prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Debeslut som fattas om t.ex. utbildning, byggnation, organisafion ochekonomi på ett fill påverkar, som fidigare nämnts, i många fall ibetydande utsträckning förutsättningarna för den fortsatta utvecklingen inomhälso- och sjukvården. För att landstingskommunernas långsiktiga planeringskall få genomslag är det önskvärt att det finns en klar koppling mellanfemårsplaneringen och årsbudgeten. Femårsplaneringen ger bl.a. underlag för dekommunalekonomiska överläggningarna mellan staten och kommunerna. Huvudmännenbör bedriva sin hälso- och sjukvårdsplanering enligt vissa enhetliga principersom är gemensamma för hela landet och använda samma begrepps- ochreferensramar. Detta är önskvärt om planeringen skall kunna samordnas på olikanivåer, om planeringsinsatser skall kunna jämföras och summeras samt omresultaten senare skall kunna utvärderas. Härför behövs också ett samordnat ochenhefligt statistiksystem. HSUhar föreslagit att inriktningen och organisationen av den hälso- och sjukvårdsom skall fillgodose behov av närhet och lättillgänglighet, här kalladprimärvården, skall redovisas särskilt i planeringen. Enighet torde råda om attprimärvården måste prioriteras. En bestämmelse har också införts i lagen om attvården skall verka för att hälso- och sjukvården blir lätt tillgänglig vilketbl.a. innefattar att vården finns i pafienternas närhet. Det kan därför finnasgoda skäl att särskilt redovisa vilka åtgärder landstingskommunen ämnar vidta idetta syfte. Jag anser det emellertid inte nödvändigt att i lagen föra in enbestämmelse om särredovisning i planeringen härav. Jaganser liksom HSU att skyldigheten för landsfingskommunerna att planera hälso-och sjukvårdens utveckling bör skrivas in i hälso- och sjukvårdslagen.Planeringen bör innefatta alla de hälso- och sjukvårdsresurser som finns inomlandstingsområdet. Skyldigheten att samverka med andra myndigheter ochorganisationer bör också anges i lagen. Behovfinns av samverkan med företagshälsovården, skolhälsovården,studerandehälsovården etc. och de statliga vårdinstanserna. Samarbetspar-terkan också vara enskilda, privatpraktiserande och privata sjukhem ochorganisafioner, t.ex. inom arbetsmarknaden, handikapp- och patientorgani-safioner.Andra väsentliga samarbetsparter beträffande t.ex. regionalpolitik ochsysselsättning för landstingen är centrala och regionala myndigheter. Behovetär också stort av samarbete med socialvården och annan verksamhet,t.ex. i fråga om äldreomsorg, handikappomsorg, missbruksvård och psykiatriskvård. Prop.1981/82:97 64 Dennasamverkan kan t.ex. innefatta informationsfrågor eller privata vårdgivaresmedverkan i en med landstingskommunerna gemensam jour och beredskap. I vissaprimärvårdsområden kan t.ex. privatpraktiserande läkare avlasta vårdcentralernavårduppgifter för ett antal patienter och därmed utgöra en del av resursernainom primärvården. Innebördenav den skyldighet att samverka som anges i hälso- och sjukvårdslagen är attlandstingskommunerna skall ta initiafiv till samverkan med andra vårdgivare pålämpligt sätt. Jag utgår som tidigare framhållits från att dessa andravårdgivare i största möjliga utsträckning kommer att aktivt delta i en sådansamverkan. Att myndigheterna har att samverka torde framgå av deras allmännaåligganden. Detär också vikfigt att den privata sektorns behov av länssjukvårdens resurserinom olika medicinska verksamhetsområden beaktas i planeringen. Principer förremittering och laboratorieundersökningar bör t.ex. vara gemensamma. Föratt vården skall få en enhetlig kvalitet kan det vidare vara lämpligt att t.ex.privatpraktikerna bereds möjlighet att delta i kliniska konferenser och i andraformer av efterutbildning. Enläkare får etablera sig som privatläkare även om han inte kan komma överens medlandstingskommunen om hur de skall samverka. Landstingskommunerna har sålundaingen bestämmanderätt över de privatpraktiserandes verksamhet. Jag anser detemellertid naturligt att även de privatpraktiserande