prop · G503157 · 1981-12-31 00:00:00 — För att detta alternativ skall vara statsfinansielltneutralt måste då i stället principerna för statsbidragsgivningen tillgrundskolan ändras så att basresurser inte längre tilldelas varje enskildskolenhet för sig. Denna ändring kan utformas så att länsskolnämnden vidtilldelning av basresurser räknar samman fi-halskolans och huvudskolanselevantal. Hur de basresurser som tilldelas de båda enheterna gemensamt skallanvändas och fördelas mellan dem avgörs av skolstyrelsen. Vid bedömningen avhuruvida en skolenhet skall 1981/82:157 19 karakteriserassom filialskola bör nuvarande principer för skolplaneringen - vilka i sin turstyr statsbidragsgivningen - ligga till grund. Det innebär att t. ex. en tvåparallellighögstadieskola i icke-glesbygd skulle komma att betraktas som filialskola,medan en skola med tre eller flera paralleller normalt skulle erhålla"egna" basresurser. För tydlighetens skull vill jag betona att treparalleller inte skall uppfattas som en maximinivå. Jag utgår från att det äveni framtiden kommer att vara vanligt med högstadieskolor med mer än treparalleller. I valet mellan de bådaalternativen menar jag att övervägande skäl talar för det . Jag föreslårdärför att principerna för statsbidrag till ändras i enlighet medvad jag har förordat i fråga om detta alternafiv. Det förslag som jag nu harredovisat gäller högstadieskolor i ickeglesbygd. Genom att avståndet mellanolika skolanläggningar i sådana fall normalt är betydligt kortare än i glesbygdbör det finnas möjlighet att organisera skolans undervisning på ett sådant.sätt att filialskolan och huvudskolan samarbetar när det gäller t. ex. tillval,utnyttjande av speciallokaler och lärarnas tjänstgöring. Såväl lärare somelever bör utan alltför stor nackdel kunna resa mellan huvudskola ochfilialskola någon eller för att åstadkomma ett sådantsamarbete. Några större problem borde därför inte uppstå, trots att antalet lärarveckofimmari de basresurser som kan komma att fördelas på filialskolan inte beräknats förbehovet vid en så liten skolenhet. Närdet gäller glesbygdsskolor är förhållandet annorlunda. De regler förnyetablering och bibehållande av sådana skolor som gäller får anses varagenerösa. Som jag har framhållit i det föregående har det också varit möjligtatt leva upp till de målsättningar om glesbygdshögstadier som lades fast i 1973års glesbygdsproposition. För sådana glesbygdshögstadier som finns ochsom har mindre än tre paralleller saknas ofta samutnyttjande-möjligheter med enannan högstadieskola. Med tanke härpå och med hänsyn till att de inte börbehöva vidkännas någon försämring bör mina förslag inte gälla sådanahögstadieskolor med mindre än tre paralleller som med nuvarande regler tilldelasegna basresurser. I de fall en glesbygdskommun inte ens med nuvarande generösaregler har kunnat bibehålla eller nyinrätta en högstadieskola, bör dock minaförslag om filialskola kunna tillämpas. På så sätt kan i enskilda fall enytterligare decentralisering åstadkommas. Även i dessa fall gäller självfalletatt det måste ske inom ramen för nuvarande resurser, vilket innebär attbasresursunderlaget beräknas gemensamt för filialskolan och en huvudskola. Minaförslag bör gälla såväl bibehållande av befintliga högstadieskolor sominrättande av nya. Statsbidragsmässigt är förslagen utformade så att de inteheller om det är fråga om en nyetablering medför ökade kostnader för staten. Deeventuella merkostnaderna vid en nyetablering av en Uten högstadieskola drabbarkommunen. Det är då enligt min mening också 1981/82:157 20 rimligtatt kommunen, i de fall jag nu behandlar, själv får avgöra huruvida de eleversom kommunen erhåller ett visst antal basresurser för, skall fördelas på eneller flera skolenheter. Inteminst för att hålla de kommunala kostnaderna nere utgår jag från aft ettfilialhögstadium normalt kommer att samlokaliseras med låg- och/eller mellanstadium.För detta talar också att det då kommer att bli möjligt att uppnå positivapedagogiska