prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Enligtmin mening bör samrådet förankras inom med hänsyn till departementetsövergripande ansvar för hälso- och sjukvården samt socialpolitik i övrigt.Samrådsförfarandet bör bygga på bedömningar bl.a. av utvecklingen av hälso- ochsjukvården ufifrån statsmakternas ställningstaganden till detsamhällsekonomiska utrymme som kan tas i anspråk för dessa ändamål. Enmöjlig uppläggning av samrådsförfarandet mellan statsmakterna ochsjukvårdshuvudmännen kan vara att staten utarbetar förslag fill ramar förhälso- och sjukvårdens utveckling. Dessa ramar - som kan uttryckas i olikaalternativ - grundas på politiska bedömningar av den samhällsekonomiskautvecklingen, tillgången på utbildad personal, det framtida sysselsättningsläget,de av statsmakterna formulerade målen för hälso- och sjukvården samt deövergripande prioriteringarna såväl mellan olika samhällssektorer som inomhälso- och sjukvården. Samrådetbör syfta fill en överenskommelse vilken skall utgöra utgångspunkt förlandstingskommunernas långsiktiga planering. Med ledning av bl.a en sådanöverenskommelse utarbetar landstingskommunerna planer för den mer långsiktigautvecklingen av hälso- och sjukvården. Detär angeläget att planerna blir enhetligt utformade så att det blir möjligt attpå central nivå jämföra planerna och att summera och analysera resursanspråken.Detta ger möjligheter att bedöma det framtida behovet av resurser ochförändringar av verksamheten. Liksom utredningen anser jag att socialstyrelsenskall följa och stödja hälso- och sjukvårdsplaneringen på landsfings- ochregionnivå samt yttra sig över enskilda planförslag före huvudmännensställningstaganden. Sammanställningar och analyser av landstingskommunernasuppgifter bör ske i samverkan mellan . Ensådan planering och samordning på central nivå bör kunna stimulera bådelandstingskommunerna och staten fill ett mer systematiskt långsiktigthandlande. Förslaget innebär inte någon principiell förändring i ansvarsfördelningenmellan staten och landstingskommunerna. Det är inte heller av den arten att detbehöver regleras i lag. Vissaandra frågor som hänger samman med den statliga planeringen tar jag upp i detföljande. Det gäller fördelning av läkare, personal- och utbildningsplaneringsamt forskning och utveckling. Prop.1981/82:97 99 2.5.1Fördelning av läkare förhållanden Enligt31 8 sjukvårdslagen fordras medgivande av för att inrätta iprincip alla läkartjänster inom den offentliga hälso- och sjukvården(landsfingskommuner och kommuner). Villkoren för att inrätta läkartjänster angesi 16-18 §8 sjukvårdskungörelsen. Socialstyrelsensprövning av en framställning om inrättande av tjänster för läkare skall ske pågrundval av ett för riket upprättat läkarfördelningspro-gram, som fastställs avsocialdepartementets sjukvårdsdelegation. Läkarför-delningsprogrammet (LP)omfattar vanligtvis en period av . Det revideras i princip vartannat år.Förslag till LP utarbetas av i samråd med UHÄ,och . Det senaste läkarfördelningsprogrammet(LP 83) fastställdes av delegafionen och omfattar åren 1982 och1983. HSUanser att det även i fortsättningen behövs en central planering avläkarresurserna inom landet med läkarfördelningsprogram både för läkare undervidareutbildning och - så länge som läkarbristen kvarstår - för vidareutbildadeläkare. Utredningenföreslår dock en ändrad ordning för fördelning av läkartjänster. Utredningenföreslår att det nya läkarfördelningssystemet helt inriktas på fördelning avläkare och inte som f.n. på fördelning av tjänster för läkare. Formerna härförbör enhgt utredningen regleras genom överenskommelser mellan berörda parter. Deenskilda landsfingskommunerna förutsätts lojalt hålla sig inom de ramar föranställning av nya läkare - såväl vidareutbildade som sådana undervidareutbildning - som framgår av ett centralt framtaget planeringsunderlag(läkarfördelningsram). Utredningen framhåller att staten bör ha möjlighet attöverväga andra åtgärder om det visar sig att de frivilHga