prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Detovan anförda visar att frågan om vidgade möjligheter att meddelaåtalsunderlåtelse icke kan ses ur renodlat kriminalpolitiska synpunkter utanatt en mängd andra och troligen ganska tungt vägande faktorer måste vägas in.Kommittén har under mbriken "Vissa rättstekniska frågor" behandlatgemensamma rekvisit för gmndbestämmelserna om åtalsunderlåtelse, som syneshöra samman med åtalspliktens omfattning. Dessa har sammanfattats i formeln"viktigt allmänt och enskilt intresse". Vad som skall förstås härmedhar illustrerats tabellariskt på sid 136. Med den här ovan anförda vill jagunderstryka svårigheten att i den ganska allmänna formeln "viktigt allmänteller viktigt enskilt intresse" fånga in allt som bör beaktas. Tabellenbehöver uppenbarligen kompletteras. Frågan är om den någonsin kan blifullständig. Sammanfattning j ; - Detföreliggande förslaget är enligt min mening alltför långtgående i sin strävanatt undandra domstolarna prövningen av brottmål. Detta framgår också av detsärskilda yttrande, som ledamöterna funnit skäl attavge beträffande medborgarverksamheten inom åklagarväsendet. I detta yttrandeframhålls bland annat betydelsen av lekmannamedverkan i 'handplockade fall avsärskild vikt" varmed i första hand åsyftas vikfigare resocialiseringsfalloch ungdomsfall där vård och stödåtgärder kommer i fråga. Jag hävdar att mandå rimligen rör sig med fall beträffande vilka en kontradiktorisk och så långtsom möjligt offentlig förhandling bör äga mm då lagöverträdaren bör finnasnärvarande och ha hjälp av biträde. I resocialiseringsfallen kan det omförslaget genomförs, åtminstone teoretiskt i vissa fall bli fråga om tre olikaformer av process, nämligen inför länsrätt, inför allmän domstol och införåklagare, vilket förefaller absurt. 1981/82:41 93 Detär angeläget att rättsväsendets resurser utnyttjas så effektivt och rationelltsom möjligt. Principen att samhället genom utredning, lagföring och straffskall ingripa mot varje känd lagöverträdelse har passerats av tiden och kaninte längre upprätthållas. En lämplig avvägning av de insatser som kan görasinom ramen för givna resurser kräver emellertid ingående Överväganden. Enprioritering av insatserna blir nödvändig. Nuvarande regler för fömndersökningoch åtal har därvid ansetts utgöra hinder mot att frigöra resurser frånhanteringen av enklare brott och förseelser för att i stället kunna sätta indem på bekämpandet av grövre brottslighet. Kommitténsförslag syftar till att antalet brottmål skall minska genom att möjligheternatill åtalsunderlåtelse vidgas. I viss utsträckning skall inte ensförundersökning behöva inledas. Fömtsättningarna härför diskuteras ingående ibetänkandet. Domstolsverketifrågasätter om inte de rättspolitiska konsekvenserna av förslagen hade bortbelysas mera ingående av kommittén. Någon diskussion om effekterna av attbrott och förseelser lämnas obeivrade förekommer egentligen inte ibetänkandet. Svårigheterna att belägga sådana förhållanden är visserligenbetydande. Samhällets insatser mol brott kan dock inte reduceras till enbart enprioriteringsfråga. Innan åtgärder som i praktiken kan jämställas med enomfattande avkriminalisering vidtas bör konsekvenserna för medborgarna i formav eventuellt ökad otrivsel och osäkerhet belysas. Med bättre kännedom omdessa kan en ökning av rättsväsendets resurser framstå som ofrånkomlig. Förbedömning av kommitténs förslag är det vidare nödvändigt att göra enuppskattning i kvantitativa termer av effekterna av vidgade möjligheter tillförundersöknings- och åtalsunderlåtelse.Domstolsverket har fått uppfattningenatt dessa effekter skulle bli avsevärda. För tingsrätterna skulle en nedgång imålantalet kunna emotses. En betydande minskning av antalet enklare mål skullei arbetshänseende kunna uppvägas av en viss ökning av målen rörande merasvårutredd brottslighet. Överväganden av denna art får emellertid i huvudsakkaraktären av spekulationer. Det är enligt mening en brist ibetänkandet