tar ett ökat ansvar förpatienterna, t.ex. genom att delta i jour och beredskap. InomSpri pågår ett utvecklingsprojekt i fråga om samverkan mellan primärvården ochprivatläkarvården. Projektet ingår i det utvecklingsarbete som statenfinansierar i syfte att förbättra kontinuiteten inomhälso- och sjukvården. Motbakgrund av att privatläkarkåren minskar har en beredningsgrupp filisatts inomsocialdepartementet med uppgift att analysera frågor om nyrekrytering tillprivatpraktikerkåren. Arbetsgruppen har i uppgift att lämna förslag som kanunderlätta nyetablering av privatpraktiserande läkare, särskilt i de delar avlandet där läkarvårdsresurserna är otillfredsställande. Förslag bör ocksåläggas fram om hur samarbetet mellan privatpraktikerna och den offentligavården kan utvecklas. Deenskilda sjukhemmen kommer även i framfiden att vara en fillgång för hälso- ochsjukvården. Jagvill slutligen än en gång instämma i vad landstingsförbundet anfört i sittremissyttrande om planeringens och samordningens stora betydelse förmöjligheterna att skapa ett samlat och rationellt - effektivt - utbud avhälso-och sjukvård som tillgodoser människornas behov av god vård. Dettaförutsätter ett växelspel där olika vårdgivare måste vara beredda att Prop.1981/82:97 65 gemensamtverka för konstruktiva lösningar och där olika vårdgivare är beroende avvarandra. Ett gott resultat kommer att kräva god vilja från alla inblandade. Landstingskommunenspolitiska organisation av hälso- och sjukvården regleras f.n. i kommunallagen(1979:179) och i sjukvårdslagen. Det högsta beslutande organet inomlandstingskommunen är . Förvaltning och verkställighet ankommer påförvaltningsutskottet och övriga nämnder. Ledningenav den sjukvårdande verksamheten utövas i allmänhet av en sjukvårdsstyrelse.Landstingskommunen kan tillsätta en särskild sjukvårdsstyrelse eller uppdra åtannan nämnd att vara sjukvårdsstyrelse. Har detta inte skett ärförvaltningsutskottet också sjukvårdsstyrelse. Motsvarandeprinciper gäller för de primärkommuner som inte hör till någonlandsfingskommun. Bestämmelserna om förvaltningsutskott avser därvidkommunstyrelse. Närmastunder sjukvårdsstyrelsen kan tillsynen och ansvaret för förvaltningen avsjukhus och annan sjukvårdande verksamhet utövas av en eller flera direktioner.Den administrativa organisationen är som regel anpassad till den politiskaorganisationens uppbyggnad med en central förvaltning och ett varierande antallokala förvaltningar. Dennu gällande sjukvårdslagsfiftningen innehåller vidare detaljerade bestämmelserom organisationen av förvaltningen inom hälso- och sjukvården, t.ex.bestämmelser om sjukvårdsdirektör, chefsläkare, styresman, sjukhusdirektör,indelning i sjukvårdsområden, khniker och block samt klinik- och blockcheferm.m. I lagen slås också fast att vården skall organiseras i sluten och öppenvård. Vidare finns föreskrifter om att den slutna vården skall anordnas vidsjukhus, som beroende på vårdens inriktning benämns lasarett, sjukstuga ellersjukhem. För den öppna vården skall landsfingskommunen enhgt lagen vara indeladi läkardistrikt. Den nya kommunallagen bygger på principen attlandstingskommunerna skall lämnas största möjhga frihet att anpassa sinaarbetsformer fill de lokala förhållandena. Lagen har i högre grad än tidigarelag karaktär av ramlag. Åtskilliga detaljfrågor som förut reglerades i lag kanlandstingskommunerna numera själva besluta om. Isamband med införandet av den nya kommunallagen gjordes en översyn av olikaspecialförfattningar som ålägger landsfingskommunerna att svara förförvaltningsuppgifter och som föreskriver statlig tillsyn över att uppgifternafullgörs på ett tillfredsställande sätt. Syftet med översynen var att ta bortsådana detaljföreskrifter som med hänsyn till de landsfingskommunala 5Riksdagen 1981/82. Prop.1981/82:97 66 organensställning och resurser inte längre var nödvändiga. Fleramotiv anfördes för att på detta sätt decentralisera ansvar och befogenheter.Statsförvaltningen kunde avlastas arbetsuppgifter och