överenskommelsernainte leder till önskat resultat. Flertaletremissinstanser, bl.a. och , ställer sig iprincip bakom utredningens förslag. Avdet 15-tal landstingskommuner som uttalat sig om läkarfördelningen är nio iprincip positiva till utredningens förslag. Några framhåller dock vikten av attde frivilliga överenskommelserna förenas med någon form av kontroll avtillämpningen. Någraremissinstanser är tveksamma eller negativa till utredningens förslag i dennadel. Sålunda anser läns landstingskommun att man kan ansluta sig tillden föreslagna modellen endast under den uttryckliga 1981/82:97 100 förutsättningenatt den s.k. solidariska läkarförsörjningen som prövas ger konkreta resultatunder . Om så inte skulle bU fallet måste i stället nu gällanderegler skärpas. Liknande synpunkter framförs av , som anser att förslaget endast bör accepteras som enförsöksverksamhet som bör utvärderas . länslandstingskommun är i princip positiv till överenskommelsen, men ställer sigavvisande till möjligheterna att i den föreliggande svåra bristsituationenavstå från nuvarande detaljreglering genom lagstiftning. instämmer i att ett läkarfördelningsprogram bör finnas kvar ochatt fördelningen bör gälla läkare i stället för tjänster. När det gällerprogrammets planeringsfunkfion är läkarförbundet emellerfid inte övertygat omatt det skisserade systemet kommer att visa sig tillräckligt på den mer mättadeläkararbetsmarknad som kan förutses . Detfinns enligt förbundet motiv för att ge regeringen författningsmässigamöjligheter att i sista hand utfärda bestämmelser om inrättande avläkartjänster, pm det visar sig att den frivilliga planeringen inte får avseddeffekt. Med ökande tillgång påläkare torde det enligt Svenska läkaresällskapets mening bli möjligt att efterhand ge landsfingskommunerna större frihet att inrätta läkartjänster. Innanbalans på läkararbetsmarknaden uppnåtts bör man dock inte helt överge nuvarandeläkarfördelningsprogram. När det gäller tjänster för läkare under utbildningmåste under alla förhållanden en central reglering bestå även framgent. Riskenär annars att landstingskommunerna med hänvisning till ekonomiska svårigheterm.m. inte tillsätter tillräckligt antal allmäntjänstgöringsblock (AT-block) ochblock för fortsatt vidareutbildning (FV-block) för att säkra den totalatillgången på vidareutbildade läkare i riket. Lagen måste utformas så att enlandstingskommun inte kan motsätta sig att medverka i vidareutbildningen. Direkfionenför sjukhuset anser att ansvaret för läkarfördelningen behövs ochbör skrivas in i lagen. Det bör i huvudsak utövas på det sätt som hittillsskett. Trotsatt läkarutbildningen byggts ut kraftigt under finns -och kommer det att finnas - en brist på läkare inomvissa medicinska verksamhetsområden och inom vissa delar av landet. På någotlängre sikt, , förväntas dock en bättre balansnär det gäller den totala tillgången och efterfrågan på läkare. För närvarandepågår inom det s.k. HS 90-projektet (Hälso- och sjukvård inför 90-talet) ennärmare analys av dessa förhållanden. Olikaåtgärder har vidtagits för att positivt påverka intresset hos yngre Prop.1981/82:97 101 läkareatt genomgå vidareutbildning inom de sjukvårdspolitiskt prioriterade områdena. Särskiltinom långvårdsmedicin, psykiatri och laboratorieverksamhet är det dockfortfarande svårt att få sökande till utbildningsblock för vidareutbildning.Inom allmänmedicinen har läget förbättrats. Somjag tidigare nämnt tyder nuvarande prognoser på en bättre balans mellanfillgång och efterfrågan på läkare. Ilikhet med utredningen och flertalet remissinstanser anser jag emellertid attdet i vart fall fills vidare är nödvändigt att på riksplanet noga följa fråganhur många vidareutbildade läkare som behövs inom de olika specialiteterna ochlandstingskommunerna. Vid den fortsatta läkarplaneringen bör isamråd med huvudmännen och läkarförbundet liksom utarbeta rullandeläkarfördelningsprogram (LP), vilka lämpligen bör omfatta . På grundvalav sådana läkarfördelningsprogram bör utarbeta