att inga försök gjorts att belysa förslagens konsekvenser meduppgifter om vilka förskjutningar i belastningen på olika organ inomrättsväsendet som skulle kunna emotses. Domstolsprocessenhar utformats så att den fyller högt ställda anspråk på rättssäkerhet. Lekmän deltari dömandet, offenfiighet råder vid domstolens förhandlingar etc. Möjligheternatill insyn i polisens verksamhet är däremot små; åklagarens verksamhet är heltskyddad från insyn. Såvälpolis- som åklagarkåren åtnjuter ett högt anseende för redbarhet. Det finnsenligt mening inte ringaste anledning att ifrågasätta polisenseller åklagarens förmåga att enligt lagstiftarens intentioner handha de ökadebefogenheter kommitténs förslag skulle medföra. Redan med nuvarande ordningtorde det emellertid förekomma situationer, då en Prop.1981/82:41 94 åklagareutsätts för hårda påtryckningar att inte åtala för brott. Vidgade möjlighetertill en friare prövning av om fömndersökning skall inledas eller om åtal skallväckas ökar risken för sådana påtryckningar. Brislen på insyn i verksamhetengör också att smutskastning och förtal lättare får näring. anserdet angelägel att myndigheternas arbetsbetingelser noga uppmärksammas när en nylagstiftning som den föreslagna övervägs. Domstolsverketdela utredningens uppfattning att den absoluta åtalsplikten skall behållas.Presumfionen skall alltså varaför att åtal väcks. Utredningen har föreslagitvidsträckta undantag från den absoluta åtalsplikten. Beträffande brott som ihändelse av lagföring skulle leda till lägre bötesstraff än tjugo dagsbötereller tvåhundra kronor i penningar har föreslagits en relativåtalsplikt och förundersökningsplikt. Utredningensförslag belräffande det lägsta bötesskiktet innebär, som utredningen ocksåkonstaterat, en avkriminalisering. får som sin mening anföra attdet bör ankomma på lagstiftaren att ange vilka typer av handlingar som skallanses vara brottsliga. Detta bör inte ske genom processuella regler. skulle handlingens karaktär av brott inte förändras men detallmänna skall underlåta all utkräva någon påföljd; det skulle räcka med denvarning som brottsupptäckten innebär (s. 154). Mot detta synsätt villdomstolsverket anföra följande. Detär viktigt att hålla fast vid principen att gärning, som aldrig kan föranledastraff inte skall benämnas brott. Beteenden för vilka samhället inte utkräverstraff kan vara klandervärda från skilda synpunkter men bör i klarhetensintresse skiljas från gärningar som anses straffvärda. Som domstolsverketinledningsvis anfört är det en vital fråga i sammanhanget vilka konsekvenserkommitténs förslag skulle få för den allmänna laglydnaden. synsätt kan anföras att det förefaller sannolikt att överträdelserinte längre upplevs som brott - även om de kallas så - när det föreslagnasystemet verkat och allmänheten märker att inget händer om ett lagbudöverträds. Likartadesynpunkter kan anföras beträffande de övriga fall där åtalsunderlåtelse skallkunna meddelas. Det finns en risk för att allmänheten upplever det som omsamhället inte reagerar mot brott av mindre allvarligt slag. Det typer av brottsom drabbar den enskilda medborgaren är ofta av "mindre allvarligtslag" sett från samhällets synpunkt, men kan upplevas av de drabbade somnog så allvarliga. Om brott av denna art i alltför stor utsträckning inteskulle leda till åtal med efterföljande rättegång och utdömd påföljd riskerarman att det allmänna rättsmedvetandet avtmbbas. Attstraffprocessens regelsystem samt förundersökningsförfarandet forriöpande måsteanpassas till de kriminalpolitiska mål som statsmakterna ställer upp medhänsyn till förändringama i samhället är nödvändigt. Prop.1981/82:41 95 Emellertidfår denna anpassning icke drivas så långt att domstolarnas ledning avrättsfillämpningen inom straffrätten skjuts i bakgmnden för att spara påresursema. Så synes ha skett i utredningens förslag. Den omständigheten attbrottsligheten ökat kraftigt får ej tas till intäkt för attavkriminalisera brott eller underlåta åtala brott i en