prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — Dessa åtgärder skall ses mot bakgrund av de förändringar som underde ägt rum på marknaden. Utbudet av varor och tjänster harökat myckel kraftigt. Företagen utnyttjar i stöne utsträckning reklam ochandra marknadsföringsåtgärder för att styra konsumenternas val. Bmkel avstandardavtal har också blivit allt vanligare. Denna utveckling har medfört allkonsumenterna i allt större utsträckning har behov av information och vägledning.Det har också ansetts att den enskilde konsumenten i många situationer behöversamhällets stöd för att hävda sin rätt och skyddas mot ofillbörligaaffärsmetoder. Prop.1981/82:180 Bilagedel 454 oskäligaavtalsvUlkor och andra liknande företeelser. I syfte att ge konsumenterna ettökat rättsskydd har en omfattande lagstiftning genomförts och ett reformarbetepå området pågår. Med begreppet konsument syftas i första hand påenskUda personer som för eget bmk köper varor eller beställer tjänster ellerandra nyttigheter av näringsidkare. Behov av en aktiv konsumentpolitik finns även inombankområdet. Bankinstituten använder sig liksom andra näringsidkare av reklamoch andra marknadsföringsåtgärder samt standardavtal. Genom sin ställning harbankinsfituten ett faktiskt övertag gentemot den enskilde bankkunden. Det är engrundläggande regel i bankverksamheten att detta övertag inte får utnyttjas såatt bankkunden, som har ett behov av bankernas tjänster, kommer att ingå avtalpå villkor m. m. som kan anses oskäliga. Vidare är de frågor som bankkundernahar att ta ställning till av komplicerad natur och rör storaekonomiska värden. Det måste därför anses naturligt att stora krav stäUs på detsätt på vilket bankinsfituten marknadsför och utför sina tjänster samt lämnarinformation till sina kunder. Det är sedan gammalt god banksed att bankernabehandlar bankkundema på ett objektivt och konekt sätt. Bankinspekfionen vakarenligt den s. k. sundhetsparagrafen i banklagarna över att så sker och hardessutom tillsyn över bankerna så att dessa även följer andra bestämmelser ibanklagarna, som fillkommit som skydd för bankkunderna. Eftersom bankkundernatiU stor del består av enskilda hushåll kan banklagstiftningen härigenom sessom en konsumentskyddande reglering av gammalt datum. Ulöver de bestämmelser i banklagarna, som värnar ombankkunderna, har även vissa delar av konsumentlagsttftningen betydelse förbankverksamheten, t. ex. AVL, MFL och KkrL. Som tidigare nämnts är MFL ochKkrL direkt fillämpliga på bankverksamheten. Så är inte fallet med AVL. Medstöd av "sundhetsparagrafen" i banklagarna samt med vägledning avgeneralklausulen i AVL och det sätt på vUket andra konsumentpolifiska organtillämpar denna klausul prövar emellertid bankinspektionen redan nu bankemasavtalsviUkor. Utredningen är medveten om att bankinstitutensträvar efter att behandla sina kunder i enlighet med vad god banksed kräver.Många bankkunder är själva i stånd att ta tiU vara sina intressen gentemotbankerna. Bankinspektionen, som tillsynsorgan för bankinstitutens helaverksamhet, har också en viktig roll som företrädare för bankkunderna. Dessaomständigheter kan dock inte åberopas som argument för att konsumentskyddetinte behöver vara lika starkt på bankområdet som inom andra områden. Det är istället en viktig utgångspunkt för utredningen att tillförsäkra de bankkundersom på grund av okunnighet eller av annan anledning har svårt att hävda sinarättigheter ett skydd som är likvärdigt med det som inom andra områdentillförsäkras den svagare parten i ett avtalsförhållande. Prop.1981/82:180 Bilagedel 455 såledesendast de bakgmnder som inbegrips i det på konsumentomrädet vedertagnabegreppet konsument. Dessa konsumenter bör naturligtvis även på bankområdetkunna påräkna lagstiftarens skydd. Som nämnts är MFL och KkrL men inte AVLdirekt tUlämpliga på bankverksamheten. Även om bankinspektionen redan nu iprakfiken - på sätt som beskrivs i föregående stycke - prövar bankernasavtalsvillkor, föreslår utredningen att