prop · G503172 · 1981-12-31 00:00:00 — 2 Uppgifterna i detta avsnitt har hämtats ihuvudsak från , Kvinnlig omskärelse, utgiven av SIDA samt från rapport angående WHO- seminariet om "Traditional practices affecling the heaith ofwomen" i . Prop, 1981/82:172 13 till knäna, så att flickan kan röra sig något med stöd aven käpp. tas förbanden bort och flickan kan röra sig somvanligt igen. Även denna typ av omskärelse utförs oftast utan bedövning. Tidpunkten för omskärelsen varierar såväl från land tillland som inom ett land. Det händer att omskärelsen utförs redan när flickornaär . Den kan emellertid också utföras så sent som strax föregiftermålet. Det vanligaste tycks vara att omskärelsen äger rum när flickornaär . På grund av det primitiva sätt på vilket omskärelsernautförs och de bristande hygieniska förhållanden under vilka dessa sker ärkomplikationer i samband med ingreppen ofta förekommande. De vanligastekomplikationerna är stora blödningar och svåra infektioner. I värsta fall kanstelkramp uppkomma. Skador på urinröret och förhållandet att man lämnat alltförliten öppning i vulvan kan leda till svårigheter att urinera. Skador på rectum,insidan av låren och skinkorna är inte heller ovanliga. I synnerhet infibulation ger upphov till ärrbildningar somförsvårar samlag. Ofta måste såret skäras upp inför äktenskapets ingående.Skedde detta inte skulle svåra bristningar kunna uppstå vid samlag. Upprepadeförlossningar och omskärelser kan ge upphov fill elakartade fistlar, urinblåsebräckoch ändtarmsbråck. Infibulafion gör det svårt för urin och menstruationsblodatt avrinna. Detta förhållande medför inte sällan olika former avinflammationer, vilka i sin tur kan leda till ofruktsamhet samt abnorma ochsmärtsamma menstruationer. För kvinnor som är omskurna med infibulation uppstår storaproblem vid förlossningen. Förlossningen förlängs, eftersom barnets huvud integår ner mot moderns bäckenbotten lika fort som på en oomskuren kvinna. Intesällan leder den utdragna förlossningen fill att det förstfödda barnet dör avkvävning. Vulvan måste klippas upp, annars kan spontana sprickor uppkomma. Ävenden efter förlossningen är förenad med betydande komplikationerför de kvinnor som är omskurna på detta sätt. Flertalet kvinnor som är omskurna med infibulation blir frigida.Detta betyder dock inte att den sexuella åtrån försvinner, utan en fysiskoförmåga att uppnå orgasm. Följden blir oförlösta spänningar, vilka kan geupphov till psykiska problem. Denna typ av omskärelse innebär följakthgen attkvinnan knappast alls får något utbyte av könsakten. Dessutom är varje samlagfysiskt smärtsamt, speciellt i början av äktenskapet när slidöppningenfortfarande är mycket trång. Sexuallivet blir därför inte något positivt inslagi kvinnornas tillvaro. Omskärelsen är för ett barn inte bara ett kroppsligt utanockså ett själsligt ingrepp. Barnet är kring omskärelsen i centrumför uppmärksamheten. Det får vara klätt i fina kläder och bära smycken. Detfår gåvor och behandlas som en "brud". Omskärelsen är djupt förankradi traditionen och erfarenheten delas av praktiskt taget alla jämngamla elleräldre flickor och kvinnor. Så länge som omskärelsen ses som en nödvändig del avlivet och Prop,1981/82:172 14 ingår i en levande tradition torde de psykologiskastödmekanismerna, åtminstone till en del, uppväga den själsliga skada sombarnet kan få av operafionen. De ursprungliga motiven för kvinnlig omskärelse har manliten kunskap om. Ingen vet när seden uppkom, inte heller vet man medsäkerhet var eller varför den uppkom. Bruket att omskära flickor fanns iEgypten mer än före vår tideräknings början. Man har från denna fid iEgypten funnit väggmålningar, som i detalj beskriver hur omskärelsen gick fill.Unga flickor, som skulle offras fill , omskars för att man skulle varasäker på att de var jungfrur. Också kvinnliga slavar omskars. Hos arabiskanomadfolk förekom kvinnhg omskärelse långt före islams fid. Även i Västerlandethar omskärelse förekommit. Även om motiven och ursprunget till kvinnlig