prop · G50397 · 1981-12-31 00:00:00 — Hälsovårdsnämndenhar klara myndighetsuppgifter med rätt och skyldighet att fatta beslut enligtflera speciallagar, såsom hälsovårdsstadgan och livsmedelslagen. Landstingskommunernasroll i sammanhanget är att inhämta och förmedla kunskap. Skulle osäkerhet uppkomma om en viss uppgift 1981/82:97 46 ankommerpå hälso- och sjukvården eller på den allmänna hälsovården får frågan avgörasgenom överenskommelse mellan huvudmännen. 1980/81:57 om hälso- och sjukvården i krig m.m. har landstingskommunernaålagts ansvaret för ledningen av sjukvården i krig. Enligt propositionenåligger det landstingskommunerna att redan i fred planlägga och vidta de olikaförberedelser, som fordras för att de skall kunna bedriva sin verksamhet underberedskap och krig. Utredningenom sjukvården i krig, vars betänkande låg fill grund för proposifionen, hadevidare föreslagit att en bestämmelse skulle tas in i lagen om kommunalberedskap som ger regeringen möjlighet att meddela särskilda bestämmelser omhälso- och sjukvården i krig m.m. Inämnda proposition ansåg föredraganden det emellertid inte vara lämpligt attföreskriften meddelades i lagen om beredskap utan att den borde tas ini sjukvårdslagstiftningen. Frågan bör nu tas upp. Somföredraganden framhöll i förenämnda proposition bör den i fred gällande hälso-och sjukvårdslagstiftningen m.m. utgöra grunden för sjukvården också i krig.Hälso- och sjukvården måste emellertid kunna organiseras och bedrivas så, attden tillgodoser de särskilda krav som ställs på den i en krigssituafion. Föratt detta skall vara möjligt måste regeringen få meddela bestämmelser som ierforderlig utsträckning tar över den fredsfida hälso- ochsjukvårdslagsfiftningen. Jag föreslår därför en bestämmelse i hälso- ochsjukvårdslagen om att regeringen skall kunna meddela särskilda föreskrifter omhälso- och sjukvården i krig, vid krigsfara eller under sådana utomordentligaförhållanden som är föranledda av att riket har befunnit sig i krig ellerkrigsfara. 2.3.2Patientens ställning Nuvarande förhållanden Dennuvarande lagstiftningen på hälso- och sjukvårdens område innehåller ingabestämmelser som direkt klargör pafientens rätfigheter eller ställning ivården. Patientens ställning får utläsas genom tolkning av bestämmelser som rörlandstingskommunernas och personalens ansvar. Under de senasteårtiondena har frågor om patientens ställning i hälso- och sjukvården kommitatt alltmera uppmärksammas. Från olika håll i samhället har framförts krav påatt dessa förhållanden skall bli klarare markerade. Flera utredningar har frånolika utgångspunkter i sitt arbete behandlat frågor som rör patientensställning och roll i vården samt lagt fram förslag härom. Som exempel kannämnas medicinalansvarskommittén (SOU 1977:26 och 1977:66) och utredningen omsjukvårdens inre organisation (SOU 1979:26). Åtgärderhar också vidtagits i syfte att stärka patientens ställning.Genom lagen (1980:11) om fillsyn över hälso- och sjukvårdsper- Prop.1981/82:97 47 (fillsynslagen), som trädde i kraft , har hälso-ochsjukvårdspersonalens förhållande till patienterna närmare klarlagts. Personalenskall enligt lagen vinnlägga sig om att ge patienten sakkunnig och omsorgsfullvård. Vidare skall vården så långt det år möjligt utformas och genomföras isamråd med patienten. Personalen skall visa patienten omtanke och respekt. Ilagen har vidare förts in en bestämmelse om skyldighet för personalen attinformera patienten om hans eller hennes hälsofillstånd och om debehandlingsmetoder som står fill buds. Sedanår 1947 har en särskild nämnd varit knuten till med uppgift attpröva frågor om fel och försummelser av läkare och annan s.k.medicinalpersonal. Genom tillsynslagen har en väsentlig ändring skett avnämnden. är sedan den 1 juli 1980fristående från . har i den nya lagen den personkrets,som står under tillsyn och vars verksamhet kan prövas avnämnden, vidgats. står inte bara den tidigare s.k. medicinalper-sonalenunder fillsyn utan bl.a. även övrig personal vid sjukhus