enläkarplaneringsram för varje sjukvårdsområde. Denna ram -som bör diskuteras vidde tidigare berörda överläggningarna mellan staten och huvudmännen - skalltjäna som underlag för huvudmännens planering. Jag anser att någon motsvarighettill den nuvarande bestämmelsen att landsfingskommuner och kpmmuner skall haspcialstyrelsens medgivande för att få inrätta läkartjänster inte behövs i dennya lagen. En sådan bestämmelse vad gäller vidareutbildade läkare kan förövrigt mot bakgrund av det ökande antalet läkare antagas vara av mindrebetydelse på . Somanförts i propositipnen om regionsjukvården (prop. 1980/81:9) är det viktigtatt en balanserad fördelning av läkarresurserna inom regionen sker mellan bl.a.regionsjukvård, länssjukvård och primärvård. Samråd i dessa frågor bör därförske inom sjukvårdsregionerna. Jaghar tidigare föreslagit att varje landstingskommun skall vara skyldig attgenomföra en planering som omfattar all hälso- och sjukvård inomlandsfingsområdet. De resurser som hgger utanför landstingskommunens egetdriftansvar, t.ex. de privatpraktiserande läkarnas verksamhet, annan enskildhälso- och sjukvård och företagshälsovård bör beaktas vid denna planering. Ävenden centrala planeringen av läkarutvecklingen bör omfatta dessa resurser. Detär nödvändigt att utvecklingen av det nya läkarfördelningssystemet följs medstor uppmärksamhet från statens sida. Om det visar sig nödvändigt för att uppnåen lämplig framtida fördelning av läkarresurserna får andra medel för att styrautvecklingen övervägas. Deförslag avseende läkarfördelningssystemet som jag här har diskuterat innebäringen ändring beträffande planeringen av vidareutbildningen. Socialstyrelsenhar således att i fortsättningen fastställa block för allmäntjänstgöring ochfortsatt vidareutbildning mot bakgrund av läkarfördelningsprogrammet och isamråd med huvudmännen och läkarförbundet. Som jag har anfört i det föregåendeutgår jag från att landstingskommunerna står fast 1981/82:97 102 vidsitt tidigare ställningstagande att medverka i vidareutbildningsystemet ochtillsätta AT- och FV-block i den utsträckning som behövs för att genomförareformen om vidareutbildning på det sätt som beslutat. 2.5.2Forskning och utveckling Nuvarande förhållanden Forsknings-och utvecklingsarbetet bedrivs i första hand vid högskoleinstitutioner ochundervisningssjukhus. Omfattande medicinsk forskning, framför allt inomläkemedelsområdet, bedrivs också av företag. Denmedicinska forskningen har fått en viss ändrad inriktning.Insatser inom nya forskningsområden, t.ex. rörande förebyggande åtgärder,primärvård, psykiatriska och långvariga sjukdomar har tillmätts ökad vikt. Vid sidan av den rentmedicinska forskningen har också utvecklats en verksamhet, som direkt syftartill att underlätta både planeringen av hälso-och sjukvården och andrasjukvårdsorganisatoriska överväganden. Denna typ av verksamhet, som brukarbenämnas hälso- och sjukvårdsforskning, har dock ännu en begränsad omfattning.Till sådan forskning brukar räknas epidemiologiska studier, studier avvårdefterfrågan och vårdkonsumtion, studier av resursernas omfattning, strukturoch utnyttjande samt utvärderingsstudier. Tillsammans med hälso- och sjukvårdsforskningnämns ofta också studier av utveckhng och spridning av medicinska innovafionersamt framtidsfprskning. F.n. pågår en utbyggnadpch omstrukturering av forsknings- och utvecklingsresurserna enligt dessalinjer. Sålunda pågår en omfördelning av forskningsresurser inom universitets-och högskoleorganisationen. Denna berör bl.a. epidemiologi, allmänmedicin,långvårdsmedicin, alkoholforskning och omvårdnadsforskning samt vissa områdenför de s.k. medellånga värdutbildningarna. Tvärvetenskaphga forskningsresurserbyggs nu upp vid under temat . har under senare fid gjortvikfiga insatser för att stödja hälso- och sjukvårdsforskning och omvårdnadsforskning.Arbetarskyddsfonden har beviljat betydande bidrag till olika slag avepidemiologisk forskning. Vid har verksamhetenbyggts ut väsentligt och högskolan har