prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — I lagen (1972:77) omunderstödsföreningar skall införas en bestämmelse om information vid antagandeav ny medlem. Enligt kommittén bör inspektionen fä förstärktaresurser. Det föreslås ske genom överflyttning av en Qänst fränkonsumentverket. Vidare föreslås att det s. k. kontaktfomm förförsäkringsfrågor knyts närmare inspektionen genom att inspektionen utserordförande, är sammankallande och tillhandahåUer sekretariat. Slutligenföreslår utredningen att inspektionens skyldighet att samråda medkonsumentverket skrivs in i inspekfionens instmktion. Ledamoten har reserverat sig motmajoritetens förslag. I reservafionen framhåUs bl. a. att intresset av attbevara den enhetliga rättstillämpningen, som är en följd av attkonsumentverket bevakar marknadsföringen över hela fältet, väger tyngre änintresset att en myndighet får det totala ansvaret för hela konsumentskyddetinom försäkringsområdet. Vidare framhålls att de konsumenträttsliga ärendenainte är av sådan beskaffenhet alt de lämpar sig för prövning av regeringen. Detkommer inte att utformas några prejudikat på försäkringsområdet genomdomstolsutslag. Sammanslutningar av konsumenter, löntagare eller näringsidkaresom nu har talerätt till kommer inte att ha motsvarandebesvärsrätt hos regeringen. I reservafionen förordas att nuvarande ordning förövervakning av marknadsföring och information på försäkringsområdet bibehåUs. I ett särskilt yttrande har experten att man inte bör genomföra de förändringar som majoriteten harföreslagit innan man utrett frågan om konsumentskyddets inriktning påförsäkringsområdet på ett mera ingående och mångsidigt sätt än kommitténhittills har gjort. Remissinstanserna har i princip intagit sammahållning som i fråga om banklagsutredningens förslag. Bank- ochförsäkringsinspektionerna och företrädare för näringsUvet tiUstyrker i huvudsakmajoritetens förslag. Näringslivets delegation för marknadsrätt och fiera andraföreträdare för näringslivet har dock förordat att talan mot inspektionensbeslut i marknadsföringsärenden skall föras hos i stäUet förhos regeringen. Prop.1981/82:180 105 SAF har framhålUt att den försäkrades ställning vidkollektivavtals-bundna försäkringar är annorlunda än vid enskUd försäkring.Villkoren för dessa försäkringar är ofta bestämda av arbetsmarknadens parteroch således undantagna försäkringsbolagens påverkan. EnUgt SAF finns det inteanledning att införa ett särskUt utformat konsumentskydd för de kollektivavtalsbundnaförsäkringarna. SAF anser därför att de föreslagna reglema inte bör tiUämpas pådessa försäkringar. /KO, , , allmännareklamationsnämnden och företrädare för de centrala löntagarorganisationernaär negativa till majoritetens förslag och har i princip anslutit sig tUlreservantens uppfattning. anser att i första hand en närmarekartläggning bör ske av konsumentskyddets inriktning på försäkringsområdetinnan man tar slutlig ställning till föreliggande frågor. (JU 1974:09) anser att kommittémajoritetens förslag inte bör genomföras innanman vunnit störte erfarenhet av tillämpningen av konsumentförsäkringslagen,som trädde i kraft . Företrädare för understödsföreningarna är negativatill förslaget att införa bestämmelser i lagen om understödsföreningar ominformation vid antagande av ny medlem. Flera remissinstanser har framhållit att det ärangeläget att inspektionen och kolisumentverket samarbetar. Någraremissinstanser anser dock att samarbetet även bör ske på berördamyndigheters eget initiativ och inte formaliseras till ett av regeringensärskilt sanktionerat samrådsorgan. 