omskärelse ärhöljda i dunkel, har antaganden och försök fill förklaring i dessa avseendenförts fram. I det följande redovisas några av de mest sannolika. De folkslag som praktiserar omskärelse har gjort det sedanså tillbaka, att ursprunget fill seden fallit i glömska. Självatraditionen har blivit en viktig orsak till sedens fortlevnad. Seder somförfäderna har tillämpat sedan urminnes tid bryter man inte mot utan mycketstarka skäl. Intesällan framställs omskärelsen som en invigningsrit med rehgiös betydelse, dåungdomarna tar steget från barnets fill den vuxnes värld. Övergången betraktassom mycket viktig och firas med riter, som bekräftar övergången. Omskärelsesynes också ha ett samband med den hos vissa folk rådande uppfattningen attmänniskan från födseln är tvåkönad. Klitoris anses nämligen vara ett manUgtkönsorgan hos kvinnan. Genom att klitoris avlägsnas undgår flickan att bli tvåkönad. I deländer där infibulation förekommer är islam den dominerande religionen.Kvinnlig omskärelse föreskrivs emellertid inte i . Företrädare för denmuslimska läran brukar framhålla, att den muslimska lagen rekommenderar meninte föreskriver omskärelse av kvinnor. Det framhålls att omskärelsen är tillför kvinnans bästa. Det är dock inte tillrådligt att ta bort mer än en del av klitoris,så att ingreppet inte får någon negafiv inverkan på könsakten. Det påstås attprofeten själv hade denna syn på omskärelsen. Det bör dock framhållas,att det finns islamska präster som anser att tar avstånd från kvinnligomskärelse. Omskärelsenhar också stor betydelse för kvinnornas funktion och plats i samhället. I deländer där omskärelse praktiseras har man sedan lång fid tillbaka strängaregler, som har till syfte att garantera ett anständigt och ödmjukt uppträdandehos kvinnorna. Reglernas stränghet och efterlevnad varierar från land tillland, beroende på ekonomiska, politiska och historiska förhållanden. Vissa efiskabegrepp är intimt förknippade med reglerna för ett anständigt uppträdande.Begreppen "värdighet" och "familjens heder" rör Prop,1981/82:172 15 huvudsakligen kvinnornas sexuella beteenden. Om en kvinnaförlorar sin "sexuella anständighet" (arabiska: ird) kan hon skadahela sin släkt. Upptäcker en man att hans hustru inte är , dvs. atthennes omskärelse inte är intakt, kan han förskjuta henne. IVästerlandet är "jungfrudom" ett tillstånd som inte kan återvinnasnär det väl förlorats. I den muslimska världen har man en annan syn på saken. Infibulationgör här en kvinna till - även om hon enligt vår uppfattning inte längreär det. Detta är förklaringen till att änkor och frånskilda kvinnor oftafrivilligt låter sig på nytt bli ihopsydda. För att en annan släkt än kvinnansegen skall acceptera och uppta henne, måste nämligen både det sigill somomskärelsen utgör och hennes "ird" vara intakta. I det starkt traditionellasamhället accepteras inte oomskurna flickor. De blir utsatta för förtal, löjeoch förakt. De stöts ut ur den sociala gemenskapen. De betraktas somprostituerade, om inte i handling så i tanke. Att kalla någon för oomskureneller son till en oomskuren är en grov förolämpning. Kravet på att en flickaskall vara orörd när hon gifter sig är absolut. Infibulafion betraktas som en garanfiför att flickan är orörd, under förutsättning att hennes omskärelseärr ärintakt. Ofta föregås därför äktenskapskontraktets undertecknande av det s.k.jungfruprovet, då den blivande brudgummens släkfingar inspekterar omskärelseärret.Först därefter betalas brudpriset. Ju trängre öppningen är, desto mera värd ärflickan. Kan jungfrudomen inte säkert konstateras, blir det inget äktenskap.Det händer därför att en kvinna låter operera sig en andra gång, om det visarsig att den första operationen inte är tillräcklig för att övertyga om henneskyskhet. Omskärelsen är också en garanti för att kvinnan är trogen sin man,även om han måste lämna henne en fid. Syftet med infibulafion sägs alltid vara att skyddakvinnan själv. Hon måste skyddas mot sexuella övergrepp, men framför allt motsina