ochandra vårdinrättningar. Pafienten har också givits ställning som part i ärendenhos . Pafienten har numera också rätt att överklaga nämndensbeslut. Underflera år har det förts fram önskemål om att särskilda från sjukvårdenfristående s.k. pafientombudsmän borde inrättas för att informera, stödja ochhjälpa patienterna. Genom lagen (1980:12) om förtroendenämnder inom hälso- ochsjukvården, som också trädde i kraft , har denna fråga lösts påså sätt att sjukvårdshuvudmännen ålagts att försöksvis inrättasärskilda förtroendenämnder för stöd och hjälp till pafienter. Nämnderna haringa disciplinära befogenheter. De har emellerfid till uppgift att informerapatienten om möjligheten att vända sig till olika prövningsinstanser. Enligtförarbetena till lagen (prop. 1978/79:220, SoU 1979/80:16) bör fill nämndernasuppgifter höra att verka för att patienternas rättigheter tas till vara och attderas integritet skyddas. Nämnderna bör vidare kunna förmedla kontakter medsocialvården samt med patientorganisationer och sådana andra ideellt arbetandeorganisationer som kan ge pafienten stöd. I förarbetena understryks vidarevikten av att nämnderna har ett förtroendefullt samarbete med patienterna,personalen och deras organisationer. Förtroendenämndernas uppgifter är f.n.begränsade till den sjukvård som sjukvårdshuvudmännen enligt sjukvårdslagen ärskyldiga att ombesörja. Sjukvårdshuvudmännen får anförtroverksamheten på en redan befintlig nämnd. Varje sjukvårdsområde skall ha minsten förtroendenämnd. Omsorgskommitténhar i sitt betänkande Omsorger om vissa handikappade (SOU 1981:26) föreslagitatt förtroendenämndernas verksamhet utvidgas att omfatta den omsorgsverksamhetsom landstingskommunerna ansvarar för. Härbör också erinras om att pafienternas integritet fått ett förstärkt skydd Prop.1981/82:97 48 genom den nya sekretesslagen (1980:100) som trädde i kraftden . Genom lagen har införts enhetliga regler förhandlingssekretess och tystnadsplikt inom hälso- och sjukvården. Sekretessgäller även mellan och inom myndigheter. För att en uppgift som omfattas avsjukvårdssekretess skall kunna lämnas mellan myndigheter och mellan olikaverksamhetsgrenar inom en och samma myndighet krävs normalt uttryckligt stöd ilag eller förordning. Genom tillsynslagen har patientens rätt att ta del avjournalmaterial rörande honom utvidgats till att gälla även den enskilda hälso-och sjukvården. Vidare ges en patient möjlighet att under vissa förutsättningarfå sin journal eller viss del av journalen förstörd. Genom patient- och läkemedelsförsäkringarna som trädde ikraft resp. har patienternas möjligheter attfå behandlings- och läkemedelsskador ersatta avsevärt förbättrats genom att feleller försummelse hos personal eller läkemedelstillverkare inte behöver visasför att ersättning skall kunna utgå. Hälso- och sjukvården skall enligt HSU utgå från denenskildes ansvar för sin hälsa och vara grundad på aktning för människors rätttill självbestämmande och okränkbarhet. Hälso- och sjukvården skall bl.a.tillgodose de vårdsökandes behov av trygghet och kvalitet. Enligt HSU bör pafientens samlade behov vara avgrundläggande betydelse för lagstiftningens utformning. Föreskrifter medanknytning till patienternas behov skall enligt utredningen tjäna inte bara somvägledning för sjukvårdshuvudmännen när det gäller inriktning och utformning avvårdorganisationen utan även klargöra patientens ställning i vården.Utredningen föreslår att särskilda bestämmelser om samverkan och förtroende ivården skall ingå i en hälso- och sjukvårdslag. Bestämmelserna avses knyta antill och vara en påbyggnad till de mål för hälso- och sjukvården somredovisats. Särskild vikt läggs vid att patienten skall ha möjlighetatt påverka den vård eller behandling som skall meddelas honom och att hanskall ha insyn i vad som sker. Vården skall så långt det är möjligt läggas uppoch genomföras i nära och förtroendefull samverkan mellan personalen ochpatienterna. Pafienten ges i förslaget vidare rätt till upplysningar om sinhälsa och om de behandlingsmöjligheter som finns. Om patienten själv inte kanta emot denna information skall den enligt förslaget kunna ges fill en näraanhörig eller annan närstående. HSU anser det inte möjligt att införa en rätt förpatienten till hälso- och sjukvård. Landsfingskommunerna åläggs emellertid ettansvar för att hälso-och sjukvård erbjuds befolkningen och för att främjahälsan hos denna. 