prop · G50357 · 1981-12-31 00:00:00 — Att myndigheter ofta förhåller sigpassiva, när fråga är om att vidarebefordra sådaninformation till andra myndigheter, kan enligt gruppen i stor utsträckning förklarasav det oklara rättsläget och av att den enskilde tjänstemannenlöper risk att få om hans aktivitet befinns vara opåkallad. Detgår också att finna stöd för passivitet. Arbetsgruppen vill som ett exempel pä dettapeka pä det i JO:s ämbetsberättelse 1961 s 58 redovisade fallet. Detta fall rörde frågan om enhäradshövding () varit jävig att handlägga mål om åtal för osannavittnesutsagor, sedan han själv tagit visst initiativ för attsaken skulle beivras. hade avgetts i ett mål omrattfylleri, sora handlagts av A och i vilket fällande dom meddelades både i häradsrätten ochhovrätten. A, som av hovrättens domskäl funnit att ett av vittnena i hovrättenuttalat sig i strid Prop.1981/82:57 113 mot det tidigare vittnesmålet, hade ansett sig skyldig att "på rättens vägnar" översända underrättsakteni ratt-fylleriraålet till vederbörande landsfogde för de åtgärder denne kunde vilja företai fråga om undersökning angåendeosanna vittnesutsagor. Menedsåtal korasedan till stånd raot två av vittnena (och Y) och häradsrätten med A som ordförande dömde dem till ansvar. Domen överklagades och en av de tilltalade (Y) gjorde gällande att A varit jävig i menedsmålet eftersom översändandet avhandlingarna till åklagaren utgjorde en omständighet, sora var ägnad att rubba förtroendet till A:s opartiskhet i målet. Hovrätten,som fann att A varit jävig att handlägga raenedsmålet,undanröjde domen raot Y och visade målet i denna del återtill häradsrätten; åtalen mot X och Y lämnadessedermera utan bifall av domstolarna. JO åtaladedärefter A för tjänstefel raedpåstående att denne enligt 4 kap. 13 § punkt9 RB varit jävig att handlägga menedsmålet.JO framhöll därvid att någon skyldighet för domare att vidta en sådan åtgärd som A:s hänvändelse till landsfogden inte fanns föreskriven och inte heller torde kunna härledas ur domartjänstensbeskaffenhet. Jag är väl medveten ora att det tidigare stundora förekom att domare underrättade vederbörandeåklagare när anledning förekomatt brott begåtts (jfr stadgandet i 4 kap. 1 § sista punkten i gamla ).En dylik åtgärd framstår som främmande föroch föga förenlig med den moderna uppfattningen om domarens ställning, sådanden tagit sig uttryck i reglerna pra det ackusatoriska rättegångsförfarandet, och synes åtminstone mig olämplig. Det är ock att märkaatt vittnesmålen i det här aktuella fallet ägde rum i närvaro av vederbörande landsfiskal såsom allmän åklagare och att denne enligt föreskrifti 10 § 2 mom. landsfiskalsinstruktionenhade att, ora anledning därtill förekora, skyndsamt underrätta landsfogden ora upp-koraraen misstanke ommenedsbrott. - Av det sagda torde framgåatt det icke finnes någon ämbetsplikt för domare att till vederbörande åklagareanmäla misstanke ora menedsbrott i mål som handläggasav domaren. Detta är icke heller praxis. A:s hänvändelse tilllandsfogden torde fastmera vara en fören domare ovanlig åtgärd och kan följaktligen icke uppfattas såsora en rutinhandling, som icke innefattade något ställningstagandeoch som därför icke behövde vara ägnad att rubba förtroendettill hans opartiskhet vid handläggningen avmenedsmålet. För allmänhetenmåste helt visst en dylik av 8 1981/82. Prop.1981/82:57 114 domare 'på rättens vägnar'gjord hänvändelse till åklagare framstå såsom åtgärd, vilken ilikhet med alla andra viktiga tjänsteåtgärdervidtagits först efter noggrant övervägande ochsom därför kan uppfattas sora ett visst ställningstagandetill och bedömande av frågan om vissa vittnesuttalanden i betraktande av kända fakta innefatta menedsbrott.' berörda förhållanden kunna lätthos allraänheten frarakalla tvivel oradoraarens raöjlighet att förutsättningslöst pröva ett därpå följande menedsätal.För X och Y såsoradirekt berörda måste A:s hänvändelse till åklagaren i än högre gradframstå såsom ett uttryck för att han