bestämmelserna i13 § om alt den som förestår vården vid sådant hem, som avses i 11 §, beslutarom utskrivning från hemmet, saml bestämmelserna i 15 § om att den som vårdasenligt lagen skall beredas tillfälle att på försök lämna hemmet för att vistasi annat hem, däribland familjehem eller det egna hemmet. Av vad departementschefen anför framgår att avsiklen äralt den som vårdas utanför hemmet på sätt anges i 15 § alltjämt - dvs. så längevården enligt LVM består - fortfarande skall vara inskriven vid hemmet. Utskrivningfrån hemmet skall ske försl när vården enligt lagen skall upphöra. Det ärsåledes beslutet om utskrivning från hemmmet som utgör beslutet om vårdensupphörande. Till förtydligande härav synes lämpligen ett tillägg böra görastill nu ifrågavarande paragraf. Till den kan lämpligen fogas en andra mening avföljande lydelse: "Vården upphör genom beslut om utskrivning enUgt 13 §. I överensstämmelse med vad som anförts vid 3 § - och medvissa språkliga justeringar - föreslås att första stycket av förevarandeparagraf erhåller följande lydelse: Prop.1981/82:8 115 "får omhänderta en missbrukareomedelbart om 1. det ärsannolikt att han kan beredas vård med stöd av denna lag och 2. rättens beslutom vård inte kan avvaktas på grund av alt han kan antas få sitt hälsotillståndallvarligt försämrat, om han inte får omedelbar vård, eller på grund av att detföreligger en överhängande risk för att han till följd av sitt tillstånd kommeratt allvarligt skada sig själv eller någon annan." Enligt andra stycket i förevarande paragraf skall, närpolismyndigheten underställt länsrätten etl beslut om omedelbartomhänderlagande, rätten så snart del kan ske och senast från detatl beslutet underställdes rätten pröva, om omhändertagandet skall bestå.Enligt tredje slycket gäller samma tidsfrist, om omhändertagandet underställsen fullföljdsinstans när frågan om vård prövas där. Med hänsyn till de regler som i övrigt gäller förförfarandet framslår tvådagarsfristen som i vissa fall orimligt kort. Enligt 10§ förvaltningsprocesslagen (1971:291) skall den handling varigenomunderställning sker så gott som undantagslöst tillställas den omhändertagne ochdenne av rätten föreläggas att svara. Tvådagarsfristen kan jämföras medmotsvarande tidsfrist vid ansökan om häktning. När framställning om häktninginkommer till en tingsrätt, skall denna enligt huvudregeln i 24 kap. 13 §rättegångsbalken så snart ske kan och om synnerligt hinder inte möter senastpå fjärde dagen efter del all ansökningen kom in hålla förhandling ihäklningsfrågan. Ett utredningsförslag om avkortning av tidsfristen haravvisats i en nyligen avgiven proposition (1980/81:201). Ätt länsrätten, somförutsätts i motiveringen skulle om ansökningen kommer in hinna att- sedan offentligt biträde förordnats för den omhändertagne - få in ett efterrimlig betänkelid tillkommet yttrande från denne och därefter meddelabeslut, förefaller uteslutet. Även om lagrådel delar departementschefensuppfattning att söndagsregeln är tillämplig (jämför JO 1953 s. 343, prop.1961:46 s 23, JO 1966 s 238) och frågan sålunda i slället kan prövas påmåndagen, blir tiden för yttrandet mycket kort. Etl yttrande kan kanske avges itid om den omhändertagne befinner sig på samma ort som länsrätten. Om denomhändertagne finns på någon annan ort - t. ex. i när länsrätten finns iLuleå - lär det även mitt vara svårt att medhinna såvälkommunikation som beslut inom tvådagarsfrislens lopp. I aUl fall måste postgångoch annal fungera med precision för atl så skall kunna ske. För att denomhändertagne inom så kort lidsrymd skall få en rättvis möjlighet att svaraborde frågan alltid prövas vid muntlig förhandling. Detta skulle emellertidmedföra såväl kostnader som olägenheter av annan art och föreslås inte heller iremissen. Än värre kan det bli att efterkomma Prop.1981/82:8 116 tvådagarsfristen om frågan kommer upp, när målel om vårdprövas i kammarrätten - i det anförda exemplet i . Det är inlelämpligl all ens försöksvis införa frister som redan från början framstår somorealistiska i många silualioner. Lagrådel förordar därför all den ytterstatidsgränsen i stället bestäms lill , i likhei med vad som gäller ifråga om häktning. Det synes däremot inte vara nödvändigl atl, som skell ifråga om häktning, medge att tidsfristen undanlagsvis får utsträckas uiöver . Genom förevarande bestämmelse avses att ange att all vårdenligl lagen sker under ledning av elt sådant hem varom stadgas i paragrafen.Däremot behöver vården ej äga rum i själva hemmet. För attdenna innebörd skall framstå tydligare än enligt förslagel förordas attuttrycket "lämnas i hem" utbytes mot orden "lämnas genomhem". 