egna drifter. Den kvinnliga sexuahteten betraktas som mycket farlig, inteminst av kvinnorna själva. Att släppa den fri skulle medföra att familjensenhet äventyras och därmed tryggheten. Därför är de vuxna kvinnorna angelägnaatt flickorna från allra första början skyddas mot alla typer av sexuellstimulans, antingen den härrör från henne själv eller någon annan. Infibulafion förhindrar bokstavligen otillåtna samlag ochdärmed risken för illegifima barn. Detta är viktigt, eftersom legifimiteteninte bara har en rättslig utan också en rituell innebörd. Släktens blod fårblandas med andra släkters endast under strängt kontrollerade former. Omskärelse hänger samman med det traditionella patrilinjärasamhället, dvs, att familjen räknas på fädernet. Jord och djur går i arv frånfar till äldste sonen. Omskärelsen har här en stor betydelse när det gäller attvidmakthålla systemet. Den ger mannen större möjlighet att kontrollera kvinnanoch barnen. Äktenskapet innebär att mannen köper kvinnan, inberäknat hennesförmåga att föda barn, och familjen blir hans arbetskraft. I de länder där kvinnlig omskärelse är vanlig hävdas oftaatt omskärelsen har en positiv effekt. Det framhålls att den gör kvinnanvackrare, skyddar Prop,1981/82:172 16 henne från inflammation i könsorganen och förstoring av deyttre könsorganen samt skyddar från nervösa spänningar, som förorsakas av enundertryckt sexuell upphetsning. Man anser också att flickorna blir friskareoch mera kvinnUga som omskurna. Man påpekar också att kvinnan blir mer attrakfivför mannen - särskilt vid infibulation då man gör ingången till slidan myckettrång, vilket anses öka mannens sexuella tillfredsställelse. förekommer kvinnlig omskärelse huvudsakligeni . Seden är dock inte utbredd över hela kontinenten, utan förekommerfrämst inom ett område som sträcker sig som ett bälte utmed och norr omekvatorn, från och i väster till och iöster. Det är således huvudsakligen i de länder som ligger vid södra kanten avSahara och i samt i de flesta östafrikanska länderna som omskärelse fillämpas.Det finns dock belägg för att omskärelse förekommer även i länder utanför dettaområde. I många av de länder där omskärelse förekommer är befolkningenmuslimsk, men utbredningen av islam och förekomsten av omskärelse sammanfallerinte. - Kvinnhg omskärelse har inte ett muslimskt ursprung. Seden fannssannolikt på och i innan islam uppstod. - Seden är intebegränsad till muslimska länder och förekommer inte i alla muslimska länder. är omskärelse lika vanlig bland kristna som bland muslimer i ochEtiopien, medan seden knappast alls förekommer i de muslimska ländernaTunisien, och . Man uppskattar att det finns 25-30 miljoneromskurna kvinnor i . Kvinnlig omskärelse förekommer i flera länder i Afrikatrots att sedvänjan är förbjuden i landet. , , ochCentralafrikanska Republiken finns lagar mot kvinnlig omskärelse. Lagarnasefterlevnad övervakas emellertid endast i ringa utsträckning. I början av1940-talet försökte man i genom informafion och upplysning få människornaatt sluta omskära enligt infibulationsmetoden. Informationskampanjen fördes itidningar och radio. I en broschyr framhöll två av de främsta religiösa ledarnaatt rekommenderar sunna-omskärelse, men inte föreskriver den. Kampanjenmisslyckades och infibulafion förbjöds i lag. Lagen trädde 1946.Inför lagens ikraftträdande ökade antalet infibulationer kraffigt. Föräldrarnaskyndade sig att få sina döttrar omskurna innan det blev . Även mycketunga flickor omskars. Till en början utdömdes stränga straff för dem som brötmot lagen. Detta fick till följd att man omskar sina flickor i smyg. Detsociala trycket vägde tyngre än lagen. Förbudet och de stränga straffenmedförde också att människorna underlät att söka läkarhjälp när komplikationeruppträdde. Följden blev att omskärelserna förenades med ytterligareskadeverkningar och en högre grad av dödlighet. Dessa oönskade konsekvenser avlagen ledde till att lagen inte längre kom att tillämpas i praktiken. Läkareoch socialarbetare upphörde att rapportera fall av infibulation. Tanken bakomdetta är uppenbar. Kan man inte få människorna att efterleva ett förbud mot infibulation,är det bättre att ingreppen sker öppet än fördolt, eftersom skadorna då blirmindre. Generellt kan man säga. Prop, 1981/82:172 17 att lagsfiftningsvägen inte varit framkomlig när det gälltatt komma till rätta med omskärelsebruket i . 