3.2.8Överväganden och förslag 3.2.8.1 Inledning Föregen del vUl jag anföra följande. Konsumentpolitikens uppgift är att stödja konsumenternaoch förbättra deras ställning på marknaden. I detta syfte har som framgått avvad jag inledningsvis sagt ett flertal åtgärder vidtagits. Dessa åtgärder skallses mot bakgmnd av de förändringar som under skettbeträffande utbudet av varor och Qänsler och i fråga om formerna förmarknadsbearbetning. Konsumenterna ställs inför ett mycket stort utbud av varoroch Qänster och företagen utnyttjar i större utsträckning än tidigare reklamoch andra marknadsföringsåtgärder för att styra konsumenternas val. Detta harkrävt särskilda insatser inom pris-, konkurrens-och konsumentpolitiken. På bank- och försäkringsområdena finns i hög gradbehov av ett starkt skydd för kundema. Genom sin stäUning har kredifinsfitutenoch försäkringsbolagen ett fakfiskt övertag gentemot den enskUde konsumenten.Bank- och försäkringsverksamheten avviker i hög grad från annan näringsverksamhet.Den ställer konsumenten inför frågor som kan vara svåra att överblicka och rättbedöma. Frågorna rör ofta stora ekonomiska värden. Prop.1981/82:180 106 Medhänsyn till den stora sociala och ekonomiska betydelse som bank- ochförsäkringsverksamheterna har är del ett samhälleligt intresse att dessaverksamheter drivs inte bara på ett från soliditetssynpunkt tillfredsstäUandesätt så att gjorda åtaganden kan infrias utan också på ett från konsumentpolitisksynpunkt godtagbart sätt. Stora krav måste därför ställas på det sätt på vilketkredifinsfituten och försäkringsbolagen marknadsför sina tjänster, lämnarinformation lUl allmänheten och utformar villkoren i förhållande tUl sinakunder. Konsumentskyddsfrågor inom bank- ochförsäkringsområdena faller inom ett flertal olika organs verksamhetsfält. Jagvill i korthet redovisa de myndigheter, nämnder m. fl. som f. n. befattar sigmed sådana frågor. Som antytts i det föregående har statsmakternatidigt uppmärksammat att kundema befinner sig i en svag ställning gentemotbankerna och försäkringsbolagen. Delvis redan i slutet av 1800-lalet ställdesbank- och försäkringsverksamheten under offenfiig tiUsyn. Tillsynen utövas avbankinspekfionen resp. försäkringsinspektionen. Banklagstiftningen kom fill med huvudsakligt syfteatt trygga insättamas intressen. Bankinspektionens tiUsynsverksamhet ärutformad efter detta syfte men inrymmer också att verksamheten i förhållandetiU allmänheten såväl insättare som låntagare och andra kunder drivs efternormer som tillgodoser kundernas krav på ett gott konsumentskydd. Inom bankinspektionenhar allmänna avdelningen ansvaret för konsumentskyddet inom fillsynsområdet ochsvarar bl. a. för förhandlingar om de avtalsvillkor som tillämpas. Avdelningenhar åtta Qänstemän som är jurister eUer ekonomer. Klagomål från allmänhetenfördelas inom inspektionen med hänsyn till anvarsområdet på inspektionensavdelningar, dvs. förutom allmänna avdelningen kreditavdelningen ochredovisningsävdelningen. Klagomål som inte ankommer på annan avdelninghandläggs av administrativa byrån. Bankinspektionens bevakning av konsumentfrågor harintensifierats . Som ett led i sin tUlsynsverksamhet harinspektionen utvecklat mtiner för hanteringen och utredningen avkonsumenternas klagomål mot bl. a. bankerna. I sådana ärenden redovisardärefter inspektionen i skrivelser till klaganden och banken sin bedömning avbankens handlande och i förekommande fall hur rättelse bör åstadkommas.Klagandena har på detta sätt kunnat få hjälp att utreda sina mellanhavanden medbankerna och få en bättre behandling från bankernas sida. Så