omfattning som stridermot det allmänna rättsmedvetandet och underminerar rättssystemet. I förslagel anges bl.a.beträffande de kriminalpolitiska övervägandena att dessa fömtsätter ettnytänkande, varvid det måste bortses från det hitfills använda systemet medpåföljder. Den fillbaka grundläggande regeln inom straffrättenatt brott skall följas av brottspåföljd bör vidare uppges och i stället enligtutredningen ersättas av resocialiserande åtgärder utan straffrättsliga inslag.I siraffprocessuelll avseende innebär utredningsförslaget betydandeförändringar främst beträffande åklagarmyndigheternas befogenheter attunderiåta åtal. Utredningsförslaget i dessa avseenden inger starkabetänkligheter. Speciellt tveksamt är förslaget att medge åklagare rätt attefterge åtal i sådana fall, då det kan antas att den för brott misstänkte,därest lagföring skett, skulle ha dömts till villkorlig dom. Utredningsförslagetatt underlåta åtal i dessa fall förefaller enligt rikspolisstyrelsensuppfattning innebära ett anmärkningsvärt avsteg från den i vårt landgrundläggande huvudregeln inom slraffprocessrätten att för brott misstänktperson skall få sin sak prövad av domstol. Att av resociali-seringshänsyn ellerav processekonomiska skäl beträda en väg som i verkligheten innebäravkriminalisering av vissa brottstyper förefaller icke överensstämma med detövergripande målet för utredningsarbetet som angetts vara att både förbättrarättsskyddet för allmänheten och att tillgodose rättssäkerheten förgärningsmannen. Ändamålet att åstadkomma avkriminalisering av vissabrottstyper, som med hänsyn till förändrade normuppfattningar i samhället ickelängre är förtjänta av samhällets skydd bör tillgodoses på det traditionellasättet, nämligen genom översyn av gällande lagstiftning i den mån dennalagstiftning visar sig otidsenlig. Denna metod som utredningen avvisar medmotiveringen att den ofta ger upphov till tveksamheter om vilka gärningar somskall betraktas som straffvärda och som framförallt är tidsödande leder dock ide flesta fall till resultat som består . Då rikspolisstyrelsensuppfattning i frågan är att avkriminalisering av olika brottstyper bör lösaspå för svensk straffrättslagstiftning traditionellt sätt, anser sigrikspolisstyrelsen icke kunna tillstyrka utredningsförslaget. Vid en översynav det straffrättsliga regelsystemet bör en omsorgsfull avgränsning av det förolika gärningstyper straffbara området genomföras. Härigenom kan utrymmet föråtalsunderlåtelse i motsvarande mån begränsas. Åtalsunderlåtelseinstitutetsynes efter en översyn endast böra komma till användning i vissa fall avbrottskonkurrens samt vid återfallssituationer. Denav utredningen förordade utvidgningen av åtalsunderlåtelseinstitutet kanvidare förmodas medföra att domstolarna framledes om utred- Prop.1981/82;: 41 96 ningsförslagetleder till lagändringar får handlägga ett betydligt färre antal brottmål.Antalet brott i samhället nedbringas emellerfid inte genom denna reform. Förpolisväsendets del innebär förslaget i vissa avseenden en ökadarbetsbelastning. Speciellt torde detta bli fallet vid åtalsunderlåtelserenligt RB 20 kapitlet 7 §, punkt 4 (villkoriig dom), då åklagarens underlag förbeslut enligt detta lagmm med nödvändighet kräver ett omfattandefömnder-sökningsmaterial. Vid ett stort antal brott, som kan förväntas ledatill åtalsunderlåtelse, kommer den enda samhällsreakfionen i framfiden att blifömndersökningsförfarandet. Systemet såsom utredningen föreslagit detsamma kanicke heller anses godtagbart ur rättssäkerhetssynpunkt. I detta sammanhang villrikspolisstyrelsen även framhålla den allvarliga konsekvensen förpolispersonalens mofivation för sitt arbete som kan bli följden av en reformmed ökat antal åtalsunderlåtelser och fömndersök-ningsbegränsningar. Man måstenämhgen då fråga sig vad det är för mening med alt ha en dyrbarpolisorganisafion som gör omfattande utredningar av begångna brott, närutredningarna sedan kommer att framstå som mer eller mindre meningslösa.Konsekvensen