redan tagit viss ställning till misstanken ora raenedsbrott och för att han alltsåhade en förutfattad raening i saken. Det är naturligt att vad från A:s sida förekorarait måste hos de tilltalade frarakalla farhågor för att Akunde ha svårt att frigöra sig frånberörda förhandsinställning, i all synnerhet sora ettfrikännande raåste åtrainstone för de tilltalade frarastå såsora ett erkännande att den åtjänstens vägnar gjorda hänvändelsen till åklagarenicke var befogad. Det förefaller uppenbart att entilltalad under sådana förhållanden ickekan ha nägot orubbat förtroende föropartiskheten hos en doraare sora engagerat sig på detta sätt. Också hovrätten fann att översändandet av akten utgjort sådanjävsgrundande omständighet som avses i 4 kap. 13 § punkt 9 RB. Att A inte bedömt jävsfrägan i överensstämmelse med hovrättensmening utan handlagt menedsmålet ansåg hovrättenlikväl raed hänsyn till stadgandets allmänna avfattning och utrymmet för skilda tolkningar inte böra läggas A tilllast som försummelse, oförstånd elleroskicklighet. Hovrätten lämnade alltsååtalet utan bifall. Den ståndpunkt i frågan om lämplighetenav doraarens hänvändelse till åklagaren som JO sålunda gett uttryck för är enligt arbetsgruppen - sora är väl medvetenora de krav på t ex objektivitet sora raåste ställaspå doraarrollen -inte höjd överdiskussion. Framför allt anser gruppen det varaolyckligt om JO:s ståndpunkt av andra rayndigheter än domstolar anses ha en mera generell räckvidd i fråganom vilka befogenheter en myndighet har närdet gäller att ta initiativ för att beivra brott eller i övrigt påtalaoarter eller oegentligheter som rörandra myndigheters eller organs verksamhetsområden. 1981/82:57 115 Arbetsgruppenvill i detta sammanhang också peka på det i JO:s ämbetsberättelse 1978/79 s 200 refererade fallet. I dettafall, som rörde förhållandena före ämbetsansvarsreformen , väckte JO åtal moten ledamot, tillika ordförande i styrelsen för ett av riksbankensavdelningskontor för brott mot tystnadsplikt, alternativt tjänstefel.JO lade denne, som också var förste länsassessor och ordförande i länsskatterätt, tilllast att han genom överlämnande av vissa handlingar till länsstyrelsensrevisionsavdelning yppat omfattningen av den inväxling av mynt som eninnehavare av spelautomater företagit vid kontoret. Domstolarna fann att den åtaladegenora sitt handlande brutit raot sin tystnadsplikt och att handlandet skett åtminstoneav oaktsamhet. Genom hovrättens dom, som vann laga kraft, ådöradesdenne sålunda dagsböter för tjänstefel. I domstolarnas bedömning avansvarsfrågan framhölls som ett avgörande gärningsmomentatt den åtalade ej varit behörig att föravdelningskontorets eller dess styrelses räkning ensam pröva frågan om de ifrågavarande uppgifterna kunnat utlämnas.Arbetsgruppen vill understryka att fallet inte primärt rört frågan om ivilken utsträckning uppgiftsutbyte raellan rayndigheter får eller bör äga rura.Fallet belyser endast den i och för sig självklara principen att prövningenav utlämnande av hemliga handlingar skall göras av behörigtorgan och i föreskriven ordning. Arbetsgruppenkan naturligtvis inte ta ställning till alla de invecklade problem sorauppkommer i samband raed frågan om informationsutbyte raellan myndigheter. Frågankommer för övrigt, sora framgår av vad sora har nämnts, atttas upp i annat sammanhang av brottsförebyggande rådet inom ramen för översynenav lagstiftning mot organiserad och ekonomisk brottslighet. Emellertid villarbetsgruppen här föra fram uppfattningen att det måste kunna- utan hinder av sekretess eller annan intressekonflikt - komma till ståndinformationsutbyte mellan myndigheter, när starka skäl från allmän synpunkt talar för det. Vad gruppen särskilthar i tankarna är att en 1981/82:57 116 myndighetbör ha befogenhet att, när fråga är om allvarlig brottslighet, på egetinitiativ, kunna hänvända sig till andra myndigheter eller organ för att gedem tillfälle att göra de ingripanden som de kan finna påkallade. 