prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Jag tänker härnärmast på satsningen på förebyggande verksamhet, förbättrad planering ochsamordning, ökad decentralisering, förbättrad kontinuitet samt ökad dag- ochhemsjukvård. De målpreciseringar som jag föreslår utgår frånviljeyttringar som flertalet landsfingskommuner redan givit uttryck för ihälso- och sjukvårdsplaner eller på annat sätt. Dessa innebär bl.a. krav påomstruktureringar inom hälso- och sjukvården med ökad satsning på öppen vårdutanför sjukhus och långtidssjukvård med att den slutnaakutsjukvården minskas. De förebyggande insatserna bör kunna ge bådesamhällsekonomiska vinster och kostnadsbegränsningar inom sjukvården . Jag har under beredningen i under handsärskilt inhämtat synpunkter från företrädare för sjukvårdshuvudmännen för attsäkerställa att den nya lagen inte i rådande samhällsekonomiska läge skallkunna tas till intäkt för att öka den samlade verksamhetsvolymen i hälso- ochsjukvården. Härvid kan jag konstatera att samstämmighet uppnåtts medföreträdarna för sjukvårdshuvudmännen om att lagen som sådan inte behövermedföra några omedelbara merkostnader för landstingskommunerna. Den får inuvarande samhällsekonomiska läge inte heller tas till intäkt för en totalresursökning. 2.2 Mål för hälso- och sjukvården Försök har tidigare gjorts att formulera konkreta mål förhälso- och sjukvården. Försöken har emellertid inte lett fill något påtagUgtsamlat resultat. Samhällets hälso- och sjukvårdspolitiska prioriteringarhar kommit fill uttryck framför allt i samband med resursfördelningeni samhället genom bl.a. budgetpropositioner men också genom särpropositipner iolika ämnen. har också i kompletteringspropositionernaen samlad prioritering gjorts vad avser utvecklingen av olika kommunalaverksamheter inom det givna samhällsekonomiska utrymmet. I budgetproposifionerna har kraffigtunderstrukits behovet av att starkare inrikta hälso- och sjukvården på decentraliseradöppen vård samt att tillhandahålla ökade resurser för långfidssjukvård ochannan sjukvård för de äldre samt för psykiatrisk verksamhet. Betydelsen avförebyggande åtgärder har betonats. Ökade resurser har ställtstill förfogande för hälsoupplysning. En förändring av dennuvarande vårdorganisationen från en tidigare i huvudsak sjukhusbun- Prop.1981/82:97 21 denverksamhet till en vård och omvårdnad så nära patientens hemmiljö som möjligthar ansetts nödvändig. Inriktningenav hälso- och sjukvården har vidare redovisats i anslutningtill olika större reformförslag, exempelvis i samband medläkarutbildningsreformerna , sjukförsäkringsreformen (den s.k. sjukronorsreformen) samt förändringarna i sjukvårdslagstiftningenåren 1971 och 1973, som bl.a. syftat till en ökad integration mellan öppen ochsluten vård och till en utbyggnad av den decentraliserade öppna sjukvården isamhällets regi. Av särskild betydelse i detta sammanhang är det beslut om attorganisera den öppna hälso- och sjukvården som ett husläkarsystem i enlighetmed prop. 1978/79:118 om husläkarsystem inom hälso- och sjukvården m.m. Bl.a.i samband med remissbehandlingen av principprogrammet Hälso-och sjukvård inför80-talet (HS -80) inom efterlyste vissa remissinstanser klartuttalade mål för hälso- och sjukvården. Att fastställa mål skulle enligt dessakunna tänkas resultera i en bättre fördelning av fillgängliga resurser ochdärmed en mer behovsanpassad vård. Dessa remissinstanser ansåg bl.a. attavsaknaden av mål kan medföra en bristande samordning mellan beslut ochinsatser av riksdag, regering, departement och ämbetsverk, landstingskommuner,kommuner m.fl. HSUhar i enlighet med direktiven tagit upp frågan om mål för hälso- ochsjukvården. Utredningen framhåller att den allmänna välfärdspolitiken syftarfill att skapa goda levnadsförhållanden och bästa möjliga livskvalitet förmänniskorna. Av särskild betydelse är här hälsa, sysselsättning, utbildning,ekonomi, boende, fritid, sociala relafioner, politiska resurser, transporteroch kommunikationer samt