få bättre tid förplanering och andra övergripande frågor. Det innebär effektivitetsvinster församhällsförvaltningen som helhet, om de myndigheter som bereder ärenden ocksåfattar de slutliga besluten. Vidare kunde de kommunala organens kännedom omlokala förhållanden bättre utnyttjas. Medborgarna kunde alltså därigenom fåbättre möjligheter till kontakter med beslutsfattarna. Detta kunde göra detlättare att lösa många problem. Samfidigtpekades dock på de krav som finns på samordning och likformighet isamhällsarbetet. Beslut av statsmakterna för att fillförsäkra medborgarnaexempelvis rättssäkerhet, sysselsättning och lika fillgång fill samhällsservicemåste självfallet förverkligas. Det framhölls att det knappast var möjligt attställa upp någon allmängiltig princip som kan tillämpas vid ställningstagandentill utformning av statens tillsyns- och kontrollfunktioner. En avvägningmellan delvis motstridiga intressen måste ske vid varje fillfälle. 1976/77:1framhölls att starka skäl talade för att frågan om statlig tillsyn pch kontrollbör bedömas i samband med att sakområdet utreds. Eftersom en översyn avsjukvårdslagstiftningen redan pågick vid tiden för införandet av den nyakommunallagen gjordes då endast några smärre ändringar i denna lagstiftning. Idirektiven fill hälso- och sjukvårdsutredningen angavs som en viktigutgångspunkt för utredningens arbete att undanröja sådan detaljreglering ilagstiftningen som inte längre behövs. MöjUgheterna till decentralisering avverksamheten skulle tas fill vara och en förstärkning av den kommunalademokratin underlättas. EnligtHSU innebär den pågående utvecklingen av primärvärden att hälso-och sjukvårdenalltmer kommit att byggas upp och få sin förankring på den lokala nivån. Hälso-och sjukvården bör i första hand möta behoven i nära kontakt med befolkningenoch med kunskap om den miljö där människorna lever och verkar. Den lokaltbaserade vården bör liksom hitfills huvudsakligen vara förlagd till elleranknuten till mottagningsenheter av typ vårdcentraler, närmottagningar ellerlokala sjukhem. HSUföreslår att hälso- och sjukvården organisatoriskt delas upp i närvård,länssjukvård och regionsjukvård. Begreppet närvård föreslås av utredningen somett nytt organisatoriskt begrepp för den lokala offentliga hälsp- ochsjukvårdsorganisafionen. Till skillnad från primärvårdsbegreppet omfattarnärvårdsbegreppet även folktandvård och konsulfinsatser för decentraliseradhälso- och sjukvårdsservice. Prop.1981/82:97 67 Utredningenanser att begreppen sluten och öppen vård inte är anpassade till denfunktionella och organisatoriska avgränsning av vården som utredningenförespråkar. HSU föreslår därför att begreppen inte längre används ilagstiftningen, vare sig spm funkfipnella eller prganisatpriska begrepp. Överhuvudtagetbör landstingskommunerna enligt utredningens uppfattning ha en stor frihet attsjälva avgöra vilka personella och materiella resurser som skall ställas tillförfogande för vården samt sättet att organisera dessa. Detta bör avse såvälden i den nuvarande lagstiftningen reglerade organisationen, t.ex.sjukvårdsområde, läkardistrikt, sjukhus, klinik, sjukvårdsdirektör,chefsläkare och styresman m.m. som oreglerade organisatoriska enheter, t.ex.vårdcentraler, specialmottagningar och motsvarande. HSUkonstaterar att landsfingskommunerna även fortsättningsvis kan behöva användabegrepp som överensstämmer med dem som återfinns i lagstiftningen. EnligtHSU måste dock organisatoriska begrepp m.m. tillåtas att variera mellanlandstingskommunerna. HSU förutsätter att den enhetlighet som krävs kommer attkunna uppnås även utan särskild lagreglering. HSUkonstaterar att hälso- och sjukvårdens utveckling påverkas av olika intressen;det demokratiska inflytandet, det administrativa inflytandet, detprofessionella kunnandet och inflytandet samt de företagsdemokratiskaintressena. Ifråga om det demokratiska inflytandet är HSU av den meningen att det finnsanledning att i en ny lagstiftning ha kvar de grundläggande bestämmelserna