har t. ex. skettdär fel av något slag begåtts vid behandlingen av en kunds bankärende. Avserklagomålen rent civilrättsliga frågor hänvisas klagandena tUl aUmän domstol.Detta har dock i praxis inte hindrat inspektionen att i uppenbara fall frånbanketiska synpunkter ta upp en fråga av civilrältslig innebörd tiU diskussionmed en bank. Genom klagomålsärendena får inspektionen möjlighet till insyn närdet gäller bankernas och andra kreditinstituts uppträdande i skildahänseenden. Klagomålen blir på så sätt en källa tiU informa- Prop.1981/82:180 107 tionoch bidrar fill att förbättra kundernas service. Viktigare klagomålsärendensom berör banketiska frågor publicerar inspektionen i en serie etiskameddelanden. avgjordes ca 450 klagomålsärenden. Etthuvudsyfte med försäkringsinspekfionens tillsynsverksamhet är att bevaka att deregler som gmndas på soliditetsprincipen och skälighetsprincipen iakttas. Somett utflöde av skälighetsprincipen och som en konsekvens av kravet på en sundutveckling av försäkringsverksamheten ingår att granska t. ex. viUkor ochskaderegleringsverksamheten. Ingripande kan även ske mot åtgärder av annat slagsom är av betydelse för konsumenterna. a. genom granskning av bolagsordningar och gmnder. Ett betydelsefuUtled i den fortlöpande tillsynen över försäkringsverksamheten är ocksågranskningen av en mängd uppgifter som bolagen vid bestämda fidpunkter skallsända in fill inspektionen. När det gäller bolagens uppträdande motförsäkringstagarna och andra får inspektionen kännedom härom bl.a. genomklagomål eller påpekanden från allmänhetens sida. Andra viktigainformationskällor är aUmänna reklamationsnämnden, trafikskadenämnden ochkonsumenternas försäkringsbyrå. har till uppgift att på begäran av konsument pröva tvistmeUan konsument och näringsidkare rörande vara eller Qänst samt lämna anvisningom hur tvisten bör lösas. Nämndens yttrande är endast en rekommendation fillparterna att lösa tvisten på ett visst angivet sätt. Yttrandena kan aUtså integenomdrivas tvångsvis. tar nämnden i stort sett upp allaförsäkringstvister som avser konsument utom sädana som gäller allmänförsäkring, på kollekfivavtal gmndade arbetsmarknadsförsäkringar ellerläkemedels- och pafientskador. Nämnden arbetar på olika avdelningar.Försäkringsavdelningen har utöver ordföranden sex ledamöter. En av dessa utsesav , tvä av , en av LO, en av TCOoch en av . Dessutom är en representant förförsäkringsinspektionen närvarande som sakkunnig. Trafikskadenämndentillkom efter initiativ från försäkringsinspekfionen. Nämndenhar till uppgift att verka för en enhefiig och skälig personskadereglering inomtrafikförsäkringen. Den avger bl. a. rådgivande yttranden tillförsäkringsbolagen i ärenden om beräkning av ersättning för personskada fråntrafikförsäkringen. I nämnden skall finnas 29 ordinarie ledamöter. Ordförandenoch vice ordföranden skall vara lagkunniga. Av övriga ledamöter är tolvlekmannarepresentanter, som förordnas av försäkringsinspektionen på förslag avde centrala löntagarorganisationerna samt av Lantbmkarnas Riksförbund ochSHIO-Familjeföretagen. Nämnden avgjorde drygt 2300 ärenden. , som startade sinverksamhet , hjälper konsumenterna vid val av försäkringar.Verksamhe- Prop.1981/82:180 108 tendrivs i form av en stiftelse. Huvudmän för stiftelsen är ,försäkringsinspekfionen och Försäkringsbranschens Serviceaktiebolag. Byråninformerar ocksä om frågor i samband med skadereglering och om vart denenskilda konsumenten kan vända sig när ett försäkringsbolag har avslagit ettersättningsanspråk. Försäkringsbyrän mottog under tiden augusti 1979-juni 1980över 5000 