och sociala effekter genom att elever kan fullgöra hela eller del av sin skolgång i samma skola. Mot denna bakgrund ser jag ingenanledning att uppställa krav på minsta antal paralleller eller klasser/basresurservid eU filialhögstadium. Det bör således vara möjligt att låta ett sådanthögstadium omfatta endast en basresurs/ klass per årskurs. I vissa fall bör detvara möjligt att låta det omfatta endast en enstaka årskurs, t. ex. årskurs 7.Jag förutsätter dock att en skolstyrelse inte kommer att utnyttja dennamöjlighet i andra fall än där högstadieeleverna undervisas vid en skola därdet också finns elever från låg- och/eller mellanstadium. Det får alltså intebli fråga om aU eleverna i en enstaka klass blir helt isolerade utan kontaktmed andra elever. Jag vill också peka på att en sådan lokalisering knappastskulle stå i överensstämmelse med skolförordningens regler om arbetsenheter. Jag 3nseratt det inte heller finns anledning att uppställa några begränsningar när detgäller längsta avstånd mellan huvudskola och filialskola. I många fall kommerdet, som jag har framhållit i det föregående, att bli nödvändigt att låtalärare, eller elever som t. ex. valt ett mer ovanligt fill valsämne, resa mellande båda skolorna. Dessa kan då inte ligga så långt ifrån varandra, eller med sädåliga inbördes kommunikationer, att detta i praktiken blir omöjligt.Förhållandena i dessa avseenden skiftar dock mycket beroende påomständigheterna i det enskilda fallet. Några generella regler är knappastmöjliga att ställa upp. Avstånds- och kommunika-tionsmässiga bedömningar bör istället ingå i den totala avvägning skolstyrelsen måste göra inför ett beslutatt inrätta ett filialhögstadium. Skolstyrelsen får då beakta att alternativettill att låta vissa lärare eller elever resa från filialskolan fill huvudskolanen eller , är att låta alla elever resa varje dag.Skolstyrelsen bör därför enligt min mening vid sin prövning även kunnaacceptera relativt långa avstånd mellan filialskola och huvudskola. Detkan framstå som naturligt att låta resonemanget om filialskolor gälla inte biU"ahögstadiet som jag har berört, utan också låta det vara tillämpligtför låg- och mellanstadiet. Det finns dock några vikfiga skillnader mellansituationen för låg- och mellanstadierna å ena sidan och högstadiet å denandra. För de båda lägre stadierna finns inte någon huvudregel om minst ettvisst antal paralleller för bibehållande och nyetablering i likhet med vad somfinns för högstadiet i icke-glesbygd. Tvärtom får praxis för såväl låg- sommellanstadiet anses vara mycket generös när det gäller det minsta antaletelever för en skolenhet. I glesbygd räcker ofta 1981/82:157 21 någoteller några tiotal elever. Inte heller i tätort sätts kravet i många fallsärskilt högt. Det är inte ovanligt att det på sådana orter finns t. ex. lågstadieskolormed endast en klass per årskurs. Detstora antalet låg- och mellanstadieskolor leder till att deras upptagningsområdeni många fall ofta måste ändras för att åstadkomma en rimlig nivå på såvälkommunala som statliga kostnader. Elevunderlaget för en skola kan därförrelativt snabbt växla. Enligt min bedömning skulle denna situation leda tillmycket svåra praktiska problem för länsskolnämnderna när det skulle gälla attavgöra vilka skolor som vid ett visst givet tillfälle skulle vara heltsjälvständiga och vilka som skulle vara filialskolor. Med hänsyn härtill ochframför allt med hänsyn till det som jag har redovisat - att nuvaranderegler när det gäller elevunderlag är mer generösa för låg- och mellanstadietän för högstadiet - är jag inte beredd att nu föreslå att filialskolsystemetskall gälla också de båda lägre stadierna. Sedan erfarenheter vunnits avsystemets tillämpning för högstadiet, kan det bli aktuellt att med depedagogiska, organisatoriska och ekonomiska principer som jag tidigare angett -överväga en eventuell utvidgning av reglerna om filialskolor till låg- ochmellanstadiet. Jag vill i detta sammanhang understryka den synpunkt som