prop · G503141 · 1981-12-31 00:00:00 — Jag har därför förståelse för aft flera remissinstanser utanreservationer har tillstyrkt utredningens förslag. Somemellertid har påpekats från flera håll vid remissbehandlingen förtjänar början de humanitära aspekterna att noga beaktas när man närmare övervägerförslaget i denna del. Den gmpp av intagna som skulle väljas ut för den nyaverkställighetsformen skulle enligt förslaget bli underkastad en i detnärmaste fullständig avspärrning från yttervärlden för mycket lång fid och utanmöjlighet att kunna påverka sin situation. Utredningen har själv påpekat attförslaget delvis innebär en återgång i;ill former för omhändertagande som intehar tillämpats i och som inte hellerförekommer i andra nordiska länder. Detta inger naturligtvis betänkligb ter Motdessa kan å andra sidan åberopas att hänsyn från humanitär synpunkt måste tasäven till dem som faller offer för narkofikahantering och 1981/82:141 23 annanbrottslighet av här aktuellt slag. Vid den avvägning som måste göras blir detdå en väsentlig fråga, om en lösning enligt förslagets linjer kan antas varaett effektivt medel att komma till rätta med de föreliggande problemen. Endast underden fömtsättningen synes de nackdelar från humanitär och behandlingsmässigsynpunkt som otvivelaktigt är förenade med förslaget kunna godtas. Fråganom förslagets effektivitet är vansklig att bedöma. Med den reservation som ärbetingad av svårigheterna att över huvud taget göra fömtsägelser på detta fältanser jag det för min del troligt att en del av den brottslighet som här står iförgrunden skulle i varje fall temporärt förhindras, om en gmpp bland de långtidsdömdai enlighet med förslaget underkastas en så ingripande isoleringsom utredningen har föreslagit. Jag tänker då närmast på sådan kriminalitetsom exempelvis rån och andra allvarliga vålds- och förmögenhetsbrott. De somunderkastas verkställighet i isolering skulle också sannolikt kunna avskärasfrån tillgång till narkotika. När det gäller konsekvenserna förnarkotikahanteringen i övrigt inom kriminalvårdsanstalterna, finns det noganledning till större tvekan. Klart är ju att man genom mycket drastiskaåtgärder mot en förhållandevis liten gmpp intagna når tillfredsställanderesultat på detta område i stort bara under fömtsättning att man kan räkna medatt gmppen till rätt betydande del omfattar intagna som annars skulle ha tagitaktiv del i narkotikahanteringen. Som har påpekats vid remissbehandlingen finnsdet här utrymme för tvivel. Man synes ha svårt att komma från den invändningenatt urvalet av dem som skulle underkastas den aktuella särbehandlingen till endel skulle vila på mycket osäkra gmnder. Den fyraårsgräns som utredningen hartänkt sig synes exempelvis knappast underbyggd; det finns varken i det avutredningen redovisade materialet eller i andra undersökningar något beläggför att narkotikahanteringen främst skulle vara att tillskriva just en viss gmppbland intagna med en strafftid . Skall en sådan gränssättas, bör den rimhgen ligga vid fängelse som motsvarar bl. a. detnuvarande minimi straffet för grovt narkotikabrott liksom den strafftid sombildar utgångspunkt för tillämpningen av de fömt omnämnda bestämmelserna i 7 §tredje stycket KvaL. Tilldetta kommer att det enligt vad som är allmänt omvittnat framför allt är denhöga beläggningen vid kriminalvårdsanstalterna som ger upphov till de nuvarandeproblemen. Man kan inte bortse från risken att beläggningssituationenytterligare försämras genom en lösning enligt utredningsförslagets hnjer. Somkriminalvårdsstyrelsen har påpekat vid reinissbehandUng-en skulle ju systemetinnebära att ett visst antal anstaltsplatser måste reserveras för en särskildkategori intagna, vars omfattning inte på förhand går att beräkna. Enomständighet av helt annat slag förtjänar också att vägas in när man bedömerförslagets effekfivitet. Som har påpekats av utredningen och som vidremissbehandlingen har understrukits av bl. a. BRÅ och Rättspsykia- Prop.1981/82:141 24 triskaföreningen visar