fått egna fasta forskningsresurser,bl.a. Inifiativ fill olika projekt inom hälso- ochsjukvårdsforskningens område har också tagits eller stöd lämnats av bl.a. Spri,delegationen för social forskning (DSF), Arbetslivscentrum, institutet förgerontologi och sekretariatet för framfidsstudier. Prop.1981/82:97 103 HSU betonar att forsknings- och utvecklingsarbete är ettav de vikfigaste instrumenten för att påverka hälso- och sjukvården och dessframtida utveckling. Att ta fram, utveckla och sprida nya kunskaper är därvidav central betydelse. Den medicinska vetenskapen ger underlag för nya framstegoch ändrade arbetsformer beträffande förebyggande åtgärder, diagnostik, terapioch rehabilitering. Hälso- och sjukvårdsforskningen torde också få allt störrebetydelse för planeringen liksom för kontrollen och utvärderingen av hälso- ochsjukvården. Utredningenansluter sig fill strävandena att starkare knyta ansvaret för forsknings- ochutvecklingsarbetet inom hälso- och sjukvården till hälso- och sjukvårdssektorn.Detta innebär att de som ansvarar för hälso- och sjukvården måste i störreutsträckning än f.n. engagera sig i övergripande forskningsfrågor och skaffasig kunskaper om forsknings- och utvecklingsarbetets omfattning, inriktningoch förutsättningar. Enligt utredningens uppfattning måste forsknings- ochutvecklingsarbetet inom hälso- och sjukvården i större utsträckning än vad somnu är fallet inriktas på föreliggande utvecklings- och planeringsproblem. Utredningen menar att särskilda insatser måste göras föratt stärka den högskoleanknutna forskningen inom områdenaallmänmedicin/primärvård och låhgvårdsmedicin. Inriktningen på forskningen börbättre anpassas till vårdens utveckling och förändringar. För att detta skallkunna åstadkommas krävs en lokalt förankrad planeringskompetens i forsknings-och utvecklingsfrågor hos huvudmännen. Utredningen betonar också behovet av forskningsinsatsermed anknytning till patienternas personliga och den vardagliga hälso- ochsjukvårdens problem. Resurserna för omvårdnadsforskning bör därför enligtutredningens mening betydligt förstärkas. Utredningen anser attforskningsanknytning av de medellånga vårdutbildningarna enligt de riktlinjersom bl.a. angivits i prop. 1978/79:119 om vissa frågor rörande forskning ochforskarutbildning bör öppna nya möjligheter till forskning ochutvecklingsarbete inte minst inom detta område. Staten har enligt utredningen ett särskilt ansvar attbevaka att det för landet samlade och fortlöpande forsknings- ochutvecklingsarbetet står i överenstämmelse med de övergripande hälso- ochsjukvårdspolitiska målsättningarna. Flertalet remissinstanser, bl.a. , , instämmer i utredningens resonemang om att forskningen pådetta område bör knytas starkare till hälso- och sjukvårdssektorn och dessutveckling. pekar på att utbildningen och forskningen Prop.1981/82:97 104 ytterstär en statlig angelägenhet och tar avstånd från tanken att forsknings-ochutvecklingsarbetet skulle inordnas under landsfingskommunernas föreslagnatotalansvar. Förbundet instämmer dock i att det är önskvärt attsjukvårdshuvudmännen i större utsträckning engagerar sig i övergripandeforskningsfrågor och skaffar sig kunskaper om forsknings- och utvecklingsarbetetsförutsättningar, Uksom att ändamålsenliga samverkansformer utvecklas mellanforskningen och den praktiska hälso- och sjukvården. Liknande synpunkterframförs av och . Sällskapet anser också att den nya hälso- och sjukvårdslageni princip måste ange berörda myndigheters ansvar beträffande forsknings- ochutvecklingsarbete. Landstingsförbundetpekar på att en bättre överensstämmelse mellan hälso- och sjukvårdens mål samtforskningens inriktning och omfattning förutsätter bättre kontakter mellansjukvårdshuvudmännen, högskolan och forskarna. Samarbetet måste avse såvälövergripande frågor om forsknings-och utvecklingsarbetets inriktning ochplanering som organisatoriska frågor. 