förfrågningar. Konsumentverketsverksamhet är inte begränsad till den direkta tUlämpningen av denkonsumenträttsliga lagsfiftningen. Av verkels instruktion (SFS 1979:826)framgår alt det primära målet för verksamheten är att stödja konsumenterna ochförbättra deras ställning på marknaden. Det arbete som tar mest resurser ianspråk är verkels arbete med problem som rör konsumenternas köp och användningav varor, Qänster och andra nyttigheter. Arbetet sker bl.a. genom konsumenfinformationoch producentpåverkan och delvis med stöd av marknadsföringslagen, avtalsvillkorslagen,konsumentkredifiagen och konsumentförsäkringslagen. Ett viktigt inslag iverkets arbete med dessa frågor är att utfärda riktlinjer för företagens marknadsföringoch för utformningen av vissa varor och tjänster. Ett annat huvudområde utgörverkets aUmänna informafionsverksamhet, som utövas genom kampanjer ochproduktion av verkets tidskrifter. Verket får underiag för agerande genomgranskning av försäkringsbolagens marknadsföring, genom anmälningar ochpåpekanden från enskilda konsumenter, konsumentvägledare, hemkonsulenter samlfrån näringsidkare. Vidare ges underiag för agerande genominformafion från , allmänna reklamationsnämndensamt i kontaktforum för försäkringsfrågor. svarar vidare för den regionalakonsumentverksamheten och för utbildningen av de kommunala vägledarna samtförser dem med material för deras verksamhet. Konsumenterna kan bl. a. i bank-och försäkringsfrågor få rådgivning genom kommunala konsumentvägledare ochhemkonsulenter. besvarades centralt, regionalt och kommunaltsammanlagt ca 4500 frågor på försäkringsområdet. Ett komplement till de löpande myndighetskontakternamellan försäkringsinspekfionen och utgör det s.k. kontaktfommför försäkringsfrågor. I detta samarbetsorgan - som inrättades av konsumentverketår 1975 efter ett uttalande statsverksproposUion - bedrivs en informelldiskussion mellan representanter för , inspektionen ochförsäkringsbranschen. I första hand ankommer det på de enskUdakreditinstituten och försäkringsbolagen att svara för att konsumenterna påifrågavarande områden behandlas på ett korrekt sätt. Det tUlhör god bank- ochförsäkringssed att kredUinstituten resp. försäkringsbolagen skall behandla sinakunder pä ett objekfivt och kortekt sätt. Bankerna verkar t. ex. genom sinaorganisationer för att inte bara bankernas intressen utan också allmännakonsumentintressen beaktas i verksamheten. Försäkringsbolagen har aktivtdeUagit i Prop.1981/82:180 109 bevakningenav konsumentintresset genom olika för försäkringsbranschen gemensamma nämnder.Dessa nämnder har till uppgift att avge yttrande rörande bl. a. tolkningen avförsäkringsvUlkor och beräkning av ersättning vid personskador. Nämnderna ärendast rådgivande i förhållande tiU bolagen, men försäkringsbolagen är i storutsträckning skyldiga att vända sig fiU nämnderna när bolaget ochförsäkringstagaren har olika uppfattning i ett försäkringsärende.Försäkringstagare eller annan skadelidande kan dock inte själv vända sig direkttill de tfrågavarande nämnderna. yttrar sig omtolkningen av livförsäkringsvillkor. Endast några få fall behandlas per år.Nämnden har sex ledamöter. Två - ordföranden och vice ordföranden - ärutomstående jurister, medan fyra stycken är försäkringsanstäUda experter. yttrar sig itolkningsfrågor beträffande alla former av sakförsäkring. Uppemot etthundratal ärenden understäUs denna nämnd, mest gällande hemförsäkring.Antalet ledamöter i nämnden är 13. Tre av dessa är utomstående jurister. Deövriga är försäkringsbolagsrepresentanter. avger påbegäran av bolag yttrande angående