trygghet och säkerhet. Att åstadkomma en god hälsainom befolkningen är således en av de mest betydelsefulla delarna av samhälletsvälfärdspolitik. För att förverkliga välfärdspolifiken krävs därför åtgärderägnade att befästa, skapa eller återställa ett gott hälsofillstånd hos denenskilda individen. Välfärdsmålet god hälsa måste innebära anspråk på mångaoHka funktioner i samhället som kan inverka på individens hälsotillstånd, t.ex.arbetsmarknadsorgan, socialvård, hälso- och sjukvård, sjukförsäkring ochallmän hälsovård. Krav ställs även på andra samhällsfunktioner med möjlighetatt påverka den gemensamma miljön, t.ex. boendet, trafiken,arbetsmiljöskyddet, livsmedelshanteringen, alkoholdistributionen m.m. Hälso-och sjukvården har således att tillsammans med andra sektorer verka i syfte attfrämja människors hälsa. De enskilda individernas medverkan i vården av denegna hälsan är också betydelsefull. Deövergripande målen skall enligt HSU beskriva det framtida tillstånd som böruppnås. Målen skall ange egenskaper, inte krav på org.anisatoriska 1981/82:97 22 eller andra förändringar, t.ex. i fråga om resurser. Målenförutsätts inte påverkas av i vilken utsträckning samhället vid olikafidpunkter kan ställa resurser till förfogande för hälso- och sjukvården.Sådana övergripande mål bör enligt HSU bilda utgångspunkten för och skrivas ini en ramlag för hälso-och sjukvården. HSU anger följande övergripande mål för den framtidahälso- och sj uk vårdsverksamheten: - ett gotthälsotillstånd hos hela befolkningen samt - möjlighet föralla att på lika villkor kunna få del av en ändamålsenlig hälso- och sjukvård. HSU konstaterar att hälsobegreppet fått ettvidare innehåll. Såväl den fysiska hälsan som psykiska och sociala faktorer harnumera betydelse för dess innebörd. I motsats till tidigare tas också hänsyntill positiva värden, som kan sammanfattas i begreppet livskvalitet. Hittillshar det dock varit mera vanligt att med hälsa avse frånvaro av något negafivt,dvs. sjukdom och andra besvär, än närvaro av något positivt. Enligt HSU är grunden för om en människa anses vara sjukmånga gånger en kombinafion av olika bedömningar, där hänsyn också tas till densociala situationen och till individens arbets- och funktionsförmåga. HSUvarnar dock för en alltför vid tolkning av sjukdomsbegreppet och för att därmedgöra alla problem till medicinska problem. Bedömningen att en människa är sjukbör i de allra flesta fallen kunna grundas på en medicinskt påvisbar sjukdomeller på en kombination av medicinska och andra bedömningar. Innebörden av lika villkor är enligt HSU att alla som bori landet i princip skall ha samma möjlighet att vid behov få tillgång tillhälso- och sjukvård. Endast vårdbehoven skall avgöra insatsernas omfattning ochkaraktär. Samhället måste undanröja bl.a. ekonomiska, sociala, språkliga,religiösa, kulturella och geografiska hinder för den enskilde att få del avvården. I ekonomiskt avseende innebär principen enligt HSU attenhefliga taxor för jämförbar vård inom olika delar av landet måsteeftersträvas. Tillräckliga vårdresurser måste finnas och varageografiskt rättvist fördelade. Samhället har en skyldighet att se fill att -inom ramen för fillgängliga resurser och kunskaper - vård erbjuds åt allavårdbehövande. Förutsättningarna att kunna utnyttja hälso- och sjukvårdensmottagningar m.m. måste så långt möjligt utjämnas. En viktig uppgift är vidare att utreda hur skilda socialaförhållanden - hög ålder, handikapp och missbruk m.m. - som kan begränsa denenskildes möjlighet att utnyttja vårdutbudet, bör påverka hälso- ochsjukvårdens inriktning och utformning samt hur de sociala förhållandena kanpåverkas. Även invandrarnas problem måste beaktas. För atttillgodose lika- villkors-principen är det angeläget att också beaktapsykologiska faktorer. Den vårdbehövande kan t.ex. uppleva främlingsskap ivårdmiljön, frukta en sjukskrivning eller av blyghet eller osäkerhet undvika 1981/82:97 23 att ta kontakt med hälso- och sjukvården. Orsakerna tillsådana