av utredningens förslag leder närmast fill att man då också böravskaffa eller väsentligt begränsa polisens utredningar av begångna brott. Ennegafiv utveckling på sätt nu antytts måste självfallet i avsevärd mån påverkasamhällets fömtsättningar att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Enligt rikspolisstyrelsensuppfattning bör sålunda av straffrättslagstiftningen klart framgå vilkahandlingar som är brottsliga och sedan bör ett rättsligt förfarande följa somuppfyller de krav på rättssäkerhet som man har rätt att ställa i etträttssamhälle. Kriminalvårdsstyrelsendelar åtalsrättskommitténs uppfattning att övervägande skäl talar för attbibehålla nuvarande system med absolut åtalsplikt. 1 likhet medåtalsrättskommittén är av den uppfattningen att nygällande regler för åtalsunderlåtelse och möjligheter tillfömndersökningsbegränsningar är onödigt restriktiva. Styrelsen är därförposifivt inställd fill reformer inom detta område. Styrelsen ansluter sig istort till de synpunkter på och förslag till en utvidgad möjlighet föråklagare att besluta om åtalsunderlåtelse som framlagts avåtalsrättskommittén. Syftetmed åtalsrättskommitténs förslag är, vilket redan framgår av titeln påbetänkandet, att begränsa de rättsvårdande myndigheternas befattning medbrottmål. En sådan begränsning motiveras dels av kriminalpolitiska skäl, delsav processekonomiska skäl. Kommitténs uppdrag har emellertid såtillvida varitkringskuret att man enbart kunnat gå fram med förslag om straffprocessuellareformåtgärder. 1981/82:41 97 Det står emellertid klart att de straffrättsliga ochstraffprocessuella re-forminsatsema på detta område måste knytas samman. Genomstrafflagsfiftningen regleras kriminaliseringens omfattning. Därmed tilldelasde särskilda brotten det slraffvärde de enligt lagstiftarens bedömning ansesförtjäna. Ju mer preciserat det straffbara området och brottens straffvärdeblir, desto mindre utrymme bör finnas för åtalsbegränsningar. Eller omvänt: enstrafflag som ger vaga och obestämda gränser för kriminaliseringens omfattningbäddar med nödvändighet för ett syslem med långtgående åtalsrestriktioner. har intresset inom kriminalpolitikenvarit stort för sådana frågor som hänger samman med kriminaliseringensutbredning och avgränsning samt de rättsvårdande myndigheternas faktiskamöjligheter att svara för regelkontrollen. I takt med samhälletssocio-ekonomiska och tekniska utveckling har strafflagstiftningen byggts ut ochär nu myckel omfattande. Det står klart att en sådan expansiv utveckling ställtallt större krav på de rättsvårdande myndigheterna. Resurserna för att klara kontrollenöver regelsystemet är otillräckliga. Många straffbud, särskilt påspecialslraffrät-tens område, har svag förankring i folks rättsmedvetande. Deöverträds i slor utsträckning utan att samhället förmår reagera. Det ligger enallvarlig fara i att straffrätten därigenom uppfattas som ett svagt svärd ochatt vissa straffbud bara fungerar som "skrivbordsprodukter". Mot denna bakgmnd är det självklart att man frågar sigvilka konsekvenserna skall bli om utvecklingen fortsätter i samma spår. Detfinns ett intresse att från straffrätten utmönstra sådana bestämmelser somavser gärningar av ringa straffvärde. Man vill här i stället anvisa andrasanktionsformer än straff, t. ex. administrativa avgifter. Genom sådan s. k.depenalise-ring kan rättsvårdens arbetsbörda avlastas och resursernakoncentreras till allvarligare brottslighet. Den allmänna iakttagelsen blir emellerfid att man hittillsinom lagstiftningen gått försiktigt fram såväl med reell avkriminalisering somdepenali-sering. De mest påtagliga resultaten av denna reformpolitik utgöravkrimi-naliseringen av fylleriet samt depenaliseringen av ringa skattebrott,olovligt byggande och olaga parkering. Utvecklingen har i stället gått i riktning mol attåstadkomma den nödvändiga avgränsningen av straffrätten med straffprocessuellamedel, främst genom en utvidgning av utrymmet för åtalsrestriktioner. Dels harnya åtalsregler införts som skall begränsa tillämpningen av vissa straffbestämmelser(l.ex. avseende gäldenärsbrott, snyltningsbrott). Dels har utrymmet föråtalsunderiåtelse generellt vidgats. I detta sammanhang bör också nämnas atttillämpningsområdet för rapporieftergifi tänjts ut, varigenom polisen i störreutsträckning än tidigare kan underlåta att, rapportera och utreda mindre brott. Del förslag som lagts fram av åtalsrätlskommitténinnebär en klar 7 1981182. 