pmatt ledningen av den hälso- och sjukvårdande verksamheten skall åvila ensärskilt angiven politiskt vald styrelse, förslagsvis benämnd hälso- ochsjukvårdsnämnd. Liksom f.n. bör det enligt utredningen finnas möjlighet förlandstingskommunerna att låta underordnade förtroendemannaorgan svara för dennärmare ledningen av olika delar av verksamheten. I lagen bör däremot inteföreskrivas hur dessa organ skall vara sammansatta eller vilka derasansvarsområden bör vara. Närdet gäller det administrativa inflytandet anser HSU, som redan nämnts, attdetaljerade organisationsbegrepp inte bör tas in i lag. Frågan om särskildsakkunskap behövs för att uppehålla arbetsledande eller andra befattningar böri stället avgöras av de i demokratisk ordning valda, för verksamheten ansvarigaförtroendemännen efter samråd med arbetstagarnas organisafioner. Landstingsförbundetoch flertalet huvudmän är positiva till utredningens förslag om hur detdemokratiska inflytandet bör vara organiserat. är tveksam till en föreskrift om en obligatorisk hälso- ochsjukvårdsnämnd. Som sin principiella uppfattning 1981/82:97 68 uttalar kommittén att förvaltningsutskott inte börbelastas med anställningsbestyr som kan läggas på facknämnder. Kommittén hadegärna sett att ett klargörande skedde i detta sammanhang i frågan omförhållandet mellan över- och underordnande organ när det gäller förvaltningoch verkställighet. I anslutning fill utredningens förslag i dessa delar haråtskilliga remissinstanser, bl.a. , och invänt attpafienternas möjligheter att hävda sina intressen inte blivit tillräckligtbelysta och att det finns risk för patientens säkerhet om vissadetaljbestämmelser utmönstras ur lagstiftningen. JO framhåller att nuvarandebestämmelser reglerar förhållandet mellan en patient och sjukvården och attdessa regler har stor praktisk betydelse. JO framhåller vikten av attmotsvarande bestämmelser tas in i den nya lagsfiftningen. Liknande synpunkterframförs av bl.a. kammarrätten i . pekar bl.a. påriskerna med att organ med likartad funkfion enligt förslaget kan få olika benämningaroch att samma benämning kan komma att användas för organ med ohka uppgifter. Ensådan utveckling skulle enligt sällskapet innebära nackdelar framförallt förpatienterna. Utredningens förslag att införa närvård som ettorganisatoriskt begrepp för den lokala offentliga hälso- och sjukvårdenifrågasätts av flera remissinstanser, däribland . Styrelsenmenar att införandet av ett nytt sådant begrepp inte tjänar något praktisktsyfte utan endast skapar förvirring. Styrelsen anser att begreppet primärvårdbör bibehållas och eventuellt utvidgas till att omfatta ytterligareverksamheter. Primärvårdsbegreppet är internafionellt vedertaget och numeraväl inarbetat inom landet. Som jag tidigare angivit är den svenska sjukvården ännu starktsjukhus-koncentrerad. har påtalats behovet av att förstärka,förbättra och geografiskt jämnare fördela såväl de öppna vårdformer, som kanförläggas utanför sjukhus, som långtidssjukvård. Jag finner det angeläget attutbyggnaden av primärvården prioriteras. har på olika håll ilandet en samlokalisering av primärvården med angränsande delar av socialvårdenkommit till stånd. Det är av stor vikt att denna utveckling fortgår ochunderlättas. Denekonomiska återhållsamhet, som kommer att prägla hälso- ochsjukvårdsutvecklingen under den nu överblickbara framtiden, nödvändiggör att detotala resurser, som finns inom hälso- och sjukvården, omfördelas för attökade insatser ska kunna göras inom sådana angelägna områden som öppen vårdutanför sjukhus och långtidssjukvård. Enligt en allmänt accepterad beskrivning omfattarprimärvården både Prop.1981/82:97 69 miljö-och individinriktad förebyggande verksamhet, all utredande och behandlandeverksamhet, som kan ges utanför sjukhus av lasarettstyp, samt all omvårdnad,som betingas av medicinska skäl och som kan ges utanför sådana sjukhus. Deninnefattar mottagningsverksamhet vid t.ex. vårdcentraler, förebyggandeverksamhet, t.ex. i form av hälsoupplysning och barn-och