en bestämmelse motsvarandegeneralklausulen i AVL görs direkt tilllämplig på bankverksamheten. Trots altdet är fråga om en bestämmelse av generalklausulkaraktär, får såvälbankkonsumenterna som bankema härigenom stöne möjligheter att bedöma vilkaregler som gäller på detta område. Förslaget torde därför innebära en stönerättssäkerhet. På vilket sätt detta förslag lagtekniskt skall lösas återkommerutredningen fill under följande avsnitt. Bankkonsumenternasställning skiljer sig enligt utredningens uppfattning inte från andrakonsumenters på sådant sätt att det finns anledning att på bankområdet införamer detaljerade och strängare konsumenträttsliga bestämmelser. Snarare ärförhållandet det motsatta med hänsyn fill den omfattande reglering sombankverksamheten redan är underkastad. I följande avsnitt behandlar utredningen frågan omfillsynen enligt konsumentlagstiftningen på bankområdet. Utredningen lägger härvidhuvudvikten vid vilken myndighet, bankinspektionen eller KOV, som skall tillerkännasde olika tUlsynsbefogenheterna. 1.13Tillsynen enligt konsumentlagstiftningen på bankområdet Om viss verksamhet underkastas tiUsyn, är detuppenbarligen en fördel att samla tillsynsbefogenheterna hos en och sammamyndighet. Härigenom undviks dubbelarbete och kompetenskonflikter. Likauppenbart är det fördelaktigt om en myndighet, som satts att tillvarata vissaintressen eller bevaka viss lagstiftning, får göra detta över hela fältet.Härigenom skapar man fömtsättningar för konsekvens och enhetlighet. Del äremellertid i praktiken inte alltid möjligt att ta till vara de uppenbarafördelar som angetts. Fördelningen av tiUsynsbefogenheterna på bankområdeti fråga om den marknadsrättsliga lagstiftningen är ett exempel där svårigheterav detta slag möter. Vid avvägningen av de skUda intressen som gör sig gällandehar utredningen haft följande allmänna utgångspunkter. Somframgått av avsnitt 1.4 är del från såväl konsumenternas som hela samhälletssynpunkt av största vikt att bankerna förvaltar insättamas medel på ettbetryggande sätt. Banklagstiftningen syftar i första hand till att tiUgodosedelta intresse. Den tidigare framställningen har också visat att bankerna ärviktiga instrument för statsmakterna när det gäller att utforma den ekonomiskapolitiken. Konsumentskyddet på bankområdet får inte utformas sä attinsättarskyddet eller möjligheterna att genomföra den ekonomiska politiken äventyras. Prop.1981/82:180 Bilagedel 456 Enligt utredningen bör som tidigare nämntskonsumenterna på bankområdet så långt möjligt fillförsäkras samma skydd somkonsumenterna på andra områden. Lagsfiftning som tar sikte på att stärkakonsumenternas ställning bör därför i princip omfatta även bankområdet. Som framgått av avsnitt 1.6 innebär nuvarandeordning att såväl bankinspektionen som KOV och i förekommande faU MD granskarbankernas verksamhet. En följd härav är att såväl inspektionen som dekonsumentpolitiska organen har möjlighet att från olika utgångspunkter ingripamot en och samma verksamhet. En utgångspunkt för utredningen har varit attskapa ett system som förhindrar sådana kompetenskonflikter mellan myndigheterna. Granskningen av konsumentfrågor inombankverksamheten bör kunna ske snabbt och effektivt utan att rättssäkerheteneftersatts. Det är också viktigt att granskningen utförs så alt det inteonödigtvis skapas motsättningar mellan myndigheterna och bankerna. Bådeinspektionens och de konsumentpolitiska organens erfarenheter och resurser till vara. Enligt utredningens uppfattning är det en fördel omkonsumentskyddet är enhetligt utformat för aU verksamhet som står underinspektionens tiUsyn. Ett nytt system bör därför utformas så att det kan kommaatt gälla också för annan verksamhet under inspekfionens tUlsyn än ren bankverksamhet,t. ex. fondkommissions - och finansbolagsverksamhet. Om bankinspektionen anförtros tillsynsbefogenheterinom bankområdet också om den konsumenträttsliga lagstiftningen, samordnasbankernas myndighetskontakter väl. Hos bankernas konsumenter är