133 § erinras om bestämmelsen i 72 § socialtjänstlagen, ivilken stadgas att ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärdbeträffande en enskild person kan flyttas över lill en annan socialnämnd, omdenna nämnd samtycker till det. Enligt denna beslämmelse kan alltsåvårduppgifter överflyttas från en socialnämnd till en annan, såframt enighetdärom föreligger mellan nämnderna. Den i tredje stycket av förevarande paragrafupptagna regeln överensstämmer med den förut berörda, dock med den avvikelsenatl enligl regeln i förevarande paragraf för överflyttning kräves atl den ärlämplig från vårdsynpunkl. Framhållas må all grunden lill all överflyttningrimligtvis måste vara att den är till fördel från någon synpunkt och icke tillolägenhet för den sociala ålgärd som socialnämnden har atl vidtaga. Att beaktaär vidare, att vid enighet mellan socialnämnderna del enligt det nuföreliggande förslaget icke synes finnas något organ som kan pröva dentillämnade överflyttningens lämplighel från vårdsynpunkt. Med hänsyn till vadnu anförts kan det i förevarande paragrafs Iredje stycke upptagna stadgandeticke anses fylla någon verklig funktion. Det förordas därför atl stadgandel fårulgå. 19 och 20 §§ I förevarande paragrafer talas om den som vårdas med stödav lagen i elt sådant hem som avses i 18 §. Därmed lorde avses både den somär 1981/82:8 117 omhändertagen enligt 8 S och enligt 12 S andra stycketberetts vård på ett sådant hem och den som är intagen på hemmet efter ettbeslut enligt 4 S om beredande av vård. Med hänsyn till nyssnämnda bestämmelsei 12 § andra stycket är lagtexten i och för sig korrekt. 1 17 och 18 S§ nämnsemellertid omhändertagna och för vård intagna eller vårdtagare vid sidan avvarandra. 1 15 § första slycket kan med den som vårdas med stöd av lagenuppenbarligen p-Jas* avses den som beretts vård genom beslut enligt 4 S. Föratt osäkerhel ej skall uppaiä om räckvidden av bestämmelserna i förevarandeparagrafer förordas att här används ullrycket "den som omhändertagitsenligt 8 S eller beretts vård genom beslut enligt 4 § och som vårdas i ettsådant hem som avses i 18 §. Enligl andra stycket första meningen av förevarandeparagraf skall i mål om beredande av vård, där missbrukaren är omhändertagenenligt 8 S, länsrätten företa målel lill avgörande inom från den dagdå ansökan om vård kom in. Även i del fall då omhändertagandet sker efter detall ansökan om vård har givits in, bör prövning ske . Delsynes önskvärl atl i lagen anges en tidsfrist för prövningen också i dennasituation. Lagrådet förordar därför att andra stycket första meningen fårföljande lydelse: "I mål om beredande av vård, där missbrukaren äromhändertagen enligl 8 §, skall länsrätten företa målet till avgörande inom envecka från den dag då ansökan om vård kom in eller, i fall som avses i 9 § tredjestycket, från den dag då underställningen skedde." Av specialmotiveringen framgår alt med bestämmelsen iförsta stycket andra meningen avses att utsäga atl även länsrätten kan beslulaom läkarundersökning. I tydlighetens intresse synes andra meningen i paragrafensförsta stycke böra få följande utformning: "Om nämndens ansökan om vårdinte innehåller läkarintyg, får rätten själv föranstalta om läkarundersökning." Enligt 61 § andra stycket nykterhetsvårdslagen får lalanmol beslut, som av länsrätt särskilt meddelats om någons omhänderlagande, avhonom föras 1981/82:8 118 utan inskränkning till . Vidare gäller jämlikt 52kap. 1 § första stycket andra meningen atl klagan överunderrätts beslut om någons häktande eller kvarhållande i häkte ej är inskränkttill viss lid. Moisvarande regel torde böra gälla omhändertagande enligt nuifrågavarande lagstiftning. En bestämmelse av denna innebörd synes lämpUgenkunna fogas som en andra mening till första stycket av förevarande paragraf.Meningen kan förslagsvis ges följande lydelse: "Besvär över länsrättsbeslut om omhändertagande är ej inskränkt lill viss lid." Av departementschefens uttalanden vid 9 och 10 §S framgår,att avsikten är att senare lägga fram förslag till ändring av lagen om allmännaförvaltningsdomstolar av innebörd all länsrätten vid prövning av underslällningsmåli anledning av omeddbarl omhändertagande skall vara domför med ensamdomare.Frågan om omhändertagande skall, om omhändertagandet