1981/82:97 49 Flertalet remissinstanser är positiva till attpafienternas ställning förstärks och klargörs i enlighet med HSU:s förslag. Iflera remissyttranden framhålls dock att utredningens förslag i dessa delarutgör en reglering i enlighet med redan rådande förhållanden inom hälso- ochsjukvården. Flera remissinstanser framhåller att patientens ställning blivitreglerad genom fillsynslagen. Åtskilliga remissinstanser uttrycker farhågor över attförslaget till ramlag i olika avseenden kan komma att medföra rättsosäkerhetför pafienterna. Vidare har framförts synpunkter på att lagens effekter förpafienterna bl.a. vad avser garantier för en kvalificerad vård intetillräckligt har analyserats. anser t.ex. att förslaget ger denenskilde medborgaren föga upplysning om vad som kan krävas av myndigheterna.Förslaget ger heller inga garantier för vårdens kvalitet och omfattning. () anser att detfrån rättssäkerhetssynpunkt är mycket viktigt att pafienterna får möjlighetatt överklaga beslut som rör den medicinska behandlingen och att detta behovinte täcks genom förtroendenämnderna. HCK anser att patienten skall hamöjlighet att anföra förvaltningsbesvär och att förvaltningslagen bör gällainom sjukvården. och är tveksammatill 13 § i lagförslaget som berör samverkan och förtroende i vården.Bestämmelserna kan tolkas som en begränsning av de allmänna rättigheter man harsom människa och patient och som är reglerade i lagstiftning av annan karaktärsåsom i grundlag samt i allmän civil- och kriminallagstiftning. Även mot den föreslagna informationsskyldigheten till näraanhörig och annan närstående har rests invändningar av formell natur. Jag har valt att genomgående använda begreppet patient sombeteckning för den enskilde i hans kontakter med hälso- och sjukvården. Jag delar HSU:s inställning att en ny hälso- ochsjukvårdslagstiftning bör utgå från patienternas samlade behov. Vården bör varaanpassad fill den enskilde patientens behov och förutsättningar och utgå frånden enskildes ansvar för sin hälsa. Att patientens ställning bör vara encentral fråga i lagstiftningen har också tydligt kommit fram av remissutfallet. Remissinstansernahar i skilda frågor aktualiserat de konsekvenser förslagen kan få för denenskilde patienten. I flera fall har remissinstanserna efterlyst en meradjupgående analys av hur lagförslaget kan komma att påverka patientensrättssäkerhet och trygghet i vården. Jag anser det mofiverat att samlat ochmera i detalj redovisa hur pafientens ställning blir om förslaget genomförs. 4 1981/82. Prop.1981/82:97 50 Somjag framhållit i avsnitt 2.2 bör som mål för hälso- och sjukvården gälla attåstadkomma en god hälsa hps hela befplkningen och att alla skall ha fillgångtill vård på lika villkor. Som framgått av avsnitt 2.3.1 skalllandstingskommunerna erbjuda god hälso- och sjukvård och även i övrigt främjabefolkningens hälsa. På den landstingskommunala vården bör vidare ställas vissakrav. Jag återkommer härtill i avsnitt 2.3.3. skall vidare hatillsyn över vården och därvid bl.a. övervaka vårdens kvalitet. Jag återkommerhärfill i avsnitt 2.4. Jagvill redan här nämna att jag i avsnitt 2.3.3 föreslår att verksamheten inomhälso- och sjukvården skall bygga på respekt för patienternas självbestämmandeoch integritet. Patienten bestämmer själv om vård över huvud taget skall ges.Det är angeläget att patienten är medveten om detta. Patienten kan visserligeninte själv få bestämma vilken vård som skall ges. Genom tillsynslagen och denmotsvarande bestämmelse som jag i det följande föreslår skall tas in i hälso-och sjukvårdslagen skapas dock garantier för att patienten