det också välkänt att inspektionen utgör fomm för information och klagomål. Inspektionenhar vidare de särskUda kunskaper och resurser som behövs för att kunna göra ensamlad bedömning av hur konsumentskyddet bör utformas för att kunna förenas medbanklagstiftningens krav. Exempelvis måste låntagarkonsumentens intresse avgoda lånevillkor alltid avvägas mot in-sättarkonsumentens skyddsintresse.Bankernas kreditgivning påverkas i betydande utsträckning av riksbankenskredilpoliliska åtgärder. Vid flera tillfäUen har sålundarekommenderat bankerna att iaktta största ålerhåUsamhel i fråga omkonsumtionskrediter. Hänsynstagande tiU de kreditpolitiska rekommendationernaär därför ett av de viktigaste inslagen vid kreditgivningen. Bankinspektionenhar betydande erfarenheter av bankernas verksamhet och de kreditpolitiskaförutsättningarna härför. Vidare bör i sammanhanget beaktas att inspektionen iförhållande till bankerna har ett väl fungerande kontakt- och informationsnät,som bör kunna utnyttjas också på konsumentområdet. I takt med attkonsumenlproblemen ägnas ökad uppmärksamhet bl.a. i lagstiftningen harinspektionen under senare fid byggt upp ett betydande kunnande och enomfattande erfarenhet av konsumenternas problem på bankområdet. Detta gälleräven för de bankkunder som är näringsidkare och som inte direkt berörs av denkonsumenträttsliga lagstiftningen. Med bankinspekfionen som tillsynsmyndighet Prop.1981/82:180 Bilagedel 457 kanfrågor som rör banks förhållande till kund som är konsument och kund som ärnäringsidkare ges en så långt möjligt likformig behandling. För KOV och MD talar främst det förhållandet attden konsumenträttsliga lagstiftningen har byggts upp kring dessa organ. KOVbar fått det övergripande ansvaret för konsumentskyddet i landet och har vidarebetydande resurser för problemuppfångning på detta område. Som tidigare nämntsär KOV ett partsorgan med uppgift att främja konsumenternas intressen.Motsättningar mellan konsumenter och näringsidkare som inte kan lösas genomförhandlingar avgörs av MD. På det konsumenträttsliga fältet har man alltså anvisatett förfarande i domstolsmässiga former för konflikfiösning. Om dekonsumentpolifiska organen anförtros ytterligare tiUsynsuppgifter påbankområdet, kan konsumentlagstiftningen bli enhetligt tiUämpad i allnäringsverksamhet. KOV:s betydande resurser och kunnande samt breda kontaktytormed bl. a. allmänhet, myndigheter och organisationer bör vidare kunna tas fillvara till gagn för konsumenterna. 1.13.2Olika modeller för tillsynen enligt konsumentlagstifiningen på bankområdet I fråga om kompetensfördelningen mellanmyndigheterna har utredningen arbetat med olika modeller. Det är härvid främsttvå modeller som prövats. Den ena är den renodlade"konsumenlverksmodellen". Karakteristiskt för denna är att denslutliga prövningen av samtliga konsumenlärenden på bankområdet enligt såvälAVL, MFL som de marknadsrättsUga reglerna i KkrL kommer att åvUa MD och att engranskning, som i vissa fall kan leda tiU prövning inför denna domstol, skerhos KOV. Som tidigare framgått är emeUertid KOV:s verksamhet inte inskränkttill att endast förbereda de ärenden, som tas upp inför MD ulan myndigheternahar en omfattande självständig verksamhet gmndad på de ovan nämnda lagarna. Den andra modellen,"bankinspektionsmodellen", innebär att tiUsynen enligt bestämmelsermed motsvarande innehåll som AVL:s och MFL:s generalklausuler läggsbosbankinspektionen. Härav följer att inspektionen också ensam får ansvaret förfiUsynen enligt KkrL, som i stort sett behålls oförändrad. Utredningen har vidare diskuterat andra lösningarsom står emellan de redovisade ytterlighetsmodellema och som innebär atttillsynsbefogenheterna enligt de olika konsumenfiagama delas upp mellanmyndigheterna. En lösning som här kan komma ifråga är den som i stortöverensstämmer med gällande ordning. Lösningen innebär att inspektionens tiUsynenligt KkrL behålls oförändrad, att fillsynsuppgiftema enligt en bestämmelsemotsvarande generalklausulen i AVL läggs på inspektionen samt att tiUsynsuppgifternaenligt MFL behålls av KOV. Som ett led i denna lösning kan diskuteras attinrätta en rådgivande vid inspektionen. 