2 Frågans behandling i internationella organ Ätskilliga försök har gjorts att få till stånd samladeinternationella aktioner mot kvinnlig omskärelse. Bl.a. tog i slutet av1950-talet initiativ till åtgärder inom FN:s kvinnokommission, FN:s ekonomiskaoch sociala råd (ECOSOC) och (). Resultatetav dessa ansträngningar blev emellertid i stort sett endast några föga förpliktanderesolufionstexter. Det har idetta och andra sammanhang blivit uppenbart att omskärelse-frågan i hög grad ärtabubelagd och på mänga håll betraktas som utomordentligt känslig att ta itumed. Också från WHO:s sida har denna inställning kunnat förmärkas. Varken i FN-deklarationenmot diskriminering av kvinnor eller i FN:s konvention mot kvinnodiskrimineringfinns några klara hänvisningar fill detta problem. Inte heller som reviderades på kvinnokonferensen i sommaren1980 tar upp denna fråga. Närkvinnofrågorna behandlades i FN:s generalförsamlings tredje sociala utskotthösten , tog den svenska delegaten upp frågan om kvinnlig omskärelse. Honframhöll därvid som angeläget att fördöma och motarbeta detta bruk somfortfarande förekommer i en rad länder som ett led i ett system i vilketkvinnan underkastas mannen. Någon debatt i ämnet utspann sig emellertid inte.Frågan om omskärelse har därefter tagits upp i svenska anföranden igeneralförsamlingens tredje utskott. Enarbetsgrupp inom har dryftat de fortsatta framgångsvägarnai denna fråga och sökt kartlägga hur och genom vilka internationella organ somden bäst och effektivast kan angripas. Också SIDA har sin uppmärksamhet riktadpå spörsmålet och har exempelvis kontakt med en grupp afrikanska kvinnligaforskare och andra som påbörjat studier om omskärelse, månggifte och liknandesedvänjor. Densvenska delegationen till WHO:s 31:a generalförsamling aktualiseradefrågan både med WHO:s sekretariat och andra delegationer. Från svensk sidalyckades man få in en formulering i en resolution ägnad åt mödra- ochbarnavård, varigenom medlemsländerna uppmanas att lägga särskild vikt vid"åtgärder mot skadliga lokala förhållanden och sedvänjor". Tillsådana sedvänjor kan tvivelsutan den kvinnliga omskärelsen räknas. I sambandmed generalförsamlingen fördes också inofficiella diskussioner mellanrepresentanter för de deltagande länderna. Ett resultat av dessa blev ettseminarium om , somhölls i . Seminariet anordnades av WHO:sregionkontor för östra . Deltagarna i seminariet enades om enrekommendation, i vilken berörda regeringar anmodas att vidta alla 1981/82:172 18 nödvändiga steg för att utplåna traditionen med kvinnligomskärelse. WHO:s regionkontor i har sedermera inlett den praktiskauppföljningen av seminariet. Vikten av Khartoumrekommendationen underströks avstatsrådet vid WHO-församling. Vid WHO:s 33:e generalförsamling tog statsrådetHolm upp frågan om kvinnlig omskärelse i sitt tal inför generalförsamlingen.Hon betonade att är berett att aktivt stödja ansträngningarna inom WHOoch i berörda länder att bekämpa denna sed. Hon underströk att sedvänjan harallvarliga medicinska och sociala konsekvenser och att man från svensk sida medtillfredsställelse hälsade att WHO förklarat sig beredd att biträdamedlemsländerna med att komma tillrätta med detta allvarliga problem. Vid i framfördestatsrådet liknande synpunkter i sitt anförande. 