vid remissbehandUngenframförts av förskola-skolakommittén, nämligen att man bör se det samladebarnunderlaget i förskolan och skolan som förutsättningar i den kommunalaplaneringen. Genom att sammanföra förskolans och skolans behov i samma anläggningkan man i vissa fall låta en skolenhet fortleva som annars skulle ha riskeratatt behöva läggas ned. Som kommittén påpekar är denna åtgärd inte ovanlig iglesbygd. Idet följande kommer jag att lämna förslag som ger ökade möjligheter attdecentralisera gymnasieskolutbildningen. För sammanhangets skull vill jag dockförst i korthet redovisa bakgrunden till vissa principer för lokalisering,spridning och integration av gymnasieskolutbildning. Tillprotokollet i detta ärende bör som bilaga 3 fogas en förteckning över gymnasieskolanslinjer och de gängse förkortningar som jag kommer att använda. Redanunder började den s. k. centralortsprincipen att tillämpas igymnasieplaneringen. Det allmänna gymnasiet lokaliserades fill ett begränsatantal orter, benämnda gymnasieorter (g-orter). Runt varje g-ort avgränsades engymnasieregion (g-region) som utgjorde upptagningsområde (elevområde) förgymnasiet. 1981/82:157 22 Denår 1960 tillsatta gymnasieutredningen (GU) hade i uppdrag att genomföra ensamlad översyn av den gymnasiala utbildningens uppgifter, innehåll ochorganisation. GU framhöll i sitt betänkande bl. a. att en decentralisering avgymnasieutbildningen var angelägen. Elevunderlaget för alla eller åtminstoneflertalet studievägar måste dock vara tillräckligt i samfiiga g-regioner.Enligt GU;s beräkningar erfordrades ett elevunderiag om minst 400 16-åringarför aft gymnasiet i en region skulle få en godtagbar fullständighet. GU:sförslag behandlades av riksdag (prop. 1964:171, SäU 1964:1, rskr1964:407). I propositionen underströk departementschefen bl. a. att man bordesträva efter att erbjuda samtliga eller flertalet studievägar inom detgymnasiala skolsystemet överallt där gymnasial utbildning anordnades. Hurlångt man kunde nå berodde dock på elevunderiaget. En viss restriktivitet måsteiakttas vid anordnande av lågfrekventa utbildningar. Defta förutsatte, enligtpropositionen, en central planering och centrala beslut om inrättande av linjeroch grenar. Proposifionen vann i allt väsentligt bifall. År1963 tillsattes yrkesutbildningsberedningen (YB). På grundval av YB:söverväganden föreslog Kungl. Maj:t (prop. 1968:140) att en ny enhetligskolform, som sedermera benämndes gymnasieskolan, skulle införas. Enligtdepartementschefen borde man sträva efter aU på varje ort medgymnasieutbildning erbjuda flertalet linjer inom gymnasieskolan. Befintligutbildning utanför gymnasieorterna borde kunna bibehållas i form av specialkurserså länge det fanns en fillfredsställande elevtillströmning och ett klartavnämarintresse för den aktuella utbildningen. hade ingenting atterinra häremot. I fråga om principerna för lokaliseringen av gymnasieutbildninginnebar således beslut ingen ändring i förhållande fill 1964 årsriksdagsbeslut. Principen om minst 400 16-åringar som elevunderlag inom en g-regionstod kvar. När1960-talets planeringsprinciper antogs, hade endast tre g-regioner mindre än400 16-åringar. På grund av befolkningsminskning och befolkningsomflyttningsteg successivt antalet sådana regioner fill ca 20 fram . Genomdenna utveckling uppstod behov av olika försöksverksamheter meddecentraliserad gymnasieskolutbildning. Försöksverksamhetmed mer samordnade timplaner för tre- och fyraåriga linjer i s. k. sårskildsamordnad gymnasieskola (SSG) startade /74. Dessa timplaner gavsamma kompetens som timplanerna enligt läroplan för gymnasieskolan (Lgy70). De tre- och fyraåriga linjerna var i årskurs 1 samordnade i två sektorer:en för H-, S- och E-linjerna och en för N- och T-linjerna. För aU underiäftasamläsning mellan linjer - och därmed en mer rationell och billigareorganisation - hade timtalen i SSG samordnats för vissa ämnen också i de högreårskurserna. Varianter och grenar förekom inte i SSG. beslutade år1979 (prop. 1979/80:15, UbU 1979/80:4, rskr 1979/80:27) a« försöksverksamhetenmed SSG skulle upphöra och att fr.o.m. /81 alternativa 1981/82:157 23 timplaner,i huvudsaklig överensstämmelse med dem som utprövats i SSG, normalt skulletillämpas i g-regioner med mindre än 400 16-åringar. För nyetablering avgymnasieskola med alternativa timplaner bör enligt riksdagsbeslutet krävas ettstadigvarande elevunderlag om minst 250-300 16-åringar. Alternativa timplanerför de tre- och fyraåriga linjerna finns nu på inemot 30 orter. Försöksverksamhetmed särskild samordnad gymnasieskola av B-form (SSG-B) startade läsåret1974/75. SSG-B bygger delvis på SSG-fimpla-nerna och har som syfte attmöjliggöra en kvalitafivt fullgod gymnasieskolutbildning på de tre- ochfyraåriga linjerna vid ett så lågt elevunderlag som 150 16-åringar. Denna organisationsmodellinnebär dels en samordning mellan de olika linjerna, dels en samordning avundervisningen i vissa ämnen mellan årskurserna 1 och 2. Vissa ämnen läses ialla årskurser. Andra ämnen läses koncentrerat , antingen i årskurs1 eller i årskurs 2 och i vissa fall även i årskurs 3. Lärarresurser beräknas iflertalet ämnen enligt schablon med utgångspunkt i det faktiska elevantalet.Tvåårig social linje infördes i SSG-B-organisafionen /78. n. i sju glesbygdskommuner som saknar egen g-ort. Medhänsyn till behovet av en mer flexibel studieorganisation i gymnasieskolan gavregeringen SÖ i uppdrag att göra en samlad utvärdering av SSG-B. Idenna skulle även ingå erfarenheter från korrespondensundervisning i Torsåsoch . SÖ håller just på att slutföra uppdraget. Jag återkommer till dennafråga i det följande. Särskildaprinciper gäller vid övergång från yrkesinriktad specialkurs till motsvarandelinje på icke g-ort. I enlighet med riksdagsbeslut skullegymnasieskolan regelmässigt anordnas i form av specialkurser på sådana icke g-ortersom hade den gamla yrkesskolan. För dessa specialkurser utanför g-ort skullenormalt de tim- och kursplaner tillämpas, som tidigare hade gällt för yrkesskolan.Dessa timplaner omfattade oftast enbart yrkesämnen. För att möjliggöraundervisning även i allmänna ämnen godkände Kungl. Maj:t av SÖföreslagna principer för övergång från yrkesinriktad specialkurs till linje påicke g-ort. Sådan övergång har skett i sammanlagt 18 icke g-ortskommuner, somuppfyllt de fastlagda kriterierna. Dessa innebär i korthet att skolorten skallkunna anordna utbildning inom minst två av de utbildningsområden, som täcks inav linjerna Dk, Et, Fo och Ve. Vidare skall elevunderlaget i skolortens naturligaupptagningsområde omfatta minst 150 16-åringar och intagningskapaciteten inomde aktuella linjerna omfatta minst 23 intagningsplatser. Slutligen skallgrundskolans högstadium finnas på skolorten. Enmöjlighet till ökad spridning av yrkesinriktad utbildning även utanför dagens g-ortergavs med beslut om förbättrat statligt stöd fill inbyggd utbildning (prop.1979/80:100 bil. C 18, UbU 1979/80:34, rskr 1979/80:363). Jag skallsenare återkomma fill detta. 1981/82:157 24 Somjag tidigare nämnt innebar beslut att flertalet Unjer inom gymnasieskolanborde anordnas på varje ort med gymnasieskolutbildning. Integrationssträvandenagick dock längre än så. Departementschefen framhöll nämligen att varjeskolenhet borde erbjuda ett allsidigt urval av studievägar. Man borde alltsåundvika att organisera skolenheter med en ensidig inriktning mot ett endaområde. Detta betydde dock inte att skolenheterna behövde vara identiska. Dåflera enheter fanns i en kommun, kunde och måste ibland utbildningen vid deolika skolenheterna av resursskäl ha sin tyngdpunkt inom skilda områden.Riksdagen anslöt sig till departementschefens uttalanden. Bestämmelsernaom gymnasieskolans skolenheter innebär i korthet följande. Det finns tre slagav skolenheter - allmän skolenhet samt särskild skolenhet typ 1 och typ 2: Allmän skolenhet skall ha minsten tre- eller fyraårig Unje (svarande mot tidigare gymnasielinje), minst entvåårig teorefisk linje (Ek, So och Te -svarande mot tidigare fackskollinjer)och minst två yrkesinriktade studievägar (svarande mot tidigare yrkesskola). Sårskild skolenhet typ 1omfattar endast yrkesinriktade studievägar eller en kombination av sådanastudievägar och tvååriga teoretiska linjer. Denna typ av skolenhet motsvararalltså i huvudsak fidigare yrkesskola. Sårskild skolenhet typ 2omfattar minst en tre- eller fyraårig linje. I sådan skolenhet kan även ingåandra studievägar i annan kombination än vad som gäller för allmän skolenhet.Särskild skolenhet typ 2 motsvarar alltså närmast tidigare gymnasium. Detär endast den allmänna skolenheten som lever upp till integrationstanken.Kraven på allsidighet är dock - som påpekas i departementspromemorian intesärskilt långtgående. Bestämmelserna hindrar t. ex. inte att skolenhetenorganiseras som en ren sektorskola, med t.ex enbart teknisk eller ekonomiskutbildning. Det finns exempel på allmänna skolenheter som endast har ett parteoretiska linjer jämte ett stort antal yrkesinriktade studievägar. Enbärande princip i gymnasieskolreformen var, som jag redan beskrivit, att manpå skolorten skulle kunna erbjuda eleverna en rik uppsättning studievägar. Detfanns även viktiga sociala skäl för den integrerade gymnasieskolan. Elever ochpersonal från tidigare skilda skolformer skulle föras samman i en gemenskap.Andra fördelar med en integrerad gymnasieskola var ekonomiska - ettsamutnyttjande av resurser - och pedagogiska - de större, s.k. allmännaskolenheterna skulle kunna erbjuda ett tillräckligt underlag för kvalificeradelärartjänster i t. ex, de allmänna ämnen, som infördes på de utpräglatyrkesinriktade studievägarna. Skolorav den eftersträvade modellen kräver ett rätt stort elevunderlag och deförlades därför till stora och medelstora orter med omfattande upptagningsområden.Små skolenheter med enbart yrkesutbildning skulle 1981/82:157 25 enligtriksdagsbeslutet få finnas kvar så länge det fanns intresse från elever ochavnämare. Några nya sådana skolenheter skulle inte få inrättas. Det innebar ipraktiken att yrkesinriktad utbildning skulle få förläggas till en ny ortendast om denna också hade teoretiska studievägar. Medett decenniums erfarenhet av gymnasieskolan kan iakttas en klar ökning avandelen större, allmänna och integrerade enheter. Andelenallmänna, integrerade gymnasieskolor ökade mellan läsåren 1971/72 och 1979/80från till . I fråga om skolbyggnader gick utvecklingen under 1970-taleti samma riktning. genomfördes ett 80-tal störreskolbyggnadsprojekt, som ledde till att gymnasieskolor fick samlade lokalerför all sin utbildning. 21 av projekten innebar hel nybyggnad av fullständiggymnasieskola. I 40 fall byggdes lokaler för teoretisk utbildning i direktanslutning till redan existerande lokaler för yrkesinriktad utbildning. Detomvända skedde i 20 fall. Samtidigthar, som jag tidigare redovisat, möjligheterna att ha mindre skolenhetergradvis ökats genom olika beslut av riksdag och regering. Minimitalet 400 16-åringari gymnasieregionen har med besluten om SSG och senare alternativa timplanergradvis sänkts fill 250. I utpräglad glesbygd bedrivs som försök utbildning påtre- och fyraåriga linjer på orter med ned till 150 16-åringar (). Småkommuner utan tre- och fyraåriga linjer får på vissa villkor som försök bytayrkesinriktade specialkurser mot närmast motsvarande tvååriga linjer. 4.2Allmänna överväganden om modifieringar av hittillsvarande principer Somjag redovisat fanns det flera motiv för de pläneringsprinciper som beslutadesunder och som fortfarande gäller. Eleverna skulle ha möjlighet attvälja ur ett allsidigt utbud av studievägar. Elever och personal på olikastudievägar skulle få en social gemenskap. Ekonomiska och pedagogiska skältalade för en koncentration av gymnasieutbildningen. Samhällsutvecklingen ochförändringar av gymnasieskolan gör det angeläget att nu pröva om dessaprinciper för planeringen av gymnasieutbildningen fortfarande står sig helt. Under1970-talet har det blivit allt vanligare att kommuner med ett begränsatstudieutbud velat öka detta. Dessa önskemål har i viss utsträckning kunnattillgodoses genom dels SSG, senare alternativa timplaner, dels SSG-B. Man böremellertid ha klart för sig att dessa endast omfattar teoretiska utbildningar.Allt flera kommuner utan gymnasieskola hemställer om att få inrätta gymnasialutbildning. Kommunernas motiveringar kan sammanfattas så här. 1.Det uppföljningsansvar, som skolstyrelserna fick , ställer kravpå utbildningsmöjligheter inom kommunen. 