bl.a. erfarenheterna från främmande länder att mycket långaisoleringstider ofta ger upphov till våld och andra övergrepp. I den mån såblir förhållandet skulle ju förslagets syfte motverkas. Vadjag har anfört nu medför att jag känner en betydande tveksamhet inför tanken påatt genomföra utredningens förslag fullt ut. Man måste dessutom beakta att denföreslagna ordningen med ett av domstol bestämt kvalificerat fängelsestraff iför ändamålet särskilt inrättade anstalter i sak närmast får anses innebära atten ny påföljdsform tillskapas. Skillnaden mellan ordinärt fängelse och fängelsemed särskild verkställighet skulle bli minst lika ingripande på självaverkställighetsplanet som tidigare mellan fångelse och straffarbete ellermellan fängelse och internering i den form som sistnämnda påföljd ursprungligenvar tänkt. För en sådan från krimi-nalpolitisk synpunkt betydelsefullförändring måste starka skäl fordras. Förslaget kan från denna synpunkt inteanses tillräckligt underbyggt. Minaöverväganden har därför lett mig till slutsatsen att det inte f. n. finnsunderlag för att införa en från både principiella och praktiska synpunkter såingripande särskild verkstäilighetsform som permissionsutredningen harföreslagit. Kvar står emellerfid att främst narkotikasituationen men även intressetatt motverka annan allvarlig brottslighet från en del långtidsdömdas sidaotvivelaktigt påkallar att särskilda åtgärder nu vidtas på lagstiftningssidan.Som jag ser det är det ofrånkomligt att man inför en ordning som ger utrymmeför särbehandling av vissa intagna i större utsträckning än vad som f. n. ansesmöjligt. Annars riskerar kriminalvårdsreform att förlora sintrovärdighet och breda förankring. Närdet gäller att finna en form för regler om en sådan säibehandling delar jag denuppfaUning som har kommit fill uttryck från flerci håll under remissbehandlingenatt man lämpligen bör utgå från den nuvarande regeln i 7 § tredje stycket KvaL.Därmed kommer i stället för den av utredningen föreslagna fyraårsgränsen enstrafftid att bilda utgånj>spunkt för bedömningen. Även omgivetvis ett visst lägsta straffar ett mycket osäkert kriterium på den dömdesfarlighet och äterfallsbenägenhet, är denna gräns av förut angivna skälbetydligt mer realistisk än den som utredningen har föreslagit. Det finns isammanhanget anledning att fästa uppmärksamheten på att, enligt vad utredningenvisar, inte någon av de i utredningens undersökning ingående "7:3-or"som varit placerad på sluten riksanstalt begått brott i samband med vistelse utomanstalt. Även om statistiken här naturligtvis måste bedömas med försiktighet,talar detta för att regeln ingalunda har varit ineffektiv i den praktiskatillämpningen. Utredningenskartläggning och remissinstansernas synpunkter visar emellertid att regeln iflera hänseenden bör ändras och stramas upp för att man skall tillgodose dekrav som måste ställas. Föratt en intagen skall kunna hänföras under 7 § tredje stycket KvaL krävs f. n.att det "med hänsyn till att han saknar fast anknytning till riket ellertill arten av hans brottslighet kan befaras att han är särskilt benägen 1981/82:141 25 attavvika och fortsätta en brottslig verksamhet av särskilt allvarlig karaktär".Flyktfara måste sålunda alltid föreligga. I enlighet med vad som har påpekatsfrån flera håll blir detta inte adekvat för exempelvis fall då det kan befarasatt den intagne är benägen att ägna sig åt illegal narkotikahantering under anstaltsvistelsenmen det saknas belägg för att han avser att försöka avvika. Detta är inte någotopraktiskt fall. Kravet på flyktfara bör alltså tas bort ur paragrafen. Vidarebör enligt min mening inte längre krävas att fråga skall vara om "särskihallvarlig brottslighet" för att en intagen skall hänföras under 7 § tredjestycket. Det bör räcka att man kan befara att den intagne underverkställigheten skall ägna sig åt ''allvarlig brottslighet". Jagåterkommer till denna fråga i specialmotiveringen. Permissionsutredningenhar lagt vikt vid intresset att både den dömde själv och