3 Frågans behandling i den svenska I mofionen 1977/78:324 av och , att i internationella sammanhang bör aktivt verka för attseden att unga flickor blir omskurna försvinner. Mofionen behandlades iutrikesutskottets betänkande 1978/79:6, i vilket utskottet uttalar att detutgår från att frågan fortsättningsvis bevakas kontinuerligt från svensk sidaoch att de åtgärder vidtas som bedöms bäst främja syftet att avskaffa seden ifråga. En artikeli tidningen om kvinnlig omskärelse, i vilken det uppgavs att ensvensk gynekologiprofessor erkänt att han gjort sådana ingrepp påinvandrarkvinnor i , förorsakade en kort men livlig debatt i massmedia.I framställdes en interpellation och tre frågor om regeringens syn påkvinnlig omskärelse. Statsrådet besvarade inter-pellationen och frågorna . Hon framhöll bl.a., att om det är nödvändigtoch om det skulle visa sig att det finns en kraffig uppslutning bakom ettlagförbud mot kvinnlig omskärelse skulle man lagstifta. Frågan togs ånyo upp i motionerna 1979/80:186, 1191 och1200 samt i frågorna 1979/80:519, 520, 523 och 524. Som svar på frågornaframhöll hälsovårdsministern i , att hon var villigatt medverka till att en lagstiftning kom till stånd. 4 Sedens förekomst i Några belägg för att kvinnlig omskärelse förekommer iSverige finns inte. Den tidigare omnämnda uppgiften i tidningen , att ensvensk läkare omskurit invandrarkvinnor i , föranledde socialstyrelsenatt inhämta upplysningar från läkaren. Denne förnekade att han utfört sådanaingrepp 1981/82:172 19 samt meddelade, att han saknade kännedom om sådana ingreppföretagits i över huvud taget. De operationer han utfört var medicinsktbetingade. Han beklagade att han i ordmässig ovarsamhet tänkt på och ävenbenämnt den labieplastik som kommit till utförande i dessa situationer somomskärelse. har därefter tillfrågat samtligasjukvårdshuvudmän om rituell omskärelse av flickor och kvinnor förekommit inomderas ansvarsområde. Ingen har rapporterat sådana ingrepp. Sjukvårdshuvudmännens uppgifter visar enligtsocialstyrelsens mening, att rituell omskärelse av flickor och kvinnor inteförekommer inom den svenska sjukvården. Huruvida ingreppet utförs i hemmen avlekmän är självfallet svårt att nå klarhet om. Efter hand har dock ett antalbarnläkare och gynekologer från olika delar av landet kontaktats avsocialstyrelsen om eventuella iakttagelser utan att misstankarna kunnatbekräftas. Inte heller har barn- och skolhälsovården rapporterat några falltill . Det bör i detta sammanhang erinras om att den i juni 1980tillsatta invandrarpolifiska kommittén (A 1980:04) har i uppgift att prövaförenligheten av det i invandrarpolifiken gällande valfrihetsmålet med dengrundsyn som kommer till uttryck i vår lagstiftning rörande t.ex. jämställdhetmellan kvinnor och män eller barns rättigheter. De rättsregler som är av intresse är dels de författningarsom rör hälso- och sjukvårdspersonal, dels bestämmelser ommisshandel. Enhgt 3 § allmänna läkarinstrukfionen (1963:251) skallvarje pafient behandlas i överensstämmelse med vetenskap och beprövaderfarenhet. Även för andra grupper av hälso- och sjukvårdspersonal finnssärskilda bestämmelser. All hälso- och sjukvårdspersonal står undersocialstyrelsens inseende. Åsidosätter den som tillhör hälso- ochsjukvårdspersonalen uppsåtligen eller av oaktsamhet vad som åligger honom ihans yrkesutövning kan detta medföra disciplinära åtgärder om felet inte ärringa (12 § lagen 1980:11 om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl.).Styrelsen kan också anmäla vederbörande till åtal. Om någon utan att fillhöra hälso- och sjukvårdspersonalenmot ersättning utövar verksamhet på hälso- och sjukvårdens område kan han dömastill straff enligt den s.k. kvacksalverilagen (1960:409), t.ex. att han genomolämplig behandling åsamkar någon en skada som inte är ringa. Att mera omfattande former av omskärelse, såsom infibulationinte får utföras i av hälso- och sjukvårdspersonalen står höjt övervarje tvivel. När det gäller mindre ingripande former av omskärelse,t.ex. mildare former av den s.k. sunna-omskärelsen, har i debatten enstakaröster höjts för 1981/82:172 20 att sådan omskärelse skulle kunna accepteras som ettkulturellt bruk. anser dock att kvinnlig omskärelse i allaformer står i strid mot vetenskap och beprövad erfarenhet och följaktligen äroförenlig med allmänna läkarinstruktionen. Det kan då inte heller vara