prop · G503156 · 1981-12-31 00:00:00 — Till protokollet i detta ärende bör fogas dels ensammanfattning av betänkandet som bilaga 1, dels det lagförslag som läggs frami betänkandet som bilaga 2, dels en förteckning över remissinstanserna och ensammanställning av remissyttrandena som bilaga 3, dels framställningarna frånStockholms domkapitel och patent- och registreringsverket som bilagorna 4 och5. ' , Experter: kontraktsprostenGösta , avdelningsdirektören , patenträttsrådet och byrådirektören , Prop.1981/82:156 13 Sedan betänkandet avlämnats har nya namnregler införts i den1 Allmänna utgångsfebruari , medan man i har antagit nyanamnregler som träder punkter i kraft , I har detnyligen lagts fram en proposifion med förslag till nya namnregler vilka äravsedda att träda i kraft . Dessa lagtexter bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilagorna 6-8. Ilagstiftningsärendet har överläggningar ägt rum med företrädare för de danska,finländska och norska jusfifiedepartementen. Lagreglerom namn är i vårt land av ganska sent datum. Först genom 1901 årssläktnamnsförordning fillkom ett mera allmänt system av regler i syfte attförhindra de fria namnbyten som hade förekommit tidigare i stor omfattning.Regler om familjerättsliga namnförvärv infördes genom och deandra familjerättsliga lagar som kom till . Genom 1963 årsnamnlag samlades reglerna i en och samma lag. Eftertillkomsten av denna lag har åtskilliga önskemål om reformer framförts i olikasammanhang. Den allmänna samhällsutvecklingen och erfarenheterna fråntillämpningen av lagen har sålunda föranlett reformkrav i , iskrivelser till och i den allmänna debatten. Är1972 ansågs tiden mogen för en översyn av lagen. Denna uppgift anförtroddes åtnamnlagsutredningen, som slutförde sitt arbete genom att avgebetänkandet (SOU 1979:25) Nya namnregler. Utredningensförslag kännetecknas av att det ger större utrymme än lag åt enskildaatt själva bestämma vilket namn de skall ha. Enligt utredningen är detallmännas intresse av namnstabilitet inte hka framträdande som fidigare medhänsyn till att systemet med personnummer numera måste anses vara ett säkertidentifikationsmedel. Enannan viktig omständighet som har legat till grund för utredningsförslaget ärden pågående utvecklingen mot jämställdhet mellan kvinnor och män. Debestämmelser som utredningen har föreslagit om familjerättsliga namnförvärv harsålunda utformats efter en neutral linje, som så långt möjligt intefillerkänner företräde åt vare sig kvinnans eller mannens efternamn.Utredningens förslag utgår vidare från att man inte i namnrättsligt hänseendebör göra någon skillnad mellan barn vars föräldrar är gifta med varandra ochbarn vars föräldrar inte är det. Utredningensförslag har väckt en livlig debatt under remissbehandlingen. De grundtankar sombär upp förslaget stöds av flertalet remissinstanser. Många anser dock attutredningen i alltför hög grad har renodlat dessa tankar påbekostnad av andra intressen som också är beaktansvärda. a. kritiserasutredningens avvägning mellan det allmännas intresse av namnstabilitet och deenskildas önskemål att fritt kunna välja namn. De remissinstanser som ärkritiska anser att personnumren varken kan eller bör ersätta individens namnsom identifikationsmedel. Från några håll påpekas att det inte heller finnsanledning att främja det intresse som vissa enskilda personer, särskilt vidolika former av ekonomisk brottslighet, kan ha av att tid efter annan uppträdaunder olika namn. Ätskilligaremissinstanser framhåller vidare att utredningens förslag om familjerättsliganamnförvärv på ett alltför radikalt sätt bryter mot den namntradition som ärfast rotad i vårt land. Detta anses särskilt gälla reglerna om barnsnamnförvärv, vilka enligt dessa remissinstanser även i fortsättningen bör utgåfrån det namn som mannen i äktenskapet bär. En fullständig valfrihet mellanmannens och kvinnans efternamn befaras kunna splittra namnsamhörigheten inomfamiljen och inom släkten. För egendel vill jag till en början