upplevelser bör så långt möjligt undanröjas. Hänsyn till lika-villkors-principen bör enligt HSU ocksåtas vid försäkringssystemets utformning. En ändamålsenlig hälso- och sjukvård ger enligt HSUtrygghet och fillgodoser de kvalitativa krav som vårdsökande har rätt attställa. Vårdinsatserna måste vara baserade på vad som brukar benämnas vetenskapoch beprövad erfarenhet samt kunna relateras till olika kvalitetsnormer.Vårdformer och vårdmetoder skall därvid vara anpassade till vad tillståndet idet enskilda fallet kräver. Behoven bör bedömas under erforderligthänsynstagande fill såväl individuella som sociala och miljömässiga förhållanden. För att vården skall kunna anses ändamålsenlig krävs ocksåatt man beaktar behovet av andra än rent medicinska åtgärder i vårdarbetet,däribland omvårdnadsbehovet. Vårdresurserna bör utformas och organiseras såatt vården, i den mån detta med hänsyn fill kvalitafiva krav är möjligt, görslätt tillgänglig för den vårdsökande. För många sjukdomar bör vård i hemmeteller i hemliknande miljö eftersträvas. Pafienten bör också ha möjlighet attunder en sjukdomsperiod och under en längre tidrymd vid olikasjukdomstillfällen kunna upprätthålla kontakt med en och samma läkare eller ettoch samma vårdlag. En ändamålsenlig hälso- och sjukvård kännetecknas enligtHSU också av medverkan av patienten. Denne bör vara tillförsäkrad rätt att fåde upplysningar han önskar om sin egen situation. Patienten bör också kunnakräva att få möjligheter till medinflytande och skydd för sin integritet. De övergripande målen bör enligt HSU omfatta all hälso-och sjukvård och inte enbart den som bedrivs av landstingskommunerna. Några delmål för olika verksamheter anges inte. Vad somanförs om hälso-och sjukvårdens innehåll och uppbyggnad bildar dock enligt HSUför flera verksamheter en principiell grund för att ställa upp delmål. HSU ställer däremot upp fem krav för att hälso- ochsjukvården skall kunna uppnå de övergripande målen och vara en "god"hälso- och sjukvård. 1. tillgodose pafienternas behov avtrygghet och kvalitet, 2. präglas av en helhetssyn på denenskildes förhållanden, 3. vara nära och lätt tillgängUg, 4. utgå från den enskildes eget ansvarför sin hälsa och vara grundad på aktning för människors rätt fillsjälvbestämmande och okränkbarhet, 5. vara organiserad så att godakpntakter mellan pafienten Pch hälso- och sjukvårdens personal underlättas. 1981/82:97 24 De flesta remissinstanserna lämnar utredningens förslag idenna del utan erinran. Från bl.a. huvudmannahåll ser man mycket positivt påförslagen. anser att utredningens mål är välavvägda och att de ger stöd åt en utveckling som redan påbörjats. Målet attfrämja allas hälsa slår fast det vidgade ansvaret för hälso- och sjukvården:inte bara sjukvård utan också hälsovård. Målet "lika villkor" slårfast att inget annat än behovet skall styra möjligheten att få tillgång tillhälso- och sjukvård. Alla skall få samma stöd från samhället, när det behövs.Lagförslaget skriver enligt förbundet här fast en princip som gälltinom sjukvården. Självfallet begränsas dock möjligheterna att ställa krav påhälso- och sjukvården av de resurser som står fill förfogande. De likavillkoren har flera utgångspunkter: ekonomiska, geografiska, sociala ochåldersmässiga. Målet är vikfigt att sträva mot. Sättet atttillgodose behoven måste emellertid kunna variera inom ramen för den kommunalasjälvstyrelsen. Det är givet, att det inte ser likadant ut i varje enskiltlandsting. Hälso- och sjukvården måste dock ha en organisation som i möjligastemån tar bort hinder av olika slag. Inte minst måste den värna om lika villkorför de människor som själva har svårt att göra sin röst hörd -de gamla, dehandikappade, de utslagna. En hälso- och sjukvård på lika villkor ställer enligtlandstingsförbundet stora krav på varje enskilt landsfing. Men den förutsätterockså solidaritet mellan landstingen. Alla måste medverka till att de knapparesurserna - bl.a. på personalsidan - fördelas någorlunda jämnt över landet