tillåtetför annan hälso- och sjukvårdspersonal, t.ex. barnmorskor, att utföra sådanaingrepp. Om det således är förbjudet för hälso- ochsjukvårdspersonal att utföra omskärelse på kvinnor, återstår att se vilkaallmänna regler som gäller. I debattenom omskärelse av kvinnor har det diskuterats i vilken utsträckning ett sådantingrepp, om det inte är medicinskt motiverat, skall bedömas som misshandelenligt svensk rätt. Utgångspunkter är bestämmelserna om misshandel i 3 kap.brottsbalken. I 5 § definieras misshandel som att tillfoga annan personkroppsskada, sjukdom eller smärta. Misshandelsbrotten är indelade i tregrader, "vanlig" misshandel, ringa misshandel (5 §) och grovmisshandel (6 §). I kommentaren till (m.fl. 4:e uppl. s.155 ff) sägs att till kroppsskada är att hänföra inte blott typiska skador somsår etc. utan även funktionsrubbningar av skilda slag, såsom förlamningar ellerskador på syn eller hörsel. Som sjukdom bedöms inte bara fysiska besvär utan ocksåpsykiskt lidande som medför en medicinskt påvisbar effekt. Kroppsskada ellersjukdom kan ha åsamkats och misshandel föreligga utan att handlingen harinneburit tillfogande av smärta. Med smärta avses ett fysiskt lidande som inteär alltför obetydligt. Grov misshandel föreligger enligt lagtexten om gärningenvar livsfarlig eller om gärningsmannen fillfogat svår kroppsskada ellerallvarlig sjukdom eller eljest visat synnerlig hänsynslöshet eller råhet. Avintresse i sammanhanget är också åtalsregeln i 11 § som säger att misshandelsom inte är grov och som inte förövats på allmän plats får åtalas av åklagarenendast under förutsättning att målsäganden anger brottet till åtal eller ocksåatt åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt. Fråga är då hur de olika formerna av omskärelse av kvinnorförhåller sig till misshandelsdefinitionerna. Såväl skadan som graden av smärtavarierar naturligtvis med omfattningen av ingreppet. Det är till en början uppenbart att infibulation och ävenmer omfattande varianter av sunna-omskärelse medför en direkt kroppsskada genomde konsekvenser som uppstår vid samlag, barnafödsel etc. Det finns också storrisk för psykiska skador. I de flesta fall torde under läkningsprocessensjukdomstillstånd, t.ex. feber, uppstå. De mera omfattande ingreppen medförockså funktionsrubbningar i form av väsentligt reducerade möjligheter till ettfullödigt sexualliv. Av den inledande redogörelsen framgår ju också att syftetmed dessa omskärelser är att åstadkomma en sexuell stympning av kvinnan. Att enrubbning av de sexuella funktionerna i svensk rätt anses vara ett allvarligtmen framgår av skadeståndsrättslig praxis (se härom t.ex. NJA 1969:96 och däriintaget yttrande från Försäkringsanstal- Prop, 1981/82:172 21 temas nämnd samt rättsfallsredogörelsen i Sv Jt 1978 s.517-518). Att omskärelsen också är förenad med avsevärd smärta - om inte undersjälva ingreppet, ifall detta utförs med bedövning, så under allaomständigheter i samband med läkningsproceduren - är höjt över varje tvivel.Med hänsyn till samtliga nämnda faktorer synes man ha fog för att räkna med attsvenska domstolar skulle bedöma omskärelse av mera omfattande slag som grovmisshandel. Därav följer i så fall att brottet faller under allmänt åtaloavsett målsägandens inställning. Vad gäller mindre ingripande former av sunna-omskärelse,t.ex. prickning av klitoris eller bortskärande av förhuden, kan sägas att enviss kroppsskada uppstår genom att man gör ett ingrepp på kroppen som inte ärmedicinskt motiverat och som medför att könsorganens utseende förändras.Däremot framstår det som mera tveksamt om det medför bestående men i form avinverkan på kvinnans sexualliv. I vart fall kan man här på samma sätt som närdet gäller mera ingripande former av omskärelse utgå ifrån att ingreppet medförsmärta, i vissa fall dock måttlig sådan. Därmed skulle även dessa ingrepp varaatt bedöma såsom misshandel. Eftersom omskärelse i den mån den förekommer, kanförutsättas äga rum på enskild plats, uppstår då frågan om åtalsregelnsinverkan.