1981/82:41 98 markeringav att reformpolitiken skall fortsätta på den utstakade vägen och siktar mot enbetydande utvidgning av området för "straffprocessuellavkriminalisering". Kommitténhar härvidlag bundits upp av sina direktiv. Någon anledning för kommittén attingående diskutera om denna framgångsväg är rikfig, betraktad i ett störrekriminalpolitiskt sammanhang, har inte funnits. Kommittén är dock klartmedveten om betydelsen av reforminsatser på straff-rättslig väg. Principielltanses sådana lösningar vara att föredra. Eftersom kommitténs uppdrag som nämntsär klart processrättsligt inriktat, anser man sig dock inte närmare kunna gå inpå frågan om behovet av en avgränsning av straffrätten. Dettaär från många synpunkter olyckligt att kommittén på detta sätt nödgats arbetafrån en relativt snäv infallsvinkel. Därmed har den viktiga frågan om sambandetmellan avkriminalisering/depenalisering och åtalsbegränsningar lämnats öppen.Kommittén har inte heller ansett sig ha anledning att pröva behovei avsärskilda åtalsregler eller att pröva innehållet och omfattningen av sådana nuexisterande regler. Detsamma gäller den viktiga frågan hur ett system medåtalsunderlåtelse skall anpassas fill vårt sanktionssystem eller kanskeinordnas däri. Utvecklingenunder de har vidare medfört en delvis förändrad syn påkriminalpolitikens förhållande till socialpolitiken. De förhärskandeidéema om att sociala och medicinska vård- och behandlingsåtgärder i storutsträckning skall tjäna som reaktionsmedel på gmnd av brott, håller på attöverges. Trenden inom socialpolifiken går i stället mot att de socialamyndigheterna skall avlägsna sig så långt som möjligt från tvångsingripanden.Det är givet att en sådan utveckling måste få konsekvenser för tillämpningenav vårt sankfionssystem och i samma mån påverka möjligheterna alt avstå frånåtal i "resocialiseringsfall". Medden nu lämnade bakgmndsbeskrivningen vill BRÅ visa att åtals-rättskommitlénsförslag inte bör prövas isolerat utan i ett större kriminalpolitiskt ochsocialpolitiskt sammanhang. Det är önskvärt att reformpolitiken vilar på såbred bas som möjligt. En rad utredningar, som lagt fram sina förslageller ämnar lägga fram sina förslag, arbeter medproblem som vävs in i varandra. Bland dem kan fömtom åtalsrättskommittén nämnas1968 års brottmålsutredning, förvandlings-straffutredningen, socialutredningen,ungdomsfängelseutredningen, utredningen om behandling av psykiskt avvikande,utredningen om eventuell reformering av det ekonomiska sanktionssystemet inomstraffrätten. Härtill kommer att BRÅs kriminalpolitiska arbetsgmpp har tilluppgift att se över hela sankfionssystemet och lägga fram en rapport mot slutetav detta år. Ettståndpunktstagande lill åtalsrättskommitténs förslag borde sålunda föregås aven allmän diskussion om inriktningen av den framtida kriminalpolitiken och enmål-medelanalys. Därvid borde olika intressen vägas mot Prop.1981/82:41 99 varandramed sikte på att nå fram till en enhetlig och samlad linje för reformarbetet.Läget är nu sådant att det arbete som bedrivs på olika håll präglas avosäkerhet om vilka framgångsvägar som bör väljas och en påtaglig risk förintressekollisioner. Enaktuell fråga blir om kriminalisering skall tillgripas i den utsträckning somnu sker utan att man först bestämmer en rimlig nivå för vad som skall varastraffvärt. Följden av nuvarande politik blir alt ansvaret för vad som skallutgöra brott och vara straffbart i realiteten förs över från samhälletslagstiftande myndigheter till åklagare och rättsvård. En sådan ordning