ochinom sjukvårdsregionerna. Lika villkor ställer också enligt förbundet krav påstaten. Den måste bidra till en ekonomisk utjämning, som gör det möjligt för allalandsändar att nå en lika och rimlig standard vid förverkligandet avlagförslaget. LO anser att de mål utredningen har angivit tillsammansutgör en bra utgångspunkt för utformningen av hälso- och sjukvårdspolitiken.Målet "en god hälsa för hela befolkningen" går dock långt utöver vadhälso- och sjukvårdssektorn ensam kan åstadkomma. För arbetarrörelsen har enbred folkhälsopolifik alltid varit förknippad med åtgärder mot arbetslöshet,dåliga bostäder och boendemiljöer, skadliga arbetsmiljöer osv. Det andra målet-ändamålsenlig hälsp- och sjukvård för alla på lika villkor - får också långtgående konsekvenser om det tas på allvar. Det betyder att rätten till sjukvårdinte i något sammanhang får göras till en marknadsvara och avgöras av densjukes ekonomiska resurser. Den skall i stället vara en rättighet för alla pålika villkor. Målet är helt oförenUgt med nuvarande stora skillnader mellanolika delar av landet. Utbyggnaden av vårdorganisationen och utvecklingen avvårdarbetets innehåll är fortfarande i alltför hög utsträckning styrd avläkarnas specialisering, val av specialitetsinriktning och val av tjänstgöringsorti landet. 1981/82:97 25 Enligt LO:s uppfattning måste målet om rätt till vård pålika villkor leda till att man skapar starkare centrala styrmedel än f.n.,bl.a. genom ett effekfivt och ändamålsenligt läkarfördelningssystem, för attutjämna den regionala obalansen. Flera remissinstanser framhåller vikten av att resurserställs till förfogande för att ge målen trovärdighet. Några remissinstanser är kritiska mot formuleringen avmålen. anser att HSU:s diskussion om hälso-och sjukvårdens mål inte är klargörande. De båda övergripande målen är var försig invändningsfria, liksom de kompletterande föreskrifterna om hur hälso- ochsjukvården skall utformas. Vad utredningen inte gör klart är i vilken mån målenskall uppfattas som mål för hälso- och sjukvården som helhet och i vilkenutsträckning varje enskild del av verksamheten skall uppfylla kriterierna. Detär uppenbart att t.ex. hälsokontroller inte kan erbjudas alla på lika villkorutan bör riktas fill vissa riskgrupper. Åtgärder för att lindra enskildapafienters lidande måste vidtas även om de inte kan sägas bidra till ett gotthälsofillstånd hos hela befolkningen. Regionsjukvården kommer inte att varanära eller lättillgänglig för en majoritet av befolkningen. Listan med sådanaexempel på konflikter mellan målen skulle kunna göras lång. Särskilt egendomligt är enligt läkarförbundet att HSU isin förklaring av vad "lika villkor" innebär å ena sidan slår fastatt endast vårdbehoven skall avgöra insatsernas omfattning och karaktär, men åandra sidan hävdar att sjukdomens art och varaktighet inte skall påverkamöjligheterna att erhålla vård. Förbundet utgår från att HSU menar att denförstnämnda principen skall vara vägledande och att avsikten inte är attsjukvården skall ge samma prioritet åt en snuva som åt en hjärtinfarkt.Sammanfattningsvis anser läkarförbundet att HSU:s analys av hälsopolitikensinriktning är bristfäUig, att HSU underskattar behovet av kvalitet och säkerheti vården och att HSU för en föga klargörande och bitvis t.o.m. motstridandediskussion om målen för hälso- och sjukvården. instämmer i strävandena attsjukvård skall erbjudas alla "på lika villkor" men anser attutredningens förslag leder till en stelbent, byråkratiserad organisafion därindividens möjlighet att välja vårdform och att hävda sin rätt i själva verketblir ytterligare beskuren. () anser attutredningen i sin egen kommentar till direkfiven överger kravet "på likavillkor" i och med konstaterandet att man genom ramlagen inte kangarantera visst utbud av vårdresurser. Enligt PRO:s mening måste ikvalitetsbegreppet också ingå normer för utbud, omfattning och fillgänglighetför att tesen "lika villkor" skall kunna bli verkningsfull. Direktionen för akademiska