mödrahälsovård,sjukvård i hemmen, dagsjukvård lokaliserad till primärvårdsenhet, sjukhemsvårdsamt hälso- och sjukvårdsservice till bl.a. primärkommuner (inom socialtjänstenoch vid skolor) och företag (företagshälsovård). Dettorde råda politisk enighet om att dessa verksamheter bör föras samman fill enprimärvårdsorganisation, som ges förstahandsansvaret inom hälso- och sjukvårdenför befolkningens hälsa inom ett begränsat geografiskt område - i regelmotsvarande en kommun. Arbetetinom primärvården måste, liksom inom andra hälso- och sjukvårdsfunktioner,präglas av kvalitet. En god vårdkvalitet ger människorna säkerhet ochtrygghet. Arbetet bör ske utifrån en helhetssyn på människors fysiska, psykiskaoch sociala behov. Engod konfinuitet i vården bör eftersträvas med bl.a. möjlighet för besökare vidvårdcentralen att möta samma läkare och samma hälso- och sjukvårdspersonal iövrigt som vid tidigare besök. Härigenom når man de positiva effekter som ärförknippade med husläkarsystemet. Att tillgodose kraven på närhet ochtillgänglighet bör givetvis också vara särskilt angeläget i primärvårdensarbete. Det innebär att dessa enheter, främst vårdcentraler och sjukhem, börvara lokaliserade och organiserade på ett sätt som svarar mot befolkningensfördelning och behov. Medutgångspunkt i primärvårdens ansvar för befolkningens hälsa inom det egnabetjäningsområdet och i linje med det hälsopolitiska synsätt, som jag tidigareberört, bör primärvården ha till uppgift att samla in kunskaper om sjukdomaroch skador samt undersöka om dessa har samband med miljöförhållanden av olikaslag. Primärvården bör enligt min uppfattning ha goda förutsättningar attstudera sådana samband och riskförhållanden genom den kontakt med såväl arbets-som bostadsmiljö m.m., som dess personal har. Det måste ankomma på primärvårdenatt informera om risker i miljön och att ta de kontakter med myndigheter ochorganisationer, som kan vara erforderliga. Mot denna bakgrund bör enligt minmening hälso- och sjukvården planeras med primärvården som bas för organisationen. Detär sålunda viktigt att primärvården samarbetar med olika samhällsorgan samtmed frivilliga organisationer och enskilda för att främja befolkningens hälsa ividsträckt bemärkelse. Den samverkan, som kan etableras med privata vårdgivareoch företagshälsovård m.m., har därvid stor betydelse och kan ses som delar ien samordnad primärvård. I det dagliga arbetet med olika patientfrågor börprimärvården också samverka med bl.a. länssjukvården och primärkommunerna -främst deras socialtjänst. Landstingskommuner och kommunerna inom ett län börockså samordna sina Prop.1981/82:97 70 insatserför att ge barnen och de äldre i samhället samt missbrukare m.fl. det stöd ochden vård som de behöver. Långtidssjukvårdenär sålunda en viktig uppgift för primärvården. Antalet äldre i befolkningen harökat snabbt under . Ökningen väntas fortsätta om än i ennågot långsammare takt än hitfills. Av särskild betydelse är den stora ökningsom sker när det gäller de äldsta åldersgrupperna med ofta omfattande ochsammansatta sjukdomsproblem. De äldre har ett väsentligt större behov avsjukvård än personer . Det ökade behovet avsjukvård för de äldre bör, enligt min uppfattning, tillgodoses inom ramen förhemsjukvården. Förutsättningarna för goda behandlingsresultat är oftast bättreom pafienten kan vårdas i sin hemmiljö. begränsas behovet avomhändertagande på olika typer av vårdinstitufioner. Insatserna när det gällerhemsjukvården bör också kompletteras med olika former av dagvård och socialhemtjänst. En särskild utredning (S 1979:11) har i uppdrag att göra en översynav olika frågor rörande vård av anhöriga i hemmet. Hemsjukvården m.m. tordedock inte helt kunna fillgodose det ökade vårdbehovet för de äldre. Enligt minuppfattning bör därför en fortsatt utbyggnad ske av antalet vårdplatser förlångtidssjuka. Jag vill i detta sammanhang dock understryka angelägenheten avatt utveckla såväl anhörigvård som lokal sjukhemsvård. Äldre personer med behovav