anstaltspersonalenredan vid intagningen får klart för sig om den dömde tillhör den kategori somskall särbehandlas. Så är inte fallet f.n.; först när ett beslut skall fattasdär kategoritillhörigheten är av betydelse aktualiseras frågan, och bedömningenkan ändras efter hand som anstaltsvården fortskrider. Detta är enligt minmening knappast en nackdel. Som har påpekats vid remissbehandlingen måste manbeakta att människor kan förändras under tidens gång och under olika former avpåverkan. vid den bedömning som här skall göras även i fortsättningen särskiltbeaktar fall då straffet avser grov narkotikabrottslighet (inkl. grov vamsmugghngavseende narkotika) är enligt min mening angeläget. Jag vill i sammanhangeterinra om att har uttalat att det är ett starkt önskemål att de somhar gjort sig skyldiga fill narkotikabrott effektivt avskiljs från andrakategorier intagna (JuU 1980/81:35, rskr 1980/81:378). Detta betyder inte attjag är beredd att gå så långt som att säga att redan den omständigheten attnågon har dömts för grov narkotikabrottslighet utan vidare innebär att han äratt hänföra fill den kategori som avses i 7 § tredje stycket KvaL. En bedömningi det särskilda fallet måste allfid göras jag vill här hänvisa till denindividualiserade prövning av återfallsbenä-genheten i fråga om detta klientelsom skall ske i ärenden om villkorlig frigivning (jfr prop. 1980/81:76 s.60). Men en presumtion bör enligt min mening gälla för att intagna som dömtsför grov narkotikabrottslighet är att hänföra till den speciella kategorin,detta med hänsyn både till att återfallsrisken erfarenhetsmässigt är särskiltuttalad och till det starka önskemålet att motverka all narkotikahantering påanstalterna. Jag förordar därför att en uttrycklig regel införs om att man vidbedömningen av om någon tillhör den kategori som avses i 7 § tredje stycket KvaLsärskilt skall beakta om straffet avser grovt narkotikabrott eller grov vamsmugglingavseende narkotika. Föratt ytterligare strama upp regleringen förordar jag att det i lagen anges intebara att den nu aktuella kateogrin av intagna skall vara placerade på slutenanstalt utan även att placering skall ske på sluten riksanstalt. 1981/82:141 26 ominte synnerliga skäl, t. ex. den dömdes ungdom, föranleder annat eller fråga ärom att förbereda frigivning. Detbör också enligt min mening uttryckligen anges som ett riktmärke förbedömningen av placeringsfrågorna att i de här avsedda fallen företrädesvissådana anstalter skall väljas som är särskilt lämpade att tillgodose kraven påhög säkerhet. Härmed avser jag inte att de aktuella anstalterna - det gällerhär närmast , Kumla, , och - skall ansestillhöra någon särskild anstaltskategori utan endast att säkerhetskraven skallägnas speciell uppmärksamhet vid placeringen. Det är ju med dagensbeläggningssituation ofrånkomligt att även andra intagna med långa straff än desom hänförs under 7 § tredje stycket KvaL i en inte obetydlig utsträckningmåste komma att placeras på samma anstalter. Ettönskemål från både säkerhets- och behandlingssynpunkt skulle vara att mindrebostadsavdelningar kunde inrättas vid de slutna riksanstalter som här bliraktuella (jfr prop. 1979/80:100 s. 80), Den nuvarande beläggningssituationenmedger inte att detta önskemål tillgodoses fullt ut, men det är min avsikt atti detta sammanhang ta upp frågan om mindre bostadsavdelningar vid någon ellernågra av de här aktuella kriminalvårdsanstalterna. Detta medför ett behov avflera kriminalvårdsplatser. Jag vill i sammanhanget erinra om att jag tidigaredenna dag har anmält en lagrådsremiss med förslag rörande vissastraffverkställighetsfrågor som är ägnat att leda till vissa besparingar. Jagavser att återkomma till frågan om mindre avdelningar i samband med att jagefter lagrådets yttrande anmäler frågan om proposition till . Vadgäller anstalten som permissionsutredningen föreslog som särskildriksanstalt vill jag erinra om att det där pågår enförsöksverksamhet med en särskild behandlingskedja för narkotikaska-dadeintagna som önskar komma ifrån sitt missbmk. Verksamheten utvärderas f. n.,och det finns därför inte anledning att nu avbryta detta projekt. 