sjukhuset i menar attde övergripande målen för hälso- och sjukvården har formulerats i mycketallmänna ordalag. Direktionen anser att det i denna del saknas ett tredje mål,nämligen det ekonomiska, dvs. att nyttan av hälso- och sjukvård skall maximerasinom Prop.1981/82:97 26 Tillsammans med den diffusa och breda definitionen på hälso- och sjukvårdi lagtexten finns enligt direktionens mening stora risker att arbetsområdethälso- och sjukvård kan komma att tolkas alltför brett. JO anser att det måsteklargöras om målen är bindande eller inte. JO anser att det finns anledning attöverväga om lagförslaget på denna punkt motsvarar det lagkrav som uppställs i 8kap. 5 8 RF. Liknande synpunkter framförs också av kammarrätten i ochSveriges medicinskjuridiska förening. Jagkonstaterar att några samlade övergripande' mål för hälso- och sjukvården ännuinte slagits fast trots att det i vårt land råder en relativt enhetliguppfattning om hälso- och sjukvårdspolifiken. I stället har beslut ochrekommendafioner från olika instanser i samhället kommit att gälla i dessaavseenden. De har rört olika delar av hälso- och sjukvården (t.ex. primärvård,långtidssjukvård och psykiatri) eller skilda slag av resurser (t.ex.vårdplatser och läkare). Detta förhållande kan leda till problem vidplaneringen genom att besluten och rekommendationerna kan komma att strida motvarandra eller är svåra att inordna i ett mer totalt hälso- ochsjukvårdssystem. Ett gynnsamt ekonomiskt läge har hitfills inneburit attsinsemellan olikartade krav ändå i stort sett kunnat tillgodoses. I denekonomiskt kärvare situafion, som vi numera och för lång fid framåt måste sesom en realitet, skulle en avsaknad av övergripande mål kunna vålla problem. Denhittillsvarande situationen inom hälso- och sjukvården kan sålundakarakteriseras av att olika intressen och initiativ gjort sig gällande ochutmynnat i en rad delmål. Som regel har dock delmålen för olika grenar avhälso- och sjukvården inte klart definierats. Det stora problemet har varit ochär fortfarande frånvaron av en gemensam grundsyn som utgångspunkt för dessa delmål.Kraven växer alltså enligt min uppfattning på mer preciserade och övergripandehälso- och sjukvårdspolifiska mål för att möjliggöra bl.a. en riktig fördelningav resurser inom ett begränsat totalt utrymme för verksamheten. Motden bakgrunden finner jag, i likhet med HSU, det angeläget att , utifrån meraövergripande vårdpolitiska utgångspunkter, lägga fast översiktliga riktlinjerför arbetet inom hälso- och sjukvården. Dessa riktlinjer bör ges formen av målför hälso- och sjukvården och tas in i ramlagen. Målen bör som HSU framhållitange önskvärda framfida tillstånd. De bör inte ange egenskaper eller krav påorganisatoriska eller andra förändringar, t.ex. i fråga om resurser. Att målställs upp för hälso- och sjukvården bör kunna medverka till att hälso- ochsjukvårdens samlade insatser blir bättre anpassade till människornas behov ochdärmed effektivare. kan detta bidra till en förbättring avbefolkningens hälsotillstånd. 1981/82:97 27 Målen för hälso- och sjukvården bör gälla all hälso- ochsjukvård och inte enbart den landstingskommunala verksamheten. Dessa mål börockså ligga till grund för den samverkan som erfordras mellan olika vårdgivare,bl.a. statliga och kommunala vårdgivare samt fristående organisationer ochenskilda, för att intentionerna i lagstiftningen skall kunna förverkligas. Jag delari allt väsentligt HSU:s förslag fill målpreciseringar. Med anledning av denkritik som har framförts av vissa remissinstanser bör dock vissa förtydligandengöras. Jag instämmer i HSU:s uppfattning aft det främsta måletför hälso- och sjukvården bör vara en god hälsa för hela befolkningen. Förhälso- och sjukvårdens del förutsätter detta rnål åtgärder för att befästa,skapa eller återställa ett så gott hälsofillstånd som möjligt för den enskildeindividen. Det förutsätter också allmänt förebyggande insatser för att så långtsom möjligt begränsa riskerna i livsmiljön och därmed en god