akutsjukvårdens resurser för diagnostik och behandhng skall naturligtvis påsamma sätt som yngre perspner kunna bh vårdade inom akutsjukvården. Jag villhär bl.a. erinra om de möjligheter, som öppnats för många äldre människor medt.ex. förslitna höfter att genom operation få ökad rörlighet och befrielse frånsmärtor. LångvårdskUnikerna kommeratt ha en viktig funktion framför allt för mera resurskrävande rehabiUtering aväldre tillbaka ut i samhället. En annan angelägen uppgift är att svara förrådgivning och utbildning av den personal som inom primärvården skall ha handom sjukhem och övrig långtidssjukvård. I överensstämmelse med vadjag har anfört om inriktningen av hälso- och sjukvården påförebyggande insatser vill jag betona behovet av uppsökande verksamhet bland deäldre. Häri bör ingå vissa hälsokontroller. Jag vill liksom HSUunderstryka behovet av en väl fungerande speciahse-rad länssjukvård. Enligt minmening bör även verksamheterna inpm länssjukvården få en starkare orsakssökandeinriktning än fidigare. Vårdplatser vid sjukhus inom länssjukvården (läns- ochlänsdelssjukhus) förutsätts bli utnyttjade i första hand för tidsbegränsadeutrednings- och behandlingsinsatser. Jag anser dock att antalet vårdplatser förakutvård bör kunna minskas i takt med att långtidssjukvården byggs ut, attvårdfiderna reduceras samt att utrednings- och behandlingsåtgärder överförsfrån sluten 1981/82:97 71 till öppen vård. Dessa synpunkter är också giltiga för den psykiatriskaverksamheten. Jag ser med fillfredsställelse på strävandena att förändrapsykiatrins vårdinnehåll och vårdmetoder, bl.a. i syfte att begränsaisoleringen av de psykiskt sjuka. Detta bör påverka fördelningen av depsykiatriska resurserna så att dessa i minskande omfattning koncentreras fill länssjukvårdsenheterför sluten vård. En successiv avveckling av de f.d. mentalsjukhusen och enminskning av antalet slutenvårdplatser bör eftersträvas. Det är enligt minmening angeläget att psykiatrin i betydligt ökad omfattning decentraliseras ochinriktas mot öppen vård och sådana halvöppna vårdformer som t.ex. dagsjukvårdoch nattsjukvård. Den framtida psykiatrin bör liksom andra hälso- ochsjukvårdsverksamheter omfatta inte bara vård och behandling av psykiskasjukdomar utan även insatser för att förebygga sådana sjukdomar. Ensektoriserad psykiatri, dvs. en psykiatrisk akut- och korttidsvård som ärintegrerad och samlokaliserad med övrig primärvård, skulle erbjuda betydandefördelar genom att den ger möjligheter till insatser i såväl öppen som halvöppenvård. De pågående förändringar mot ökat lagarbete, där personalkategorier medolika erfarenhetsbakgrund ingår, bör också kunna medföra en utveckling avvård-och behandUngsmetoderna. Jag kan här nämna att fördjupade studier av länssjukvårdenoch dess förhållande till både primärvård och regionsjukvård görs inom . Stor uppmärksamhet ägnas därvid möjligheterna att begränsaframför allt vårdplatsantalet inom länssjukvården. Härigenom förbättrasförutsättningarna att inom snäva finansiella och personella resursramarsäkerställa en utbyggnad av primärvården, innefattande långtidssjukvård. Jag vill i detta sammanhang också erinra om devårdkonsumtionsstudier, som genomförs inom och som visar attvårdutnyttjandet i form av t.ex. vårdplatser varierar mellan olikalandsfingsområden samt att vårdutbudet i stor utsträckning styrvårdutnyttjandet. De landstingskommuner eller sjukhus, som t.ex. har flervårdplatser än andra motsvarande enheter har alltså en större efterfrågan påsluten vård. För att vissa komplicerade och sällsynta sjukdomar skallkunna behandlas framgångsrikt krävs särskilda personella och tekniska resursersom ett enskilt landsfing inte kan erbjuda. Ett samarbete inom större regionerblir därför nödvändigt. har fattat beslut om innehållet ochprganisafipnen av regionsjukvården (prop. 1980/81:9, SoU 6, rskr 123). Detregionala samarbetet avses ske inom ramen för sex sjukvårdsregioner. Samarbetetsom nu är inriktat på vissa specialiteter såsom thoraxkirurgi, neurokirurg!