framhålla att en persons namn i första hand harbetydelse för den enskilde själv. En utgångspunkt för en reform avnamnlagstiftningen bör därför vara att den enskilde i så stor utsträckning sommöjligt får bestämma vilket namn han eller hon skall ha. Detta gäller bl. a.vid ingående av äktenskap. Den som inte längre vill bära ett visst efternamn börockså på ett enkelt sätt kunna byta detta fill ett namn som han eller honföredrar. Viktigt ärnaturligtvis också att en modern namnlagstiftning ger uttryck för strävandenaefter jämställdhet mellan kvinnor och män. Som utredningen har föreslagit bördärför reglerna om familjerättsliga namnförvärv så långt möjligt utformas påett sådant sätt att de inte tillerkänner företräde åt vare sig kvinnans ellermannens efternamn. Jag delar också utredningens uppfattning att man inamnrättsligt hänseende bör sträva efter att behandla alla barn lika, oavsettom föräldrarna är gifta med varandra eller ej. Även ompersonnumren alltmer har kommit att användas som identifikationsmedel, harnaturligtvis samhället fortfarande ett intresse av namnstabilitet. Envidsträckt möjlighet att byta namn skulle kunna komma i konflikt med detintresset. Risken för en sådan utveckling torde dock inte vara så stor. Ettnamnbyte är i allmänhet förenat med så mänga praktiska olägenheter för denenskilde att den som trots detta beslutar sig för att byta namn i regel tordeha tungt vägande skäl för detta beslut. Det kan emellertid inte uteslutas atten möjlighet att byta namn ett obegränsat antal gånger skulle kunna missbrukasav dem som av mer eller mindre obehöriga skäl vill dölja sin identitet underolika namnbeteckningar. För att förhindra detta bör vissa spärrar införas. Jagåterkommer till detta i de följande avsnitten. Avintresse i sammanhanget är att man i och för någon tid sedan harantagit nya namnregler som i allt väsentligt utgår från de principer som jag nuhar angett och att det i har lagts fram en proposition medförslag fill nya regler av samma innebörd. 1981/82:156 15 värdefullt att ha så lika namnregler som möjligt i denordiska länderna. Efter dessa mera allmänna synpunkter går jag över till deolika namnfrågor punker som utredningen har behandlat i sitt betänkande. Efternamnet ger uttryck för gemenskapen inom en familjeller en släkt. Detta synsätt återspeglas i de nuvarande reglerna om defamiljerättsliga namnförvärven, dvs. reglerna om makars efternamn och om barnsförvärv av efternamn vid födelsen eller vid ett senare namnbyte. Det är naturligt att de som lever samman i en familj äveni fortsättningen vill markera sin samhörighet genom att bära samma efternamn.Det är också förståeligt att många vill låta tillhörigheten till en släkt kommatill uttryck genom namnet. Självfallet måste dessa önskemål kunna tillgodosesinom ramen för en ny namnlagstiftning. Det finns emellertid inte något behov avatt i detalj söka styra namnskicket genom tvingande regler eller regler som gerett ovillkorligt företräde åt en viss lösning av namnvalet. Namnlagsfift-ningenbör i stället utformas så att den ger utrymme både för traditionellauppfattningar och, i rimhg grad, för sådana som avviker därifrån. Den enskildebör alltså ha frihet att i stor utsträckning välja mellan olika namn som haneller hon genom sitt släktskap eller på annat sätt har anknytning fill. Vidbyte av namn för barn bör dock en oparfisk myndighet pröva attnamnbytet är förenligt med barnets bästa, om den förälder vars namn barnet bärmotsätter sig namnbytet. Det synes lämpligt att denna prövning, liksom ,görs av domstol. I enlighet med vad jag fidigare har sagt bör strävandenaefter jämställdhet mellan könen ha ett avgörande inflytande på reglerna omfamiljerättsliga namnförvärv. Önskemål om att i äktenskap få ett gemensamtfamiljenamn bör därför inte längre tillgodoses genom den enda möjligheten attkvinnan ändrar sitt namn, utan principen bör vara att båda makarna har sammarätt att ta den andres namn. Också barnen bör ha samma rätt till det ena ellerandra av föräldrarnas