6.5.3 Myndigheters koraraunikationer med advokatsarafundet För att så övergå till frågan ommyndigheternas relationer till advokatsarafundet anser arbetsgruppen, att detfinns behov av informationsutbyte också raellan myndigheter och samfundet. Det måste nämligenenligt gruppen ligga både i samhällets och samfundets intresse att det är väl sörjt för möjligheternaatt upptäcka och beivra missförhållandeninom advokatkåren. För att samfundet skall kunna utöva eneffektiv tillsyn Över advokatväsendet krävs att samfundet får vetskap om de fall där enadvokat kan ha åsidosatt de plikter som åvilarhonom i denna egenskap. Att anmälningar till samfundet huvudsakligen härrör frånklienter medför enligt arbetsgruppen att sädana falldär allmänna intressen gör sig gällande sällankommer till sarafundets kännedom. Gruppen avser här särskilt företeelsersom har anknytning till organiserad och ekonomisk brottslighet. Blandmyndigheterna förefaller det råda delade meningar om rätteneller skyldigheten för dem att vända sig till advokatsarafundet med klagomål raot enadvokat. Enligt vad som är känt för arbetsgruppen förekomraer det sålunda attmyndigheter anser - med hänvisning till avsaknaden av författningsstöd - attde är förhindrade att vända sig till samfundet i ensådan fråga. Detta gäller i synnerhet fall då fräga är omsekretessbelagda uppgifter eller då myndigheten och advokaten har motståendeintressen. Inom samfundet anser man eraellertid - enligt vad som för arbetsgruppenblivit upplyst - det ej vara felaktigt eller olämpligt att en myndighet, somfinner en advokats handlande tveksamt eller kanske direkt klandervärt i ettvisst fall, inger anmälan eller på annat sätt fäster samfundets 1981/82:57 117 Man anser det i stället vara väsentligt att sarafundet får reda på sådana falldär missförhållanden kan föreligga. Arbetsgruppenvill erinra ora att det inte är något nytt betraktelsesätt att rayndigheter, t exdomstolar (jfr NJA 1973 s 444) , på detta sätt kan kommunicera med advokatkårenstillsynsorgan. , sora i fråga ora advokatväsendetsuppbyggnad bl a föreslog inrättande av en advokatförening, uttalade sålunda följande(SOU 1926:31 s 219 f): Den,som anser sig hava anledning till anmärkning mot advokat i anledning av hans yrkesutövning, ägertydligen göra anmälan härom antingen hos föreningens styrelse eller hosvederbörande avdelningsstyrelse. Saimna befogenhet bör självfalletockså tillkomma dorastol, som vid handläggning av målkonstaterar otillbörligt förfarande från advokats sida. Den tanke, som ligger till grund förbildandet av en advokatförening och dennas utrustande med disciplinärbefogenhet, kräver eraellertid också, att föreningengenom sina organ, centralstyrelsen och avdelningarnas styrelser, själv utövartillsyn över raedlemmarnas verksarahet och självmantingriper, då missförhållanden yppa sig. Somen jämförelse vill arbetsgruppen också peka på förhållandenai . Advokatväsendet är här i många avseenden annorlunda organiserat än iSverige. Uppgiften att utfärda "advokatbeskikkelse" m ra åvilar sålundajustitsrainisteriet. , sora är det danska advokatsarafundets motsvarighet tillstyrelsen för det svenska samfundet, har emellertid disciplinärabefogenheter. Mellan myndigheterna och advokatsarafundet förekomraerenligt praxis visst informationsutbyte angående förhållanden som rör advokater. Bl a översänder åklagarmyndighetsädana ärenden till advokatrådet, där åtal moten advokat lämnats utan bifall eller där åtal ej väckts mendär det under förundersökningen framkommit uppgifter, som visar att det kanfinnas anledning att överväga disciplinär åtgärd mot advokaten. (Se betaenkning nr 871vedr? Prop.1981/82:57 118 afsnitora advokater, 1979, avsnitt 5.4.3 s 40 f.) Arbetsgruppenhar, sora framgår av det tidigare sagda, inte kunnat finna någon författningsbestäramelsesom hindrar en myndighet att till advokatsarafundet göra anraälan medklagomål mot en advokat. Gruppen bortser härvid t v från atttveksarahet kan råda i fall då myndig heten skulle grunda anmälan påuppgifter sora