informeras om sitthälsofillstånd och om vilka vårdmöjligheter som det finns tillgång tillantingen inom landstingsområdet eller genom sjukvårdsregional samverkan samtfår samråda om vården och behandlingen. Härigenom ges patienten möjligheteratt påverka hälso- och sjukvårdsinsatserna. Det måste dock slås fastatt den vård och behandling som ges alltid skall ske i enUghet med vetenskapoch beprövad erfarenhet. Patientens medverkan kan eller får aldrig innebära attdessa krav eftersatts. Somjag har framhållit i avsnitt 2.3.1 bör den enskilde ges möjlighet attta ett större ansvar för sin egen hälsa. För detta krävs förebyggande insatserfrån samhällets sida bl.a. i form av information och upplysning till denenskilde såväl innan något sjukvårdsbehov finns som under och efter ettvårdtillfälle. Detär viktigt att man på alla nivåer i vårdorganisationen uppmärksammar behovet avinformation till patienterna. Som jag ser det är- vid sidan av den allmännahälsoupplysning som landstingskommunerna bedriver - upplysning och informafioni det enskilda vårdfallet av stor betydelse för att vården skall kunna fungeraför patienten på det sätt som avses. Det är exempelvis önskvärt att denansvarige läkaren tillsammans med patienten lägger upp ett individuelltvårdprogram som inte enbart omfattar den renodlat medicinska vården ochbehandlingen utan även t.ex. åtgärder för rehabilitering och annan uppföljningefter vården. Närdet gäller informafion och annan upplysning pågår ett forfiöpande arbete inomframför allt landsfingskommunerna. Jag vill i det här sammanhanget hänvisatill den - kontakt och information (SOU1977:66) som en arbetsgrupp inom medicinalansvarskommittén avlämnat och somger en god överblick över vad som då hade skett på detta område. Vidare gerSpris utredningsbank möjligheter att fortlöpande följa utvecklingen på bl.a.detta område inom landet. Prop.1981/82:97 51 Föratt den enskilde skall kunna ta ett ökat ansvar för sin hälsa krävs attsamhället bidrar med resurser dels för individuellt förebyggande och sjukdomsuppspårandeinsatser, dels för att förbättra den allmänna livsmiljön på olika områden. Detär således helt i linje med de hälsopolitiska strävandena i vårt land attlandstingskommunerna också får ett lagstadgat ansvar för den förebyggandevården. Möjlighetenfill alternativa vårdformer är också väsentlig för pafienten. Jag är därförangelägen om att den enskilda vården ges goda möjligheter att utvecklas. Ensärskild arbetsgrupp inom överväger f.n. vilka insatser sombör vidtas för att bibehålla och stärka en väl fungerande enskild hälso- ochsjukvård. Jagfinner det angeläget att i detta sammanhang även beröra principen om det frialäkarvalet. Enligt min mening är det väsenfiigt att den enskilde liksomhitfills så långt möjligt har frihet att själv avgöra om han vill vända sigtill en läkare inom primärvården eller till en privatpraktiserande läkare. Dennya sekretesslagen innebär som redan har berörts ett förstärkt skydd för denenskildes integritet i vården, bl.a. gäller samma bestämmelser förhandlingssekretess och tystnadsplikt. Sekretessen gäller även mellan myndigheteroch mellan olika verksamhetsgrenar inom en och samma myndighet. Tillämpningenav sekretesslagen på hälso- och sjukvårdsområdet följs uppmärksamt. Närdet gäller frågan om en nära anhörig eller annan närstående skall informeraseller ges fillfälle att samråda med personalen i vårdfrågor, medförtillsynslagens och sekretesslagens bestämmelser vissa begränsningar. 