beräkning av i och för sig skäligpersonskadeersättning vid invaliditet, lyte m. m. Nämnden har haft ca 400 fallårligen. Nämnden har tio ledamöter varav två är domstolsjurister och de övrigaexperter frän de till nämnden knutna försäkringsbolagen. har filluppgtfl att verka för enhetlig och med god försäkringspraxis överensstämmandeskadereglering inom den av medlemsbolagen bedrivna olycksfalls- ochsjukförsäkringen. Ett hundratal ärenden inkommer . Nämnden består vidsina sammanträden av två bolagsanstäUda försäkringsexperter och treutomstående experter, nämligen en domare, en expert på yrkesskador och enexpert på allmän försäkring. har till uppgift att uttala sigom ersättningsfrågor inom sakförsäkring när privatpersoner drabbats av skadorsom orsakats av naturhändelse. Nämnden har fem ledamöter som utses blandmedlemsbolagen. Vid sidan av de gemensamma nämnderna finns ettantal interna bolagsnämnder. Bland dessa finns både rådgivande och direktbeslutande organ. Till bolagens nämnder kan konsumenterna i regel själva anmälatvistiga ersättningsfrågor. Som framgår av denna genomgång har betydande insatsergjorts för att tillförsäkra konsumenterna på bank- och försäkringsområdena ettgott rättsskydd. och försäkringsverksamhelskommit-ténsförslag till regler om handläggning av konsumentfrågor syftar lill attrationalisera hanteringen av dessa frågor och är ett led i reformarbetetatt göra konsumentskyddet mera effekfivt. Frågan om gränsdragningen mellan debåda inspektionernas och fiUsynsupp- Prop.1981/82:180 110 gifterhar vållat problem i olika lagstiftningssammanhang , varför debåda utredningarna haft i uppdrag att med förtur behandla frågan. Den slutUgaprövningen av frågan huruvida finansbolagen skall omfattas avavtalsvillkorslagen och konsumentkreditlagen har fält anstå i avvaktan påbanklagsutredningens betänkande (prop. 1978/79:170 s, 37, NU 1979/80:66, rskr415). Frågan om hur myndighetsövervakningen i olika hänseenden avförsäkringsbolagens informationsskyldighet slutligt skaU ordnas har uppskjufitsi avvaktan på försäkringsverksamhelskommit-téns nu föreliggande förslag (prop.1979/80:9). Det är därför angelägel att StäUning nu tas till de organisatoriskafrågorna. Visserligen skall kommittén senare i sitt arbete övervägavillkorsgranskningens roll, inriktning och omfattning. Varken det resultatkommitténs överväganden i dessa hänseenden kan leda tiU eUer det fortsattautredningsarbetet i övrigt av förhållandena på bank- och försäkringsområdenakan dock enligt min mening på något avgörande sätt förändra den allmänna bildenav behovet av konsumentskydd på dessa områden. Jag kan alUså inte hålla med omatt det utredningsmaterial som finns tillgängligt inte utgör ett fullttiUräckligt underlag för att bedöma dessa frågor. En gmndläggande fömtsättning för ett gottkonsumentskydd är att tiUsynen är organiserad på ett rafionellt sätt. Dennuvarande ordningen, enligt vilken såväl bank- och försäkringsinspektionernasom de konsumenlpoUtiska myndigheterna har möjlighet att ingripa mot en ochsamma företeelse på det konsumenträltsliga området innebär oklarheter i frågaom de olika myndigheternas ansvarsområden. För att tUlsynen skall kunnafullgöras pä ett rationeUt sätt måste sådana oklarheter undanröjas. Det äruppenbart att den nuvarande ordningen kan medföra olägenheter för såväl konsumenternasom de företag som tillsynen avser, eftersom dessa inte kan hälla sig fiU enenda myndighet i konsumentfrågor på ifrågavarande områden. Den nuvarandedubbleringen av tillsynen kan medföra onödigt höga kostnader. För att uppnå eneffektivare och rationellare bevakning