1 och för sigfår emellertid även denna anstalt anses vara ägnad att tillgodose de säkerhetskravsom förut har nämnts. Begränsningari möjlighetema till vistelse utom anstalt bör uppenbarligen också gälla förden kategori intagna som hänförs under 7 § tredje stycket KvaL. I huvudsak kandärvid följas det förslag till regler som permissionsutredningen har lagt frammed sikte på särskild verkställighet. F. n. gäller att en intagen som avses i 7§ tredje stycket och som på skäl som där anges är placerad i sluten anstaltinte beviljas s.k. regelbunden korttidspermission och beviljas annankorttidspermission endast vid synnerliga skäl (32 § KvaL). Denna ordning börbestå. Det bör vidare föreskrivas att, om korttidspermission beviljas, enintagen som avses nu skall vara ställd under bevakning. En sådan bestämmelsekan dock inte göras heh ovillkorlig, bl. a. med hänsyn till att en överföringtill öppen anstalt lämpligen bör förberedas genom en övergång från bevakadepermissioner till permissioner då den intagne inte bevakas men åtföljs av enkriminalvårds- Prop.1981/82:141 27 tjänsteman,övervakare eller annan person med uppgift att lämna honom stöd och hjälp, s.k.beledsagade permissioner. Undantag bör göras för dessa fall liksom för andrasituationer då det föreligger synnerliga skäl. Annan vistelse utanföranstalt än korttidspermission bör enligt min mening över huvud taget intebeviljas en intagen som avses i 7 § tredje stycket KvaL under fid då han ärintagen i sluten riksanstalt. Så torde f. ö. knappast heller ske f. n.Uttryckliga regler bör tas in i lagen om att frigång (II §),vistelse utom e.d. (14 §) och s.k. 34 §-placeringinte får beviljas i dessa fall. Till vissa ytterligarejusteringar som bör vidtas när det gäller reglerna i 7 § tredje stycket KvaLfår jag återkomma i specialmotiveringen. I sammanhanget bör härockså något beröras specialavdelningarna, dvs. de avdelningar som är inrättademed särskild övervakning och begränsad gemensamhet mellan de intagna. Sådanaavdelningar (de s. k. bunkrarna) finns f. n. vid kriminalvårdsanstalterna Kumla,och (tillhopa 24 platser). För specialavdelningarna tillämpasmycket stränga ordningsregler (se närmare prop. 1980/81: I s. 31), och enplacering där är i praktiken jämförbar med isolering. Även om persmissionsutredningeninte i alla detaljer har beskrivit hur verkställigheten vid en särskildriksanstalt avsågs bli utformad, torde det finnas anledning utgå från att denordning som tillämpas vid specialavdelningarna är strängare än denutredningen tänkt sig för de särskilda riksanstalternas del. Jag har fidigare (avsnitt2.1) redogjort för de kriterier som gäller för placering på specialavdelning.Till en del tar dessa sikte på omständigheter av samma slag som enligt vad jag fömthar förordat skall ligga till grund för att hänföra en intagen under 7 § tredjestycket KvaL. Jag syftar närmast på regeln i 20 a § KvaL om att en intagen fårplaceras på en specialavdelning, om det finns särskild anledning anta att detär påkallat för att hindra honom från brottslig verksamhet av allvarligt slagunder vistelsen i anstalt. Klart är dock att det för en så ingripande åtgärdsom placering på en specialavdelning måste fordras alldeles speciella skäl avbetydligt mera påtaglig styrka än som gäller för klassificering av en intagenenligt 7 § tredje stycket KvaL. Dessutom bör understrykas att placering på enspecialavdelning fortlöpande skall omprövas med täta intervaller. Jag finnerinte anledning att i detta sammanhang föreslå några ändrade regler eller iövrigt några ändringar såvitt gäller verksamheten vid specialavdelningarna.Till vissa frågor får jag dock anledning återkomma i specialmotiveringen. Redan av vad jag haranfört torde framgå att jag inte är beredd att ställa mig bakom tanken på attbeslut om särbehandling skall meddelas av den domstol som dömer i brottmålet.Detta gäller både särbehandling enligt 7 § tredje