1de frågor som rör utbildning och forskning har jag samrått med chefen förutbildningsdepartementet. Detankegångar som utredningen redovisar om inriktningen av forskningen inomhälso- och sjukvården och om forskningsanknytning av högskolansvårdutbildningar stämmer väl överens med de ställningstaganden som regering ochriksdag har gjort i skilda sammanhang . Sålunda har underanslagen fill samhällsvetenskapliga och medicinska fakulteter inomutbildningsdepartementets huvudtitel anvisats särskilda medel för utveckling avomvårdnadsforskning. Vidare har också professurer i allmänmedicin ochlångvårdsmedicin inrättats vid medicinska fakulteter . har inom ramen för sina resurser tagit upp frågorinom hälso- och sjukvårdsforskning, däribland omvårdnadsforskning. Utredningenom sjukvårdens inre organisafion har i sitt betänkande (1979:26) Sjukvårdensinre organisafion bl.a. pekat på vikten av att omvårdnadsarbetet filiförsresurser för forsknings- och utvecklingsarbete. Detta har också understrukits ipropositionen om uppgifter och organisafion m.m. (prop.1979/80:6). Kraven på en bättre omvårdnad växer sig allt starkare. För att geden framfida hälso- och sjukvården ett innehåll som fillgodoser såväl rent medicinskasom psykologiska och sociala behov vid vård och rehabilitering krävs inom ramenför givna resurser för den medicinska forskningen ett omfattande forsknings-och utvecklingsarbete med utgångspunkt i pafienternas omvårdnadsbehov. Socialstyrelsenhar till uppgift att inifiera och stimulera forskning samt Prop.1981/82:97 105 sammanställaoch föra ut forskningsresultat för prakfisk användning hos dem som är direktansvariga för vården. Detta gäller speciellt medicinsk forskning,omvårdnadsforskning och epidemiologisk forskning. Styrelsen skall ocksåidentifiera, formulera och samordna hälso- och sjukvårdssektorns krav påforsknings- och utvecklingsinsatser Pch framföra dessa krav tillfprskningsansvariga myndigheter. I uppgifterna ingår givetvis också attfillgodose behoven av samordning med mer socialt inriktad forsknings- ochutvecklingsverksamhet. Socialstyrelsenbör utifrån statsmakternas uttalade vårdpolitiska ambifio-ner företräda ochsamordna statens intressen. Jagvill vidare erinra om att Spris uppgifter inom det aktuella området har berörtsi propositionen om framtida uppgifter och organisafion.Sålunda bör. Spri inom sitt kompetensområde bedriva hälso- ochsjukvårdsforskning. Spris uppgifter rörande forskning- och utveckling börliksom institutets övriga uppgifter utformas som ett direkt stöd tillsjukvårdshuvudmännens konkreta förändringsarbete vad gäller vårdmetoder,vårdorganisatipn, vårdadministratipn och teknik med särskild tonvikt påutvärdering och erfarenhetsåterföring. Staten och sjukvårdshuvudmännen kan viaSpris styrelse gemensamt komma överens och besluta om den närmare inriktningenoch uppläggningen av Spris forsknings- och utvecklingsarbete. Jagvill här också hänvisa fill vad regionsjukvårdsutredningen (SOU 1978:70) anförtom forsknings- och utvecklingsarbete på regionsjukvårdsnivå. rymmer sjukvårdsregionerna med deras nära relafion fill denyinrättade utbildningsregionema stora potentiella resurser för kliniskforskning. Detta kliniska forsknings- och utvecklingsarbete måste ske inom allasjukvårdspmråden för att sjukvården skall utvecklas till patienternas bästa.Regionsjukvårdsutredningen pekar också på behovet av ökad samverkan i fråga omforskarutbildning mellan regionsjukhus och länssjukhus. mening bör det ligga i de regionalasamverkansnämndernas intresse att, genom ett beredande organ, följa planeringenför forskning och utveckling och genom ett ömsesidigt informationsutbyte medforskningens företrädare påverka planeringen och aktivt ta del avforskningsresultaten på de områden som direkt berör samverkansnämndernasintressen. Statenhar ett starkt intresse av att forsknings- och utvecklingsarbete bedrivs inom områden av hälso- och sjukvården som statsmakterna har prioriterat. Det är också väsentligt att det finns ett allsidigt ochvederhäftigt underlag för politiska stäUningstaganden. bör som central planeringsmyndighet svara