1981/82:180 Bilagedel 458 Bankerna driver en rörelse av speciell karaktär.Bankverksamheten är ingående reglerad inte bara genom banklagstiftningen utanäven genom ett flertal andra lagar och författningar. Fömtom genombankinspektionen kontrollerar samhäUet bankerna genom andra myndigheter.Härigenom har bankkundernas skyddsintressen i olika avseenden tillgodosetts.Denna omständighet och en samlad bedömning på gmndval av de tidigare angivnaallmänna utgångspunkterna leder enligt utredningen till att de bärandeprinciperna i den marknadsrätlsliga lagstiftningen bör arbetas in i banklagstiftningenoch att tillsynsbefogenheterna bör anförtros inspektionen. Bedömningen liggeri linje med strävandena att - när viss verksamhet står under särskUd tillsyn samla tUlsynsuppgifterna hos den särskilda tillsynsmyndigheten. Det sagda uteslutersjälvfallet inte att vissa tillsynsbefogenheter på grund av särskilda skälförläggs tiU annan myndighet än inspektionen. Utredningens bedömning grundas främst påuppfattningen alt inspekfionens kompetens, resurser och erfarenheter ärnödvändiga för att på bankområdet utforma konsumentskyddet så att andra vitalaintressen inte sätts åsido. Att lägga fillsynen i sin helhet påbankinspektionen innebär enligt utredningens uppfattning en förenkladadministration av konsumentfrågorna och kan därigenom sägas utgöra ett led isträvandena att eliminera krångel och onödig byråkrafi i förvaltningen.Utredningen anser vidare att den breddning av inspekfionens styrelse somutredningen har föreslagit kommer att bidra till att konsumentintressenabeaktas på ett tillfredsställande sätt. Den föreslagna förändringen avstyrelsen, i vilken bl. a. KOV skall vara representerat, kommer äyen att bidratiU att KOV:s och inspektionens bedömning av konsumentfrågorna kan blilikformig. Utredningen har heller inle kunnat bortse från att en annanprincipieU bedömning av tUlsynsfrågan på bankområdet otvivelaktigt skulle ledatill att nuvarande kompetensfördelning mellan myndigheterna behålls medresultat att en företeelse i en verksamhet kan prövas av dels inspektionen medstöd av banklagarna och dels KOV med stöd av konsumentlagstiftningen. Det står också klart för utredningen att ettframgångsrikt tillvaratagande av konsumentintressena på bankområdet fömtsätterett nära samarbete mellan inspektionen och KOV. I ett följande avsnitt kommerutredningen att diskutera alternativa former för att säkra ett sådantsamarbete. Närmast behandlar utredningen de centralamarknadsrättsliga lagarna, AVL och MFL samt KkrL och tar särskUt upp frågan omskäl finns för att i något fall avvika från utredningens angivnaprincipiella bedömning. Som framgått av den tidigare framställningen ärsyftet med AVL att förhindra att näringsidkare i sin verksamhet använder sig avviUkor som kan anses oskäliga mot konsumenterna. Prop.1981/82:180 Bilagedel 459 verksamhetenfrämst i granskning av de standardavtal som används i skilda branscher. Granskning av avtalsvillkor utgör en betydelsefuUdel av inspektionens åligganden. Som nämnts gäller inle AVL för bankerna ulaninspektionen utför sin avtalsvillkorsgranskning med stöd av banklagarna. I samband med AVL:s tiUkomst uttaladedepartementschefen att del var naturligt att bankinspektionen också ifortsättningen svarade för övervakningen av de avtalsvUlkor som bankernaanvänder i förhållande till allmänheten. Enligt departementschefen mäste isammanhanget beaktas det intresse som de penningvårdande myndigheterna kundeha av att lägga speciella penningpolitiska aspekter på villkoren för bankernaskreditgivning. Den nuvarande ordningen innebär att bankernasavtalsvillkor granskas med utgångspunkt i annan lagstiftning än denkonsumenträltsliga. Det är emeUertid givet att behov av samråd meUaninspektionen och KOV föreligger särskilt på områden där bankerna driververksamhet i