namn, och detta oberoende av om föräldrarna är giftaeller inte. En utvidgning av möjligheterna till familjerättsliganamnförvärv i enlighet med dessa principer innebär att ett efternamn i störreutsträckning än f. n, kan komma att ledas utanför den ursprungligasläktkretsen. Det släktnamnsbegrepp som används namnlag bör därför,som många remissinstanser har förespråkat, ersättas med det mera neutralabegreppet efternamn. I det följande används detta begrepp genomgående sombeteckning för vad som lag avses med släktnamn. Dubbelnamn är ett efternamn, bestående av två namn vilkavar för sig kan utgöra efternamn. Namnen är i regel förenade med varandra genomett bindestreck. Före fillkomsten av namnlag var det möjligt attförvärva sådana dubbelnamn. Denna lag medger dock inte att nya dubbelnamnbildas. Utredningen har diskuterat om en sådan möjlighet bör införas på nyttmen har avstått från att föreslå detta med hänsyn fill de många prakfiskasvårigheter som uppstår vid bruket av dubbelnamn. Prop.1981/82:156 16 uppfattning har inte mött någon erinran underremissbehandlingen. Inte Allmänna utgångs-heller jag anser att det finnsanledning att nu införa dubbelnamn i svenskt punkter namnskick. Från dubbelnamn är att skilja vad som namnlagkallas tilläggsnamn. Enligt denna lag kan en gift kvinna bära sitt efternamnsom ogift i ohka kombinationer med mannens namn. Även adoptivbarn har möjlighetatt bära sitt efternamn från tiden före adoptionen i kombinafion medadoptivföräldrarnas efternamn. Som tilläggsnamn kallas då det namn som inte ärdet egenfiiga efternamnet. Tilläggsnamnet, som inte kan föras vidare till någonannan, skall bäras före efternamnet. Med hänsyn fill detta synes detnaturligare att det, som utredningen har föreslagit, i fortsättningen kallasmellannamn. Liksom utredningen anser jag att även gifta män bör kunna bäramellannamn, på samma sätt som gifta kvinnor. Däremot anser jag det intepåkallat att nu införa en möjlighet fill mellannamn även för andra barn än adoptivbarn. I fråga om förnamn har utredningen föreslagit endast någramindre ändringar i de nuvarande reglerna. Ett av dessa förslag rör en fråga somhar filldragit sig särskilt intresse i , nämligen tillägg av förnamn(se protokoll 1975 nr 71 s. 174 ff och 1979/80 nr 129 s. 16 f samtmot. 1980/81:518 och LU 1980/81:20). Utredningens förslag är enligt min meningbåde beträffande denna fråga och när det gäller övriga frågor om förnamnvälgrundade och bör alltså genomföras. Den strävan att ge individen så stor frihet som möjligt ifråga om de familjerättsliga namnförvärven som jag fidigare har gett uttryck åtmedför att också förfarandet i namnärenden kan förenklas. Principen är redan nuatt sådana namnförvärv i allmänhet kan ske kostnadsfritt genom en enkel anmälantill pastorsämbetet. Andra förvärv kan däremot ske endast efter ansökan hospatent- och registreringsverket, varvid en avgift tas ut. Genom att flera av denamnförvärv som f. n. måste ske i denna ordning i fortsättningen kan åstadkommasgenom en anmälan till pastorsämbetet tillgodoses intresset av ett minskatbyråkratiskt krångel. Till följd av de utvidgade möjligheterna till namnförvärvgenom anmälan till pastorsämbetet minskar alltså behovet av s. k.administrativa namnförvärv, dvs. förvärv efter ansökan hos patent- ochregistreringsverket. Sådana förvärv kan avse dels befintliga efternamn som intekan förvärvas enligt de familjerättsliga reglerna, dels helt nybildadeefternamn. Beträffande möjligheterna att förvärva nybildade efternamn harutredningen föreslagit några lättnader i förhållande till de nuvarandereglerna. Framför allt märks ett förslag om att inte, som f.n., bara den sombär ett vanligt eller annars mindre lämpligt namn skall kunna ta ett nybildatefternamn, utan att detta skall kunna göras av vem som helst som inte längrevill bära sitt tidigare efternamn. Även detta förslag bör enligt min meninggenomföras. namnlag finns också en del regler omförlust avefternamn och om särskilt skydd för egenartade efternamn. Utredningen