är underkastade kvalificerad tystnadsplikt. Tvärtora bör detenligt gruppens uppfattning ligga i sakens natur och följa av tjänstensallmänna karaktär att myndigheterna genom, anmälan tillsarafundet i någorlunda allvarliga fall stöder det ilag inskrivna intresset av en god yrkesmässig och etisk standard hos advokatkåren. Somgrund för detta vill arbetsgruppen också, med hänsyn till att samfundets tillsyn överadvokatväsendet har offentligrättsligt stöd ochinnebär myndighetsutövning, hänvisa till vad gruppen tidigare uttalat ora vad sombör gälla i fråga ora informationsutbyte mellan myndigheter . anmälan mäste emellertid anses ligga ett påstående omatt försummelse eller överträdelse ägt rum eller åtminstone kan ifrågasättas beträffande enadvokats verksamhet och också en begäran om att saken skall utredas närmare.Vad en myndighet kan ha iakttagit i detta hänseende - t ex av vad somframgår av handlingarna i ett mål - har ofta inte en sådankonkretion eller styrka att myndigheten anser sig ha fog för att,genom att göra anmälan till , ta ställning isaken på detta sätt. Myndigheterna kan därför i många fallantas vara obenägna att inkomma med forraell anraälan, somju i sin tur är en myndighetsätgärd som måste vilapå saklig grund. Också andra omständigheter - t ex den lojalitet sora särskilt på mindreorter uppstår mellan olika befattningshavare och yrkesutövaregenom att dessa ofta måste samarbeta - bidrar till att myndigheter endasti mera uppenbara fall anser sig böra ta ett så allvarligt steg sora att göra enformlig anraälan till . 1981/82:57 119 Enligt arbetsgruppen börrayndigheter i allmänhet undvika att själva engagera sig i disciplinfrågor. En myndighet bör sålunda, ora en advokat företräder enklient som har myndigheten som motpart i en process, avhålla sig frånatt "fullfölja" processen genom att i anmälan till angripa motpartens advokatoch plädera mot denne. Också i andra situationer än då myndigheten och advokaten hardirekt motstridiga intressen måste detanses olämpligt att myndigheten tar ställning mot en advokat. De skäl sora sålunda kan tala emot att en myndighet uppträder som anmälarehos advokatsarafundet gör sig inte gällande med sarama styrka, om myndigheten i stället - utan eget ställningstagande - översänder en dom eller ett beslut eller annan skriftlig handling eller enredogörelse för omständigheter,som kommit till myndighetens kännedom, ochdärmed ger samfundet möjlighet att, om det finns skäl för det,verkställa närmare utredning i saken. Arbetsgruppen syftar här på omständigheter som kan fram-koraraa i mål och ärendenav olika slag och som kan ge anledning ifrågasätta en advokats handlingssätt. I vart fall kan det framstå sora önskvärt att advokatsarafundets styrelse eller, i förekommande fall, disciplinnämnd gör ett vägledande uttalande i saken. Detta gäller även vad somkan framkomma utanför rättssalarna, men det är naturligtvisi första hand myndigheter inom rättsväsendet som på detta sättkommer i kontakt raed advokaters verksamhet. Andra rayndigheter - t ex tillsyns-och inspektionsorgan på olika områden - böremellertid också räknas hit. Ofta är det här inte frågaom fall där myndigheten själv kan ta ställningtill om någon oegentlighet eller försummelse begåtts.Det rör sig i stället mångagånger ora. outredda och ofullständigt belysta förhållanden sora dock pekar på att en advokats handlande från allmänsynpunkt åtminstone kan anses tveksam. Att lägga sådana omständigheter till grund för anraälanöverväger myndigheterna i de flesta fall inte och det raed full rätt. Däremot kanoch bör enligt arbetsgruppens meningrayndigheterna i större utsträckning ännu begagna den förra för korarauni-kation som beståri att de utan eget ställningstagande Prop.1981/82:57 120 för kännedora översänderhandlingar, eventuellt jämte en redogörelse för vad sora förevarit. Gruppen anser det sålundavara en ändamålsenlig ordning att en myndighet kan - utan att göraformell anmälan och utan att behöva göra gällandeatt fel begåtts - fästa