stycket KvaL och placering ispecialavdelning. De skäl mot en sådan ordning som har åberopats vidremissbehandlingen är enligt min mening övertygande och får ytterligare styrkamed en ordning av det slag som jag här skisserat. Jag vill emellertid erinra omatt talan mot kriminal- Prop.1981/82:141 28 vårdsstyrelsens beslut i enskilda fall enligt lagen omkriminalvård i anstalt alltid kan föras i kammarrätt. Sammanfattningsvisinnebär mitt förslag följande. Någon särskild verkställighetsform enligtutredningsförslaget införs inte f. n. En mindre långtgående särbehandlingskall emellertid kunna äga rum med stöd av 7 § tredje stycket KvaL, vilketinnebär att en strafftid i stället för den av utredningen föreslagnafyraårsgränsen kommer att bilda utgångspunkt för bedömningen och attsärbehandlingen alltså blir tillämplig beträffande avsevärt flera intagna änsom omfattats av utredningens förslag. Det aktuella lagmmmet och därtillanknytande regler stramas upp i flera avseenden. Kravet på flyktfara tas bortliksom kravet på att risk skall föreligga för "särskilt" allvarligbrottslighet. En särskild presumtion läggs fast för dem som har dömts för grovnarkotikakriminalitet. skall de intagna i princip varaplacerade på sluten riksanstalt och företrädesvis då en av de anstalter som ärsärskilt ägnade att tillgodose kraven på hög säkerhet. Mindrebostadsavdelningar införs vid några av dessa. Alla former av vistelse berörda kategorin förbjuds utom särskilda korttidspermissioner,som dock förutsätter synnerliga skäl. Beviljas den intagne korttidspermission,skall han i princip vara ställd under bevakning. 2.4.2 Åtgärder beträffande övriga dömda förslag att överföring tilllokalanstalt av en intagen med en strafftid inte skulle fåske förrän halva strafftiden har avtjänats har som nämnts föranlett krifik vid remissbehand-Hngen.Även jag ställer mig avvisande till förslaget, som uppenbarligen skulle minskamöjligheterna till differentiering inom kriminalvården och därmed riskera attfå direkt negativa verkningar. Det saknas också enligt min mening tillräckligtunderlag för att hävda att de lokalanstaltsplacering-ar som i praktiken har förekommiti här avsedda fall har varit felaktiga eller annars olämpliga i någon nämnvärdutsträckning. Utredningens övriga förslag har däremot i sak fått ettgenomgående positivt mottagande. Dessa går ut på en skärpning av reglerna omgranskning av brev, skriftliga meddelanden och andra försändelser. Vidare föreslåsnya regler om kontroll av personer som vill besöka anstalterna eller somintagna vill samtala med i telefon. Ytlig kroppsbesiktning ett begrepp somnyligen har införts i vamsmugghngslagstiftningen och som i stort sett innebären ytlig granskning av kroppen - tillåts av intagna och besökare under samma fömtsätlningarsom kroppsvisitation. Möjligheten och i vissa avseenden också skyldigheten attföreta kroppsvisitation och fullständig kroppsbesiktning utökas. De intagnaspermissioner görs avhängiga av att de ej nyttjar eller handlar med narkotikapå anstalten. Pengar som påträffas hos eller kommer till en intagen i strid motgällande 1981/82:141 29 bestämmelserom vissa intagnas rätt att inneha pengar skall kunna omhändertas. Jagär medveten om att det här till en del rör sig om ganska långtgående utökningarav kontrollen som sammantagna kan innebära påfrestningar inte bara för de intagnautan även bl. a. för deras anhöriga. Inte desto mindre är jag - främst medtanke pä de nuvarande narkotikaproblemen inom kriminalvården liksomremissinstanserna beredd att i allt väsentligt fillstyrka förslagen, somenligt min mening bör vara ägnade att i inte obetydlig utsträckning ökamöjligheterna att komma till rätta med problemen. Vissa detaljfrågor avser jagatt ta upp i specialmofiveringen, där också en del spörsmål rörandeurinprovskontroll behandlas. Jag vill emellertidavslutningsvis understryka att det vid sidan av de åtgärder som jag här harföreslagit framför allt är genom differentiering vid anstaltsplaceringarna somman kan komma till rätta med kriminalvårdens