har inte funnit 1981/82:156 17 anledning att föreslå några nämnvärda ändringar i dessaregler. Även jag Allmänna utgångs- anser att reglerna i allt väsentligt kan behållas oförändrade. En fråga som har behandlats av utredningen är om särskildabestämmelser bör meddelas om efternamn för ogifta samboende, dvs. personer somlever fillsammans under äktenskapsliknande förhållanden utan att vara gifta medvarandra. Sådana bestämmelser saknas f. n. Utredningen har inte hellerföreslagit någon särreglering som skulle medge namngemenskap i dessa fall. Detfrämsta skälet till detta är svårigheterna att klart avgränsa den kategori somkan komma i fråga. Praktiskt taget alla remissinstanser delar utredningensuppfattning att en särreglering för dessa fall inte bör införas. För min del vill jag nämna att ' , familjelagssakkunniga (Ju 1970:52) har föreslagitregler som i vissa avseenden rör samboendes förhållanden (se SOU 1981:85).Enligt min mening bör man i varje fall inte innan slutlig ståndpunkt har tagitstill detta förslag reglera ogifta samboendes ställning i namnrättsligthänseende. Frågan om sådana regler bör alltså inte behandlas i dettasammanhang. En annan fråga som utredningen har tagit upp är om detfinns behov av internationellträttsliga namnregler för utländska medborgare somvistas i . Enligt utredningen bör en ny namnlagstiftning innehållaregler av detta slag. Utredningens förslag innebär att man också på namnområdetgår fram på den väg som man har slagit in på när det gälleräktenskapsskillnader för att lösa frågan om vilket lands lag som skalltillämpas i ett internafionellt privaträttsligt rättsförhållande. Man böralltså enligt utredningens mening gå över från en nationalitetsprincip till endomicilprincip, dvs. tillämpa reglerna i det land där den enskilde har sitthemvist i stället för reglerna i det land där han eller hon är medborgare.Detta förslag har godtagits av det stora flertalet remissinstanser. Under de överläggningar som i detta lagstiftningsärendehar ägt rum mellan de danska, finländska, norska och svenskajustitiedepartementen har framkommit att det på det nordiska planet föreliggersärskilda problem i förhållandet mellan och . Enligt min meningbör dessa problem lösas i samband med att nya internationellträttsliga regler iövrigt tas in i namnlagstiftningen. Diskussionerna med det finländskajustitieministe-riet om den lämpligaste lösningen på de finsk-svenska problemenär ännu inte avslutade. I samförstånd med det finländska jusfitieministeriethar jag därför kommit fram till att man bör avvakta ytterligare något innan nyainternafionellträttsliga namnregler föreslås. Min avsikt är emellertid attlägga fram regler av detta slag inom en sådan fid att de kan träda i kraftsamfidigt med de nya namnreglerna i övrigt. Sammanfattningsvis innebär den genomgång av utredningensolika förslag som jag nu har gjort att jag i allt väsentligt ansluter mig till de principersom enhgt utredningens mening bör ligga till grund för en ny namnlagstiftning. Också i övrigt synes utredningens förslag i allmänhet väl avvägt. Även om '" sakliga ändringar - i enlighet med vad jag harförordat - är påkallade 2 1981/82. på vissa punkter, anser jag att förslaget som helhet ärväl ägnat att läggas till Makars efternamn grund för lagstiftning. Erfarenheterna visar att namnlag på många punkterhar varit svår att förstå och fillämpa för både allmänheten och vederbörandemyndigheter. En strävan bör därför vara att förenkla reglerna och göra dem merlätfillgänghga än de nuvarande. a. med hänsyn till detta bör de nyareglerna tas in i en ny namnlag, som får ersätta lag. En ändring av namnreglerna har betydelse för de flestamänniskor. Den kommer också att påverka arbetsuppgifterna och rutinerna hos demyndigheter som berörs. Jag avser därför att i samarbete med riksskatteverketsom folkbokföringsmyndighet och patent- och registreringsverket som namnmyndighetsörja för att allmänheten och den berörda personalen på lämpligt sätt gesbehövlig information om de nya