konkunens med andra näringsidkare. Utredningen tar i ett följandeavsnitt upp frågan om skilda former för ett förstärkt samarbete myndigheternaemellan. På de skäl som angavs i samband med AVL:s tillkomstanser utredningen att granskningen av bankernas avtalsvillkor också iframtiden bör ankomma på bankinspektionen. Granskningen av bankernasavtalsvillkor hänger intimt samman med tiUsynsarbetet t. ex. när det gällergenomgången av bankernas låneengagemang. Granskningen utgör därför en mycketviktig och omisUig del av inspektionens centrala arbetsuppgifter. Som utredningen tidigare föreslagit skall enbestämmelse motsvarande generalklausulen i AVL göras direkt fiUämplig påbankverksamheten. Eftersom inspektionen även fortsättningsvis skall granskabankernas avtalsviUkor föreslår utredningen att denna bestämmelse arbetas in ibanklagarna. Detta innebär bl. a. att inspekfionen fär möjlighet att förbjudaoskäliga avtalsvillkor. Med denna komplettering blir det exempelvis möjligtför inspektionen att vid vite förbjuda en bank att använda visst avtalsvillkor. Som fidigare redovisats gäller MFL också förbankområdet. TUlsynsuppgifterna ligger hos de konsumenlpoliliska organen.Syftet med MFL är bl.a. att skydda konsumenlema mot otUlbörlig marknadsföringoch att tillförsäkra dem information, som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt.Den övervakningsverksamhet som KOV bedriver på bankområdetbestår främst i en uppföljning av de anmälningar som kommer in tiU myndigheten.Vidare har KOV en fortlöpande granskning av pressreklamen och gör ibland ocksåvissa punktinsatser för att närmare granska bankernas marknadsföringsåtgärder.KOV har också mera ingående med bankerna diskuterat olika former avkombinafionserbjudanden. Ävenom bankernas marknadsföring inte på något avgörande sätt skiljer Prop.1981/82:180 Bilagedel 460 sigfrån andra näringsidkares, krävs inte så sällan att vid en bedömning humvida enbanks marknadsföring är otillbörUg särskild hänsyn måsle tas till de speciellaförhållanden som gäller för bankerna. Med hänsyn till sistnämnda förhållandenhar enligt utredningens uppfattning bankinspektionen de bästa fömtsättningarnaatt pröva bankernas marknadsföringsåtgärder mot bakgrund av deras allmännaroll i samhället. Genom den uppföljning av bankernas marknadsföring sominspektionen alllid måste göra på gmnd av sin allmänna tUlsynsskyldighet harinspektionen redan skaffat sig kunnande och erfarenhet av MFL och desstillämpning. En lösning med bankinspektionen som tiUsynsmyndighet övermarknadsföringsåtgärderna på bankområdel har även den fördelen att dennatillsyn kommer att samordnas med den egentliga banktUlsynen. Inspektionenkommer härigenom vid sid prövning av ifrågavarande ärenden alt kunna vägasamman de ohka krav som lagstiftningen reser på bankområdet genom t. ex.banklagarna, valutaregleringen, de kreditpolitiska lagarna och de konsumenträttsligalagarna. Om inspektionen ges ansvaret för tillsynen över banks marknadsföring,kommer därför denna uppgift att ligga väl i linje med inspektionens övrigaarbetsuppgifter. De nämnda omsländighetema finner utredningen väga så tungtatt granskningen av bankernas marknadsföringsåtgärder bör flyttas över tiUinspektionen. Några skäl att beträffande tillsynen över bankernasmarknadsföring avvika från utredningens tidigare deklarerade principiellabedömning föreligger således inte. Snarare förstärks utredningensställningstagande genom vad som framkommer under följande avsnitt"KkrL". Bankinspektionen har i sin allmännatillsynsverksamhet under en lång följd av år aktivt verkat för bankkundernasintressen. Det är utredningens bestämda uppfattning att förslaget medinspekfionen som tillsynsmyndighet över bankernas marknadsföring inle kommeratt innebära någon försämring av konsumentskyddet på detta område. Denföreslagna organisatoriska förändringen bör kunna skapa fömtsättningar för ettaktivt tillvaratagande av konsumentintressena vid bankernas marknadsföring. För att åstadkomma en överflyttning