nuvarande problem. harockså åtskilliga gånger betonat detta. I det föregående har jag berört frågorsom rör differentiering av hänsyn till narkotikabrottslighet, narkotikaberoendeoch brottsbenägenhet. Men differentiering skall ske även med beaktande av enrad andra faktorer såsom närhet till hemorten, kön, ålder, rymningsbenägenhetoch behov av sjukvård eller tillgång till visst slag av arbete ellerutbildning. Så länge inte narkotikasituationen har bemästrats på alla anstalterär det vidare givetvis av särskild vikt att intagna som så önskar kangaranteras att undgå påverkan till narkotikamissbmk. Jag vill här också erinraom de särskilda s. k. narkotikafria avdelningar som f.n. finns inrättade vidriksanstalterna , , Hinseberg och . Differenfieringsproblemafikenhar jag närmare berört i årets budgetproposifion (prop. 1981/82:100 bil. 5 s.33 och 76-77). Som har sagts där och ytterligare har underslmkits vid remiss-behandhngenav permissionsutredningens betänkande skapar den höga beläggningen vidanstalterna stora problem när det gäller att tillgodose anspråken pådifferentiering. Blandåtgärder som har beslutats eller som planeras för att förbättra situationenvill jag hänvisa till den intensifiering av lokalanstaltsbyggandet som har fömtsättsi budgetpropositionen (prop. 1981/82:100 bil. 5 s. 87). Såvitt gäller ändringari regelsystemet har jag redan nämnt prop. 1981/ 82:100 och vill ytterligarehänvisa fill frivårdskommitténs betänkande (SOU 1981:90) Frivårdspåföljder och fängelsestrafllcommitténsbetänkande (SOU 1981:92) Villkorlig frigivning, vilka f.n. remissbehandlas. EUgenomförande av de förslagen kan leda till en minskning i beläggningen, bl. a. fillföljd av att fri vården effektiviseras. Slutligenvill jag nämna att det inför det fortsatta arbetet med bekämpningen avnarkotikaproblemen inom kriminalvården enhgt min mening är nödvändigt att vifår ytterligare kunskap om narkotikasituationen och om det praktiska utfalletav de åtgärder som fortlöpande vidtas för att bemästra problemen. Det är minavsikt att ta upp dessa frågor i anslutning till en kommande proposition omåtgärder mot alkohol- och narkotikamissbruk över hela fäUet. 1981/82:141 30 3 Alkoholutandningsprov på kriminalvårdsanstalter Närman skall fastställa graden av en persons alkoholpåverkan kan, fömtomblodanalys, analys av utandningsluften användas som bevismedel. Dennaanalysmetod bygger på att det normalt råder en viss relation mellanalkoholhalten i blodet och i den utandningsluft som kommer från lungorna (den s.k.alveolarluften). Utandningsprovhar sedan gammalt använts av poHsen i dess brottsbe-kämpande verksamhet, isynnerhet på trafiknykterhetsomrädet. Denna verksamhet regleras numera genomlagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. Enligt denna lag får alkoholutandningsprovföretas på den som skäligen kan misstänkas för trafiknykterhetsbrott ellerannat brott på vilket fängelse kan följa, om provet kan ha betydelse förutredning om brottet. Vidare får provtagning mtinmässigt företas på motorförarei vis:>a närmare angivna situationer. Lagenom alkoholutandningsprov kan inte användas inom kriminalvården. Inte heller debestämmelser om kroppsbesiktning som finns i lagen om kriminalvård i anstaltanses gmnda någon befogenhet att företa sådana prov. Kriminalvårdsstyrelsenhar i sin inledningsvis nämnda skrivelse hemställt om en sådan lagändring attdet blir möjligt att förelägga intagna på kriminalvårdsanstalter att lämna alkoholutandningsprov.Som skäl för sin framställning anför att det ianstalterna kan vara av värde i flera sammanhang att använda utandningsprov.Med hjälp av sådana prov kan man enligt styrelsen t. ex. kontrollera hur enintagen sköter en permission som har bevUjats honom under villkor av alkoholav-vänjandebehandling. En kontroll av det angivna slaget i sådana sammanhang kan haavgörande betydelse för den fortsatta behandlingsplaneringen. Styrelsen påpekarvidare att det särskilt vid öppna anstalter är svårt att hindra de intagna frånatt föra in sprit.