reglerna. Med detta har jag avslutat min redogörelse för vilkaallmänna utgångspunkter som enligt min mening bör gälla för en reform avnamnlagstiftningen. I det följande avser jag att närmare behandla frågan om makars efternamn i avsnitt 2.2, barns efternamn i avsnitt 2.3, mellannamn i avsnitt 2.4, byte till ett nybildat efternamn i avsnitt 2.5, ändring av efternamns stavning m. m. i avsnitt 2.6, förnamn i avsnitt 2.7, ikraftträdande m. m. i avsnitt 2.8, och kostnader och resursbehov i avsnitt 2.9. Mina kommentarer till de enskilda lagbestämmelsernaåterfinns i specialmotiveringen (avsnitt 4). 2.2.7 Gemensamt efternamn som huvudregel? Departementsförslaget: Var och en av makarna behåller sittefternamn, om de inte före eller under äktenskapet anmäler till pastorsämbetetatt de vill ha gemensamt efternamn. Utredningens förslag: Överensstämmer med departementsförslaget (se betänkandet s. 84-92). Remissinstanserna: Flertalet av dem tillstyrkerutredningens förslag (se bil. avsnitt 2). Skäl för departementsförslaget: Enligt namnlagfår en kvinna och en man som gifter sig med varandra automatiskt namngemenskapgenom att kvinnan förvärvar mannens efternamn. Kvinnan kan emellerfid behållasitt 1981/82:156 19 efternamn,om hon anmäler detta före vigseln. Denna möjlighet har hitfills Makarsefternamn utnyttjats endast i begränsad utsträckning. Detnormala är alltså att makarna i ett äktenskap har samma efternamn. Ensociologisk undersökning som utfördes visar också att de flesta av demsom tillfrågades ansåg det lämpligt eller önskvärt att makar har sammaefternamn (se betänkandet s. 69). Det är naturUgt att makar vill kunna befästasin samhörighet genom att ha samma efternamn. En sådan namngemenskap har vidaremånga prakfiska fördelar. Givetvis bör det även i fortsättningen finnas enmöjlighet för dem som gifter sig med varandra att ha samma efternamn. Frågan äremellertid om namngemenskap bör vara huvudregel eller om den bör gälla endast ifall då makarna uttryckligen ger fill känna att de vill ha samma efternamn. Efterfillkomsten av namnlag har synen på förhållandet mellan män ochkvinnor förändrats. Jämställdhet mellan könen eftersträvas numera på allaområden. Namnrätten framstår som ett av de områden där behovet av ändringar ijämställdhetsfrämjande riktning är särskilt starkt. Även utomlands fäster manfrån jämställdhetssynpunkt stor vikt vid just namnrätten, vilket framgår bl. a.av den resolution som antog omjämställdhet mellan makar i civillagstiftningen (se betänkandet s. 82) och av1979 års om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor(artikel 16 punkt ; se prop. 1979/80:147 s. 17). Dennuvarande ordningen med en automatisk namngemenskap mellan makarna avviker frånett strikt krav på jämställdhet mellan könen, eftersom den förutsätter att detär kvinnan som skall avstå från sitt efternamn och ta mannens efternamn. Omnamnlagsfiftningen skall fullt ut spegla vår tids syn på förhållandet mellankvinnor och män är det en naturligare ordning att var och en av makarnabehåller sitt efternamn under äktenskapet, om de inte före eller efter vigselnanmäler att de vill ha samma efternamn. Ävenom en sådan ändrad ordning - i förening med en alltmera självständig ställningför kvinnan i ett äktenskap - kan antas leda till en ökad benägenhet hosblivande makar att behålla sina efternamn under äktenskapet , får man räknamed att många - åtminstone under en ganska -föredrar att ha sammaefternamn. Dessa skulle med den nya ordningen tvingas att vara aktiva för attuppnå detta resultat i stället för att som få ett gemensamt efternamn utanatt behöva vidta någon åtgärd. Det var framför allt sådana skäl av merapraktisk natur som föranledde att namnlag inte utformades enligt denprincip som även när lagen kom till ansågs som den från teoretisk synpunktriktigaste, alltså att båda makarna enligt huvudregeln behöll sina efternamn(se SOU 1960:5 s. 136). Manbör emellertid inte överdriva de praktiska olägenheter som en ordning, utformadenhgt principen om full