1 8 sekretesslagen gäller sålunda som huvudregel för uppgifter inom denallmänna hälso- och sjukvården om enskilds hälsofillstånd eller andrapersonliga förhållanden att dessa omfattas av sekretess, om det inte står klartatt uppgift kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lidermen. Denna grundprincip gäller även vid informafion till nära anhöriga. I prop.1979/80:2 (Del A s. 168-169) med förslag fill sekretesslag m.m. anfördeföredragande statsrådet beträffande denna fråga bl.a. följande. "I mångafall kan patienten ha särskild anledning att just för dessa hemlighålla sinsjukdom eller dess närmare beskaffenhet. Emellertid är det givetvis högstangeläget aft i förekommande fall de nära anhöriga får kännedom om attpatienten inte har kvar att leva eller har en obotlig sjukdom. Hindrarpafientens fillstånd i sådana fall att han samtycker, bör underrättelse likvälfå lämnas till de anhöriga. Detsamma gäller om läkaren bedömer attpatientens allvarliga tillstånd åtminstone tills vidare inte bör avslöjas förhonom själv och något samtycke av den anledningen då inte kan inhämtas. Enligtmin mening ger en tillämpning av skaderekvisitet utrymme för ett utlämnande idessa fall." För egen del vill jag understryka att det i praktiken tordevara ytterst ovanligt att informafion inte kan lämnas fill de anhöriga- Prop.1981/82:97 52 Jagvill i detta sammanhang nämna att journalutredningen (S 1980:03) genomtilläggsdirektiv fått i uppdrag att göra en översyn av den grundläggandepatientdokumentationen inom hälso- och sjukvården. Därvid skall hänsyn tas tillsåväl patienternas intressen av en god och säker vård som deras integritets-och rättssäkerhetsintressen. Uppdraget omfattar även prakfiska frågor som rörrufiner kring journalhanteringen. Till utredningen har också överlämnats fråganom gällande bestämmelser rörande patienternas rätt att under vissaförutsättningar få sin journal förstörd även skall omfatta kopior som förvarashos andra myndigheter, t.ex. hos domstol. Genomfillsynslagen har hälso- och sjukvårdspersonalen ålagts att vinnlägga sig omatt ge patienterna en sakkunnig och omsorgsfull vård. Bestämmelser som innebärgarantier för vårdens kvalitet finns också i instruktioner och i reglementenför de olika yrkesgrupperna inom vården. Även de av samhället uppställdabehörighets- och utbildningskraven för tjänstgöring inom vården samt pågåendeforsknings- och utvecklingsarbete är väsentliga garantier för vårdkvaliteten. Utvecklingenav omvårdnadsarbetet, dvs. den praktiska patientvården, har gått fort under senareår. Bl.a. i betänkandet om sjukvårdens inre organisation (SOU 1979:26) haromvårdnadsforskningens betydelse belysts. Jag instämmer i att en fortsattutveckling av omvårdnadsarbetet är av stor betydelse. Ettvikfigt uttryck för kvaliteten i vården är att den bedrivs i en miljö som gerde bästa förutsättningarna för en fullgod utredning och ett gottbehandlingsresultat eller en framgångsrik rehabilitering. Miljöinriktadeåtgärder har betydelse inom många vårdområden men kanske främst inomlångtidssjukvården, den psykiatriska vården och i samband med rehabilitering.Patienterna önskar som regel att bli vårdade i hemmet när detta är frånvårdsynpunkt möjligt. Även i övrigt bör så hemliknande former som möjligt förvården eftersträvas. En vård anknuten till hemmiljön ger ofta bättreförutsättningar för patienterna att själva klara sin livsföring och hälsa underoch efter vårdtillfället. Mot denna bakgrund delar jag HSU:s uppfattning attden allmänna utgångspunkten i hälso- och sjukvården bör vara att insfitutionsvårdskall undvikas - om inte vårdens kvalitet härigenom äventyras - och attinstitutionsvården bör bedrivas under så hemliknande och decentraliseradeformer som möjligt. finns i caen miljon människor som kommit från andra länder. Invandrarna har som patienterofta särskilda behov av information, tolkservice och flerspråkig personal m.m.Jag vill för min del understryka vikten av att dessa människor får tillgångtill hälso- och sjukvård på samma villkor som den övriga befolkningen. Dettagäller inte minst de förebyggande insatserna. Jag vill här understryka viktenav att hänsyn tas till personer som tillhör språkliga, kulturella ellerreligiösa minoritetsgrupper i vårt land. Det är givetvis viktigt att behoven avökad kunskap och förståelse i dessa frågor beaktas i utbildningen av hälso- ochsjukvårdspersonalen. Prop.1981/82:97 53 Ettönskemål som pafienterna kan ha - framför allt under längre sjukhusvistelser -är att även få tillgång fill andlig vård. Nuvarande organisation av