för att sådant planeringsunderlag tas fram. Styrelsen bör vidare i nära samverkan med landstingsförbundet och Spri samt i samråd med högskoleorganisationen och forskningsrådsorganisationerna initiera forskning inom områden som är särskilt angelägna ur det allmännas synpunkt. "" 1981/82:97 106 Denutveckling som har påbörjats har stor betydelse när det gäller att långsikfigtöka kunskaperna på viktiga nya områden och för möjligheterna att stegvisanpassa hälso- och sjukvården fill de nya målen för denna. Jag utgår från atten fortsatt successiv förstärkning av forskningen på detta område skall kunnaske. De frågor som hänger samman med den långsiktiga inriktningen av denstatligt finansierade forskningsverksamheten kommer att behandlas i denforskningspolitiska propositionen som regeringen avser att förelägga riksdagenvåren 1982. Jag har därför ingen anledning att i detta sammanhang gå närmare inpå frågor om forskning och utvecklingsarbete. 2.5.3Personal- och utbildningsplanering Nuvarande förhållanden Utbildningenav vårdpersonalen är i stor utsträckning en angelägenhet.Kommunerna-och då främst landstingskommunerna-svarar för huvuddelen avvårdutbildningarna på gymnasienivå och för därtill anknutna vuxenutbildningarsamt även f.n. för s.k medellång vårdutbildning på högskolenivå (till bl.a.sjuksköterska, sjukgymnast och medicinsk-teknisk assistent). Staten svarardirekt för vissa vårdutbildningar, bl.a. lakar- och tandläkarutbildningarna,samt har indirekt - genom statsbidrag och fastställande av utbildningsplanerm.m. - inflytande över övrig vårdyrkesutbildning. Fortsattvidareutbildning (specialistutbildningen) av läkare organiseras avsocialstyrelsen. Förläkare och andra personalkategorier bedrivs också en omfattande fortbildningoch efterutbildning. Landstingskommunerna men också staten använder sig avsådan utbildning som planeringsinstrument med syfte att åstadkommaförändringar. Sålunda förekom statliga efterutbildningsinsatser för läkare ochbarnmorskor m.fl. i samband med utbyggnaden av möjligheterna fillsmärtlindring vid förlossning samt vid införandet av den nya abortlagen. Det ärockså vanligt att sådana utbildningsinsatser görs inom vissa bristområden,t.ex. öppen vård, långtidssjukvård och psykiatri. Även specialistföreningar ochläkemedelsindustrier m.fl. bedriver fortbildning efterutbildning. Underde har en omfattande utredningsverksamhet genomförts om bl.a.vårdutbildningarna. Därvid har analyserats möjligheterna att förändrapmfattning och innehåll i olika sådana utbildningar för att dessa skall kunnabättre svara mot de krav som hälso- och sjukvården ställer på de anställda. 1981/82:97 107 HSUberör utbildningsfrågorna mycket kortfattat. Utredningen framhåller att statenhar ett starkt intresse att påverka utbildningarnas innehåll och dimensioneringutifrån bl.a. vårdpolifiska, utbildningspolitiska, regionalpolitiska ocharbetsmarknadspolitiska utgångspunkter. Personal- och utbildningsplaneringenmåste ske i nära samverkan med bl.a. sjukvårdshuvudmännen och ha sinutgångspunkt i landstingskommunernas planer för hälso- och sjukvården. Utredningenanser också att innehållet i utbildningen för olika personalgrupper inomhälso- och sjukvården måste anpassas till de omstruktureringar, som sker inomvårdorganisationen och utbildningssamhäUet. ,, , och läns landsfingskommuner samt TCOdelar HSU:s uppfattning i denna fråga. Någraremissinstanser, bl.a. läns landsfingskommun, anser att utredningenborde ha belyst utbildningsfrågorna mera utförUgt. menaratt en övergripande lag rörande hälso- och sjukvården måste klart ange berördamyndigheters ansvar vad beträffar utbildning av läkare och övrig hälso- ochsjukvårdspersonal. Detankegångar som utredningen redovisar stämmer väl överens med det synsätt somstatsmakterna i oUka sammanhang givit uttryck för. Bl.a. har , efterdet att HSU avlämnat sitt betänkande, fattat beslut med anledning avregeringens proposition om vårdutbildning inom högskolan (prop. 1978/79:197,UbU 1979/80:7, rskr 1979/80:100).