1981/82:157 26 Det är särskilt de minststudiebenägna ungdomarna som ser ett hinder i ett stort avstånd till närmastegymnasieskola. Ungdomsarbetslösheten har ökatbehoven att erbjuda utbildning. Det kraftigt ökade antalet 16-åringarhar förstärkt detta behov. Kommunerna önskar kunna erbjudautbildningar, anpassade till den lokala och regionala arbetsmarknadens behov. Medriksdagens beslut om den s.k. SIA-reformen startade ett reformskedeinom skolväsendet, som i mycket har kännetecknats av en långtgåendedecentralisering. När det gäller decentraliseringsåtgärder som berörgymnasieskolan har jag redan fidigare nämnt beslutet om en friareresursanvändning inom gymnasieskolan och decentralisering av de årliga beslutenom gymnasieskolans dimensionering inom olika kommuner från SÖ till länsskolnämnderna.Avsikten är bl. a. att få en bättre regional och lokal anpassning avutbildningsutbudet. En sådan bör kunna tillmötesgå vissa av de behov somkommunerna allt oftare börjat redovisa. Som jag beskrivit är det särskiltde minst studiebenägna ungdomarna som måste uppmärksammas i detta sammanhang.Det bör också - i SIA-beslutets anda - vara dessa ungdomar som får stå i fokusi de överväganden man lokalt gör om en friare resursanvändning. Somytterligare exempel på ökad lokal planeringsfrihet kan jag nämna beslutet omlokalt arbetsmarknadsanknutna specialkurser. Deninriktning som jag här skisserat - en långtgående decentralisering av beslut omorganisation och resursanvändning bör enligt min mening fortsätta ochfördjupas i den vidare utvecklingen av skolan. Därvid bör utbildningen anpassastill såväl individens som samhällets behov. Här bör - i strävan att fånga uppså många ungdomar som möjligt till en gymnasieutbildning - särskiltuppmärksammas de undersökningar som entydigt pekar på att benägenheten att sökaen utbildning ökar, ju närmare hemorten utbudet av utbildning finns. Utbildningenstillgänglighet och ungdomarnas val Undersökningaroch praktisk erfarenhet visar tydligt att ungdomar i sitt utbildningsvalpåverkas av hur tillgängliga olika utbildningar är. Den lokala sökandefrekvensentill en viss studieväg har i en SÖ-undersökning påvisats vara mer än dubbeltså hög i regioner där utbildningen finns som där den inte finns. Härtillkan läggas att elever - enligt andra SÖ-undersökningar - ofta betraktar vissalinjer som så närliggande varandra, att de i stort sett kan ersätta varandra.Eleverna väljer då av flera studievägar, som de ser som lika attraktivaoch/eller ledande till samma mål, den som är lättast tillgänglig. Mot dennabakgrund minskar betydelsen av hur många studievägar som erbjuds eleverna. Meravgörande blir vilka studievägar som erbjuds på orten. 1981/82:157 27 Motdenna bakgrund och med den spridning av gymnasieskolan som ägt rum under1970-talet föreslås i departementspromemorian en ändring avplaneringsprinciperna för gymnasieskolan. Det mål för en i stort sett fullständiggymnasieskola på varje g-ort, som uppställde , varenligt promemorian omöjligt att nå redan med den organisatoriskadifferentiering och geografiska spridning, som gymnasieskolan hade vid sinstart . Både differenfiering och spridning har, som jag redovisat, ökatunder . Därför föreslås i promemorian att målet för planeringen avgymnasieskolan inte längre bör vara att flertalet linjer skall kunna anordnaspå alla g-orter. Som grundläggande planeringsprincip bör enligt promemorianriksdagen i stället lägga fast att en allsidig uppsättning //n/er skall kunnaanordnas på alla g-orter.