advokatsarafundets uppmärksamhetpä en advokats handlande i en viss fråga. Gruppen anser att dennaform för att underlätta och förstärka samfundets disciplinäraverksamhet bör utnyttjas av myndigheterna i ökad utsträckning.Ett skäl till detta är att också andra än uppenbara fall - dvs omständigheterbeträffande advokaters handlande sora myndigheter kanske inte anser utgör tillräckliggrund för anmälan - bör komraa till sarafundets kännedom.Samtidigt gäller självfallet att myndigheterna med omdörae ochurskillning bör sovra de fall som förtjänar att.föras vidare till samfundet. Arbetsgruppenvill med anledning av det tidigare återgivna JO-ärendet (JO:s ämbetsberättelse 1961 s 58) uttala att den omständighetenatt en doraare utan eget ställningstagande för kännedomtill advokatsarafundet översänder en handling sora rör enadvokats handlande inte i och för sig bör föranleda jäv för doraaren i förhållande till advokaten och den sak det gäller. Enannan sak är att övriga omständigheter kan vara sädana att jäv måste ansesföreligga. Arbetsgruppenhar också diskuterat de problem som uppstår då enmyndighets hänvändelse till advokatsarafundet kan komma att omfattaeller beröra sekretessbelagda uppgifter. Enligt vad somupplysts inom gruppen har samfundet i disciplinärenden i vissa fall hafttillgäng till t ex hemliga förundersökningsprotokoll. Myndigheterna har i dessa fallinte gjort förbehåll eller uppställt särskilda villkor angående sarafundets utnyttjandeav raaterialet. Sarafundet har ej haft något problem i dessa fall; saken har oftast löst sig avsig själv. Samfundets olika organ och funktionärer övertar för övrigteller "fångas" av den tystnadsplikt som en advokat haratt iaktta gentemot en klient. Det bör ä andra sidan understrykas att Prop.1981/82:57 121 samfundetinte är underkastat de offentligrättsliga sekretessreglerna, men detta behövs inte,som framgår av det sagda, för attbevara sekretessen. Arbetsgruppen anser eraellertid - i likhet med vad som föreslås i prop1979/80:2 med förslag till sekretesslag ra ra beträffandesekretessen raellan rayndigheter - att, ora en hänvändelsetill sarafundet innefattar uppgift som är underkastad sekretess, denna kan lämnasendast i sådana fall då det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas tillsarafundet har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda.Arbetsgruppen förespråkar således att försiktighet iakttas i dessa fall. Myndighet kanvidare enligt olika stadganden sekretesslag vid utlämnande avuppgift göra förbehåll om tystnadsplikt; bestämmelser omsådant förbehåll har sin motsvarighet i 14 kap. 9 § förstastycket i den föreslagna 'nya sekretesslagen. Arbetsgruppenhar övervägt huruvida det finns anledning att i författningreglera den ordning sora gruppen här rekoraraenderar och som egentligen endast innebär ett förtydligandeav vad sora kan tillärapas. Sora järaförelse med förhållandena på ett annat oraråde kan pekas på den bestämraelsesom gäller för de auktoriserade eller godkändarevisorerna, nämligen 22 § andra stycket revisorsförordningen(1973:221; omtryckt 1976:825), som innebär att, om länsstyrelse eller skattechef i samband med sin ärabetsutövninguppmärksammar anmärkningsvärd omständighet i fråga om revisors eller revisionsbolags verksamhet,kommerskollegium skall underrättas. Visserligen finns det skäl somtalar för att en liknande regel införs även när det gäller advokaterna. Bl a är det ettrimligt antagande att myndigheterna skulle känna ett stöd i atten ordning av det aktuella slaget kodifierats. Arbetsgruppen har också övervägthuruvida JK i detta Sammanhang borde få rollen av ett samordnande organ mellanmyndigheterna och . Gruppen har emellertid funnit att den nudiskuterade möjligheten för rayndigheter att lärana upplysningar tillsamfundet omfattar Prop.1981/82:57 122 så många olikaslags myndigheter och så olikartade förhållanden att den inte lämpligenkan sammanfattas i generella författningsbestämraelser. Gruppens överväganden bör i ställetmynna ut i och få