sker medanvårdansökan prövas i kammarrätten, upptagas av kammarrätten, som därvid ärunderkastad samma korta tidsfrister -enligt det remitterade förslagel två dagaroch enligt vad lagrådet förordar - som länsrätten. Även genom besväröver länsrättens beslut om omhändertagande kan frågan härom kommaunder kammarrättens prövning. Med hänsyn till den skyndsamhet som är påkalladi förevarande mål kan det krav på medverkan av nämndemän i kammarrällen som förevarandeparagraf uppställer orsaka svårigheter. Prövningens beskaffenhet kan i dessafall ej heller sägas vara sådan att medverkan av nämndemän är påkallad.Lagrådet förordar därför att kravet på medverkan av nämndemän ej skall gällamål om omhändertagande. Paragrafen kan förslagsvis givas följandelydelse: "Vid handläggning i kammarrätt av andra mål enligt denna lag änmål om omhändertagande skall nämndemän ingå i rätlen." 30 § Lagrådet: När i författning anges all skyldighet föreligger attanmäla visst förhållande måste det anses vara en längre gående förpliktelse änatt lämna uppgifter. Härav måsle anses följa att med en föreskrivenanmälningsplikt följer skyldighet att lämna uppgifter om del förhållandeanmälningsplikten omfattar. Verkan blir därför alt en bestämmelse omanmälningsplikt bryter genom sekretesskyddet på samma sätt som en regel omuppgiftsskyldighet. En annan fråga är om del anses lämpligt medöverensstämmelse mellan Prop.1981/82:8 119 området för anmälningsskyldigheten och området föruppgiftsskyldigheten. Om, som inte kan anses osannolikt, det slundom ansesönskvärt att uppgiftsskyldighet gäller ett något vidare område än detanmälningsplikten avser, erfordras vid sidan om bestämmelsen omanmälningsplikten en regel om uppgiftsskyldigheten. Engranskning från dessa principiella synpunkter av de föreliggande bestämmelsernasynes giva följande vid handen. Myndigheter som avses i första stycket ärenligt föreskriften i delta stycke skyldiga alt göra anmälan om de får kännedomom att någon kan antagas vara i behov av vård enligt LVM. I sådant fallföreUgger också på grund av denna regel uppgiftsskyldighel. Den i Iredjestycket upptagna regeln om uppgiftsskyldighet gäller alla uppgifter som kanvara av betydelse för uiredning enligt LVM. En vidare skyldighet får ansesfölja av denna bestämmelse än av den i första stycket upptagna. Som exempel kananföras följande fall. En skyddskonsulent, som inte har kännedom om att en hansskyddsUng kan antagas vara i behov av vård enligt LVM och som därför ej äranmälningsskyldig, får en förfrågan från socialnämnden med anledning av enutredning nämnden igångsatt för att klarlägga om nämnden skall göra ansökan hoslänsrätten om vård av konsulentens skyddsUng. I elt sådant fall synesuppgiftsskyldighel för skyddskonsulenten ej följa av första stycket men väl aviredje stycket. Vad gällerläkares anmälningsskyldighet är den begränsad till fall då vederbörande ej kanberedas vård av läkaren eller eljesl inom sjukvården. Kan enligt läkarensuppfattning tillfredsställande vård ordnas inom sjukvårdens ram föreliggerdärför varken anmälnings- eller uppgiftsskyldighet. Föreligger däremot inlesådan vårdmöjlighet, är läkaren på förfrågan av socialnämnden uppgiftsskyldigbeträffande den som kan antas vara i behov av vård enligt LVM. Självfallet kandelade meningar råda mellan socialnämnden och läkaren om vård kan beredas inomsjukvården. I sådant fall torde läkarens uppfattning få anses utslagsgivande.Anser han vårdmöjligheterna inom sjukvården lillräckliga, kan följaktligenuppgiftsskyldighel icke anses föreUgga. Avgörande för frågan om uppgift fårlämnas blir då enligt 7 kap. 1 S sekretesslagen huruvida det står klart attuppgift kan röjas utan atl den det gäller eller någon honom närstående lidermen. Med den här hävdade innebörden av bestämmelsen i andra stycket blirsekretesskyddet hos läkaren sådant att det inte bör avhåUa en missbrukare attsöka läkarvård. Med den nu gjorda tolkningen av reglerna i förevarandeparagraf kan anledning lill erinran mol dem från principiell synpunkt ej ansesföreligga. Avvägningen synes även vara godtagbar från praktisk synpunkt. Uppmärksamhet synes vidare böra ägnas frågan om för vilkaorgan den i första stycket stadgade anmälningsplikten bör gälla. Enligt socialberedningensförslag omfattade nämnda anmälningsskyldighet inte bara, såsom i detremitterade förslaget, statlig ulan även myndighet. I motivenframhålles att sjukvårdens ansvar får anses lämpligen avgränsat och 1981/82:8 120