skaparosäkerhet om strafflagens gränser och kan också komma i konflikt med vissagmndläggande principer som bör gälla för strafflagstiftningen, såsom legalitet,fömtsebarhet, rättvisa och jämlikhet. Enannan framgångsväg skulle alltså vara att straffrätten avgränsas till sådanabrott som uppnår viss nivå för straffvärdet och att de rällsvårdandemyndighetema kan reagera enligt principen att brott skall följas av straff.Utrymmet för åtalsrestriktioner blir i så fall klart avgränsat. EnligtBRÅs uppfattning bör siktet vara inställt på den sistnämnda vägen. Dettafömtsätter dock att man kan anvisa lösningar som möjliggör avkriminaliseringoch depenalisering inom stora områden av nuvarande strafflagstiftning, att destraffbestämmelser som krävs för kontrollen preciseras till innehåll ochomfattning (eventuellt bör man här överväga behovet av en nedrestraffbarhetsgräns) och att sanktionssystemet utformas på sådant sätt att detsvarar mot behovet av olika reaktionsformer. Ensådan inställning kan synas frondera mot gmnderna för åtalsrättskommitténsförslag. Utgångspunkten för kommittén har nämligen varit ett"nytänkande" som innebär att man i ökad grad avlägsnar sig frånprincipen att brott skall följas av brottspåföljd. Skillnaden liggeremellertid däri aU kommittén inte ansett sig kunna beakta behovet av enavgränsning av straffrätten. De fömtsättningar som kommittén haft att arbetafrån - nämligen att "överkriminaliseringen" skall fortsätta - bildarbakgmnd för ett nytänkande i den riktning kommittén anvisat. Detmåste också betonas att en straffrättsreform, som enligt BRÅ är kriminalpolitisktmofiverad och avsevärt skulle begränsa behovet av åtalsrestriktioner, likvälmåste ses i ett långsiktigt perspekfiv. Såsom systemet nu är utformat har mantvingats att tillgripa åtalsrestriktioner som medel för att begränsalagföringen. Den gmndläggande t-anken, till vilken även BRÅ vill ansluta sig,är att det inte går att förena en långtgående kriminalisering med principenatt straff allfid skall följa på brott. Det finns inga andramöjligheter att åstadkomma den nödvändiga avgränsningen av kriminaliseringenän genom åtalsrestriktioner. Samtidigtvill BRÅ understryka att tillgripandet av åtalsrestriktioner inte får medföraatt strävandena att avgränsa straffrätten genom avkriminalisering ellerdepenalisering skjuts tillbaka. BRÅ kan alltså inte acceptera att en reform iden riktning kommittén föreslår får tas till intäkt för att man nu 1981/82:41 100 valt linje för kriminalpolitiken. Del bör i stället varapå straffrättslig väg som utrymmet för kriminalisering skall bestämmas. Det ärsärskilt angeläget att gå fram med sådana straffrättsliga reformåtgärder påområden där åtalsrestriktioner vinner terräng, eftersom detta indicerar behovetav straffbarhetsinskränkning. Målsättningen bör sålunda vara att avgränsaområdet för ålalsreslrikfioner. Sammanfattningsvis är BRÅs allmänna uppfattning attreformer som siktar mot att avgränsa det straffbara området i första hand börske på straffrättslig väg. 1 den mån en utbyggnad av institutetåtalsunderlåtelse motiveras av förmenta behov av straffbarhetsinskränkning. bördenna ske inom avsevärt snävare gränser än vad åtalsrättskommittén föreslagit. har lagt ner betydande arbete på attbestämma hur långt man bör gå med en utbyggnad av institutet åtalsunderlåtelse,vilka generella hinder som kan finnas och inom vilka områden man bör räkna medatt institutet vinner tillämpning. Förslaget innebär totalt sett en betydandeutvidgning jämfört med nuvarande förhållande. Hur långtgående tillämpningen ipraktiken kommer att bli är bl.a. beroende på tolkningen av klausulen"hinder med hänsyn fill viktigt allmänt intresse". Kommitténhar funnit att den nuvarande klausulen att åtal kan påkallas "ur allmänsynpunkt" inte ger fillräcklig handlingsfrihet för tillämpningen.Klausulen har i praxis tolkats restrikfivt vilket bl.a. belyses av att antaletårligen meddelade åtalsunderlåtelser jml 20:7 p. 1 RB (bötesfallen) ligger päförhållandevis låg nivå.