formen av en rekommendation som bör underställasstatsraakterna. Samraanfattningsvisleder det nu sagda arbetsgruppen fram till följande ställningstagande.Gruppen rekommenderar att myndighet, som i sin verksarahet iakttar anmärkningsvärd oraständighet ifråga om advokats handlande, fäster advokatsarafundets uppmärksarahetpå saken. Detta kan enklast ske genom att myndigheten till samfundet översänder enpromemoria, ett protokoll, en dom eller annan handling för kännedom.Arbetsgruppen anser det sålunda väsentligt att en myndighet har möjlighetatt, om myndigheten finner en advokats handlande tveksamt, utan eget engagemangoch ställningstagande lämna samfundet erforderliga upplysningar.Myndigheten blir härigenom inte part i disciplinärenderaot advokaten och skall då givetvis inte heller plädera motdenne. Alternativet att göra formell anraälan mot advokat böremellertid också 1 fortsättningen stå öppen för myndigheterna. 1981/82:57 123 Denföreteelse sora i allraänt språkbruk kallas ekonoraisk brottslighet har mångaansikten. Dethandlar om en rad olika aktiviteter, alltifrån handlingar som är klara, överlagdabrott - enkla att definiera som brott mot lagar när de avslöjats,exempelvis knarkhandel - till invecklade bolagstransaktioner, sora är svåra attupptäcka, bevisa och lagfora, exempelvis vinst- och förlustbolagstransaktionereller konkursfiffel. Däremellan finns en brottslighet kopplad tillprostitution, illegal klubbverksamhet, ocker, häleri, illegalt spel ra ra.Det är också helt uppenbart att det dessutom i mänga företagsker en verksamhet med redovisningsförfaranden i olika avseenden som sker i strid raedandan i lagstiftningen. Vidare har raed stor säkerhet en mycket allvarlig företeelse,väl känd från andra länder, etablerats i : pengar sora intjänatsgenom grov, ekonoraisk brottslighet används för att köpa seriösa företag som därefter blir fasad och skydd förfortsatt ekonomisk brottslighet. Allasora intresserat sig för bekärapningen av den ekonomiska brottsligheten vet atten mycket stor del av alla dessa typer av brottslighet och asocialt beteendehelt enkelt skulle vara ogenomförbar utan en kader av experter på olikaområden, främst advokater, revisorer, mäklare,skatteexperter och bokföringsexperter, sora biträderbrottslingarna. I mänga fall är det också tydligt att den ekonomiska brottsligheten har förankringarinne i bankerna och i andra utlåningsinstitut. Genom otaliga exempel kan man se attexperterna har mycket stor betydelse för kriminaliteten. Prop.1981/82:57 124 I styrgruppens diskussioner har bedömningen av frekvensen av oacceptabel verksamhet inomexempelvis advokat- och revisorskårenvarit betydelsefull. Majoriteten tycks anse att det är ett fåtaladvokater som bedriver en oacceptabel verksamhet och att några effektiva, nya regler därför inteerfordras. Arbetsgruppen hänvisar till sina rekommendationeroch förslag pä revisorsorarådetoch uttalar att gruppen diskuterat advokatväsendetmed samma utgångspunkter. Gruppen pekar på att det i den allmänna debatten gjorts gällande attvissa advokater varit inblandade i organiserad och ekonomisk brottslighet.Gruppen påstår sig ha gått igenom det material som legattill grund för sådana påståenden. Därefter säger raan sig ha funnit att detta material varitdiffust till sitt innehåll och inte ger stöd åt degenerella påståenden som framförts om advokaters medverkan iorganiserad och ekonoraisk brottslighet . Arbetsgruppens påståenden och slutsatser raåste tillbakavisas. För det första har gruppen såvitt jag kunnat förstå bara gåttigenom ett material, nämligen det material sora åberopades i AMOB:s rapport om den organiserade ochekonomiska brottsligheten. Självfallet utgör inte AMOB:s utredning hela det material som liggertill grund för den allmänna debatten om advokaters inblandning i organiseradoch ekonomisk brottslighet. Dessutom anser jag inte att AMOB:s utredning är särskiltdiffus. Tvärtom styrker utredningen attadvokater spelar en roll i den ekonomiska och organiserade brottsligheten.