den andligavården vid sjukhus och andra sjukvårdsinrättningar grundar sig på beslut av1958 års riksdag. Den andliga vården vid sjukhus inordnades härigenom i församhngsvård och ingick i församlingsprästernas tjänsteuppgifter. Defrikyrkliga samfunden bereddes möjlighet att utöva andlig verksamhet vidsjukhusen. Deras insatser fick ske i helt fria former utan annan reglering frånsamhällets sida än vad som kunde vara påkallat av hänsyn fill sjukvården. Försvenska kyrkans vidkommande påverkade antalet vårdplatser inom pastoratetberäkningsunderlaget för antalet prästerliga tjänster inom pastoratet. Kritikhar riktats mot organisafionen av den andliga vården vid sjukhus bl.a. för attden inte i fillräckhg utsträckning tillgodosåg behoven av sådan vård. Vidarehar krävts särskild utbildning av den personal som är sysselsatt med den andhgavården vid sjukhus. Föregen del anser jag att de åtgärder som som en följd härav harbeslutat på detta område i enlighet med förslag i prop. 1979/80:152 och1980/81:174 om vissa anslag ur kyrkofonden m.m. samt prop. 1979/80:100 bil.18och 1980/81:100 bil. 18, kommer att innebära väsenfiiga förbättringar när detgäller att bereda patienterna möjlighet fill andhg vård under sjukhusvistelser.Besluten innebär bl.a. att inom särskilda prästtjänster förandhg vård vid sjukhus får inrättas i pastorat med sjukhus med ett visst antalvårdplatser samt att de fria trossamfunden genom statsbidrag tillförsäkrasresurser för motsvarande insatser för detta ändamål. Det förutsätts att hälso-och sjukvårdshuvudmännen medverkar fill att patienterna på detta sätt fårfillgång fill andlig vård. Enligt min uppfattning är frågan inte av den art attden härutöver mofiverar särskild reglering i hälso-och sjukvårdslagen. Sedanden finns i varje landstingskommun en eller flera förtroendenämndersom skall förmedla information och ge stöd och hjälp i olika former fillpafienter. Om nämnden t.ex. finner att en pafient behöver vård skall denmedverka till att sådan vård lämnas. Den skall verka för att patienternasrättigheter tas till vara och deras integritet skyddas. Nämnden har även tilluppgift att för de ansvariga påpeka eventuella behov av resurser inom ett visstområde. Förtroendenämndernasverksamhet avses bli utvärderad innan den femåriga försöksperioden är över. Idetta sammanhang blir det även aktuellt att överväga om förtroendenämndernasansvarsområde skall utökas att omfatta t.ex. även omsorgerna om vissahandikappade och tandvård. Genom att den nya lagen omfattar även förebyggandeinsatser sker dock redan nu en utvidgning av förtroendenämndernasverksamhetsområde. Avvad jag här anfört framgår att det för den som är missnöjd med vad hälso- ochsjukvården erbjudit finns möjligheter att där det är motiverat få en ändringfill stånd genom medverkan av t.ex. förtroendenämnderna, social- 1981/82:97 54 styrelsen eller - i fall av fel eller försummelser frånpersonalens sida - hälso-och sjukvårdens ansvarsnämnd. Hälso- och sjukvården är en mycket mångskiftande ochkomplicerad verksamhet. Det är ofta svårt att dra gränserna mellan faktiskthandlande och formella beslut. Dessa förhållanden har bl.a. motiverat atthälso- och sjukvården i vissa avseenden undantagits från tillämpningen avförvaltningslagens bestämmelser. Mot bakgrund härav anser jag det inte möjligtatt som ett par remissinstanser önskat införa en formell rätt för den enskildetill hälso- och sjukvård. En läkare bör alltså inte ha en ovillkorligskyldighet att t.ex. tillhandagå en patient med en viss undersökning ellerbehandling som denne kan önska. Det måste i stället ankomma på läkaren ellerannan hälso-och sjukvårdspersonal att bedöma om t.ex. en begärd undersökningbehövs för att utreda vilken sjukdom patienten lider av eller vilken behandlingsom patientens tillstånd kräver. Om undersökningen eller behandlingen bedömssakna betydelse i dessa hänseenden och inte heller i övrigt kan tjäna någotmedicinskt syfte bör en läkare således ha rätt att vägra sin medverkan fillundersökning och behandling.