avifrågavarande tillsyn till inspekfionen föreslår utredningen en motsvarandelagleknisk lösning som den vid regleringen av inspektionens tillsyn överbankernas avtalsvillkor, nämligen att en bestämmelse motsvarande MFL:sgeneralklausuler för in i banklagarna. Vidare förs i MFL in en bestämmelse(liknande 2 § AVL) av innebörd att MFL inte gäUer den verksamhet sombankinspektionen driver. KkrL:s bestämmelser inriktas tiU största delen påkreditköp. Krediter som är fristående från kreditköp, dvs. vanliga banklån,checkräkningskrediter m. m., berörs endast av lagens bestämmelser ommarknadsföring av kredit. Det är sålunda dessa senare bestämmelser som är demest betydelsefulla för bankerna. De syftar fill att ge konsumenterna enfullgod information om kostnader för krediter. Prop.1981/82:180 Bilagedel 461 Tillsynen över att bankerna iakttar KkrL:s reglerankommer f n. på bankinspektionen. Som tillsynsmyndighet har bankinspektionenutfärdat anvisningar om hur informationen bör lämnas. kontrollerar inspektionenatt dessa anvisningar följs av bankerna. Bankernaskreditgivning tillhör den centrala delen av både bankverksamheten ochbanktillsynen. Det krävs att inspekfionen under alla förhållanden övervakarbankernas hela kreditgivning. Enligt utredningens uppfattning är dessaomständigheter avgörande för att inspektionen även fortsättningsvis bör utövafillsyn över bankverksamheten enligt KkrL. För att så bör vara fallet talaräven den omständigheten att banks kreditgivning skiljer sig i betydelsefuUaavseenden från de krediter som andra näringsidkare lämnar. Detta har kommitfill uttryck i bankinspektionens nämnda anvisningar, som skiljer sig något frånKOV:s riktlinjer om informationsskyldighet för andra näringsidkare. FöreKkrL:s ikraftträdande prövade KOV bankernas marknadsföring av kredit medutgångspunkt enbart i bestämmelserna i . Tillkomsten av KkrL innebarbeträffande denna marknadsföring endast att innebörden i generalklausulen i 3 §MFL blev preciserad i vissa avseenden nämligen beträffande den effekfiva räntanvid kredit, kreditkostnaderna och kon-tantpriset vid kredit. KkrL kom dock inteatt uttömmande reglera frågan om vUken information som skall lämnas vidmarknadsföring av kredit. Generalklausulen i 3 § MFL om informafionsskyldighetutgör fortfarande gmnden för prövningen av dessa ärenden. KkrL anknyter därförtill MFL och tiU dess syslem för kontroll, rättslig prövning och sanktioneringav att informationsplikten fullgörs. Genom att på så sätt som gäller delaupp tiUsynen över dessa båda lagar på KOV och inspekfionen bryter man den systematiksom finns i lagarna och risk för problem med en dubbel fillsyn enligt KkrLuppstår. Olägenheterna med alt såväl bankinspektionen som KOV kan granska ocbpröva ärenden rörande banks marknadsföring av kredit uppmärksammades redan isamband med KkrL:s fillkomst. Denna ordning har därför betraktats som ettprovisorium. Den dubbla tillsynen inom detta område har visserligen hitintillsinle inneburit några stöne olägenheter. Den innebär emellertid risk förkompetenskonflikter mellan myndigheterna. Samma ärende kan bli prövat i tvådelvis olika förfaranden. Som gmnd för prövningen kan myndigheterna läggaolika värderingar. Det slutliga resultatet av en konsuments anmälan kan därförteoretiskt komma att skifta beroende på till vilken myndighet han vänder sig. Endubbel tUlsyn innebär även att det inte är någon myndighet som har detövergripande ansvaret för dessa frågor. Det torde också vara ofrånkomligt attdenna ordning medför ett visst dubbelarbete och att den därför blir merkostnadskrävande. Slufiigen innebär den gäUande ordningen att inspektionenenligt KkrL inte kan tvinga en bank att lämna viss information vidmarknadsföring av kredit. För att få en näringsrättslig prövning enligt KkrL:sintentioner måste ett sådant ärende lämnas över för granskning till 1981/82:180 Bilagedel 462 KOoch för eventueU slutlig prövning i MD. Detta förfarande strider mot deprincipiella synpunkter som utredningen tidigare givit tillkänna.