hälsopolifiskplanering. En god samordning med närliggande landstingskommuner ochmed övriga vårdgivare inom landstingsområdet är också nödvändig. Den enskildeindividens medverkan i vården av den egna hälsan är också av den störstabetydelse. Samhället måste stärka den enskildes möjligheter att ta ett akfivtansvar för sin hälsa. För attkunna åstadkomma en så god hälsa som möjhgt hos befolkningen måste förutsättasinsatser av många andra samhällsorgan som kan medverka fill ett bättrehälsotillstånd hos befolkningen t.ex. arbetsmarknadsmyndigheter, arbetarskydd,bostadsmyndigheter, socialtjänst, sjukförsäkring och miljövårdsorgan. Hälso-och sjukvården bör i samverkan med dessa andra samhällsorgan främjamänniskornas hälsa. Det andra övergripande målet att vården skall erbjudasbefolkningen på lika villkor innebär att det i princip bör vara möjligt föralla - oavsett var de bor i landet - att vid behov och på lika villkor få delav hälso- och sjukvårdens tjänster. Därav följer bl.a. att ekonomiska, sociala,språkliga, religiösa, kulturella och geografiska förhållanden inte får hindraden enskilde att erhålla vård. Visserligen kommer människor som bor nära en vårdcentraleller ett sjukhus att i många fall ha lättare än andra att få tillgång tillhälso- och sjukvården. Sådana skillnader som inte motiveras av ekonomiskabegränsningar eller av hänsyn till den medicinska säkerheten bör dock imöjligaste mån undanröjas. Ett väsentligt inslag i målet att alla skall ha möjlighetatt på lika villkor kunna få del av hälso- och sjukvårdens tjänster är attbehovet av hälso- och sjukvård skall styra möjligheterna att få vård inom ramenför de ekonomiska resurser huvudmannen förfogar över. Detta kan med andra orduttryckas så att behovet av vård, inom ramen för de ekonomiska resurserna,ensamt skall vara avgörande för vårdens omfattning och karaktär. Häri liggerockså att vid prioritering mellan två patienter den som har det mest akutabehovet av vård Prop.1981/82:97 28 skall ges företräde. Möjligheterna att vid behov erhålla vård får sålunda intepåverkas av sådana förhållanden som ålder, kön, förmåga att ta initiativ,utbildning, betalningsförmåga, nationalitet, kulturella olikheter, sjukdomensart och sjukdomens varaktighet. Inte heller eventuella väntetider får påverkasav sådana förhållanden. Även för inte akuta eller mindre allvarliga tillståndmåste möjligheter finnas att få god vård inom rimlig tid. Samhället måste haskyldighet att se fill att - inom ramen för fillgängliga resurser och kunskaper-vård erbjuds åt alla vårdbehövande. Därvid är det särskilt angeläget församhället att värna om vissa grupper som är särskilt utsatta, t.ex. äldre ochhandikappade. För äldre och handikappade kan oförmåga att ta sig till envårdinrättning utgöra en hindrande faktor. För t.ex. invandrare och missbrukarekan vårdutbudet av andra skäl förefalla begränsat. Vissa människor ställer sigsjälva utanför hälso- och sjukvårdens service. En vikfig uppgift blir därför,som HSU framhållit, att utreda hur skilda sociala förhållanden, som kanbegränsa den enskildes möjlighet att utnyttja vårdutbudet, bör påverka hälso-och sjukvårdens inriktning och utformning. Vårdresurserna måste också vara rättvist fördelade överlandet. Detta förutsätter solidaritet mellan de olika landstingskommunernat.ex. vid fördelning av knappa personalresurser. Ett par remissinstanser har ansett att etteffektivitetsmål också bör ställas upp. Sålunda anser t.ex. direkfionen förakademiska sjukhuset att ett mål för hälso- och sjukvården bör vara att nyttanmaximeras inom tillgängliga resurser. Jag delar naturhgtvis uppfattningen att hälso- ochsjukvården liksom annan verksamhet måste bedrivas effektivt. Utgångspunktenskall därvid givetvis vara att samhällets resurser används så att patienternasbehov tillgodoses på bästa sätt. Flera av de förslag som jag i det följandelägger fram syftar också till att förbättra effekfiviteten. En målinriktadramlag förutsätter också en uppföljning från tillsynsmyndighetens sida.