jämställdhet mellan gifta kvinnor och män, för med sigför dem som vill ha namngemenskap i äktenskapet. I administrativ ordning kanföreskrivas att vigselförrättaren tar reda på vilket namn de blivande makarnavill ha och hjälper dem att fylla i de handlingar som behövs för att de skall få ett gemensamt namn,om de önskar det. Med Makars efternamn ett sådant förfarande reduceras deproblem av praktisk art som angavs. Inte heller i övrigt synes några avgörande betänkligheterkunna riktas mot att båda makarna får samma rätt att behålla sitt efternamnunder äktenskapet. Sålunda torde det från identifikationssynpunkt inte innebäranågon större nackdel att makarna har skilda efternamn. En sådan ordning kaninte heller sägas stå i strid med samhällets syn på äktenskapet som en grundför en gemensam familjebildning. Redan nu kan det ju förekomma att makar harolika efternamn, även om detta kräver en viss akfivitet från deras sida. Detkan f. ö. anmärkas att den nuvarande ordningen med namngemenskap i äktenskapetär av förhållandevis sent datum. Först blev detvanligt att en gift kvinna tog makens efternamn, och en skyldighet för henneatt göra detta infördes så sent som . Det kan tilläggas att man i och harövergett principen om en automatisk namngemenskap för gifta makar och att manäven i överväger ändrade regler av denna innebörd. Sammanfattning av skälen: Den namnrättsliga lagstiftningenbör stå i överensstämmelse med den nufida synen på kvinnor och män somlikställda individer. Dessa bör därför ha samma möjlighet att behålla sittefternamn även efter det att de har ingått äktenskap. Det innebär att makar börfå samma efternamn bara om de före eller under äktenskapet särskilt anmäler attde önskar en sådan namngemenskap. 2.2.2 Rätten att förvärva och behålla den andra makensefternamn Departementsförslaget: Var och en av makarna har rätt attmed den andra makens samtycke som gemensamt efternamn förvärva dennes namn. Densom har förvärvat den andra makens efternamn får behålla det namnet även omäktenskapet upplöses och även om han eller hon därefter ingår nytt äktenskap. Iett nytt äktenskap får namnet dock inte bäras av den nya maken. Utredningens förslag: Överensstämmer meddepartementsförslaget (se betänkandet s. 86-92). Remissinstanserna: Utredningens förslag godtas iallmänhet, även av de remissinstanser som anser att makarna enligt huvudregelnbör ha ett gemensamt efternamn (se bil. 3 avsnitt 2). Skäl för departementsförslaget: Namngemenskap mellan makarkan principiellt vinnas på två sätt, antingen genom att kvinnan förvärvarmannens efternamn eller genom att mannen förvärvar kvinnans. Prop.1981/82:156 21 namnlaggäller det förra alternativet som huvudregel. Mannen får förvärva Makarsefternamn kvinnans efternamn endast efter särskild ansökan hos patent- ochregistreringsverket och bara om det finns "synnerUga skäl" för en sådan ansökan. Detfinns inte anledning att ändra på den nuvarande ordningen att kvinnan utaninskränkning kan förvärva mannens efternamn i samband med vigseln eller senareunder äktenskapet. Från jämställdhetssynpunkt är det emellerfidotillfredsställande att inte en motsvarande möjlighet finns för mannen attförvärva kvinnans namn. En sådan möjlighet gäller f. n. i flera europeiskaländer, bl. a. i . Även den nya namnlag som träder i kraft i underår 1982 är utformad på detta sätt. I övervägs likaledes regler av dennainnebörd. Bådamakarna bör därför i fortsättningen ha full frihet att som gemensamt efternamnvälja den andra makens namn. En förutsättning bör dock givetvis vara att denandra maken går med på det. Ensärskild fråga är om den make som har förvärvat den andra makens efternamnskall få behålla detta namn även om äktenskapet upplöses genom den andra makensdöd eller genom äktenskapsskillnad. En sådan rätt gäller enligt 1963 årsnamnlag så länge inte maken gifter om sig. Och om mannen i ett äktenskap harförvärvat kvinnans efternamn efter ansökan hos patent-och registreringsverket,får han behålla namnet även i ett nytt äktenskap.