av kreditinstituten ochförsäkringsbolagen bör man därför enligt min mening sträva efter att samlatillsynsfunktionerna inom resp. område hos en och samma myndighet. Den myndighet som skall ha huvudansvaret förtiUsynsuppgifterna på det konsumenträttsliga området måste vara väl insatt iden näringsrättsliga lagsfiftningen och ha en allmänt god kännedom omkonsumenternas problem men måste ha en sakkunskap i fråga omförhållandena på bank- och försäkringsområdena. har som centralförvaltningsmyndighet för konsumentfrågor en ingående näringsrätlslig sakkunskapsåvitt gäller näringslivet i aUmänhet. Genom att har detövergripande ansvaret för konsumentpolitiken har verket också kännedom om dekonsumentproblem som finns pä bank- och försäkringsområdena. Bank- ochförsäkringsinspektionerna har inte samma aUmänna ÖverbUck av konsumentproblemenmen har specialistkunskaper om bank- Prop.1981/82:180 111 resp.försäkringsväsendet och långvarig erfarenhet av konsumentfrågor inom sinatiUsynsområden. Som banklagsutredningen och försäkringsverk-samhetskommitlénhävdat kan det vara ändamålsenligt att i fall, där vissa kategorier av företagmäste stå under en särskild myndighets allmänna tillsyn, hos denna myndighetsamla aUa förekommande tiUsynsuppgifter i fräga om dessa företag. Detta liggerockså i linje med vad lagutskottet anförde vid behandlingen avkonsumentkreditlagen i (LU 1977/ 78:5 s. 21). 3.2.8.2TiUsynen på bankområdet m. m. Vid utformningen av konsumentskyddet på bankområdetmåste, som banklagsutredningen framhållit, fömtom konsumentskyddsintresset ävenandra vitala intressen beaktas. Således måste hänsyn tas till banklagstiftningenssärskilda krav på bankernas likviditet och soliditet. Vidare fårkonsumentskyddet inte utformas så att det motverkar genomförandet av åtgärdersom har samband med den förda ekonomiska pohtiken. När det gäller de avtalsviUkor som bankernaanvänder gentemot konsumenterna bör beaktas att konsumentensförhandlingssituation ofta, särskilt i samband med långivning, är svag och altkonsumentens möjUgheter att påverka väsentliga lånevUlkor är små. Frånkonsumentskyddssynpunkt finns därför ett stort behov av en effektivvUlkorsgranskning av bankernas lånevillkor. Också i fråga om de villkor sombankerna använder i sin inlånings- och notariatverksamhet är det angelägel alten granskning sker. Intresset av att skydda de enskildabankkundernaykonsumenlerna måste dock aUtid vägas mot insättarkollektivets kravpå skydd för de medel som anförtrotts banken. Vidare måste penning- ochkreditpolitiska aspekter beaktas. Det ankommer enligt nuvarande ordning påbankinspektionen att göra denna avvägning. Som nämnts gäUer inteavtalsvillkorslagen för bankerna utan inspektionen utför sinavtalsvillkorsgranskning med stöd av bestämmelser i banklagstiftningen om ensund utveckling av bankverksamheten. I samband med tiUkomsten av avlalsviUkorslagen logsfrågan upp om bankomrädet borde undantas från lagens tUlämpning. Chefen förjustitiedepartementet konstaterade att de speciellt inrättade tillsynsmyndigheternapå bank- och försäkringsområdena redan var behöriga att granska och meddelaföreskrifter om innehåUet i avtalsformulär. Han ansåg det därför naturligt attde särskilda inspekfionsmyndigheterna ocksä i fortsättningen anförtroddesdenna uppgift. Beträffande bankverksamheten ansågs att man särskilt måstebeakta det intresse som de penningvärdande myndigheterna kan ha av att kunnaanlägga speciella penningpolifiska aspekter på villkoren för bankernaskreditgivningsverksamhet (prop. 1971:15 s. 69). Då avtalsvillkorslagenstUlämpningsområde utvidgades ansågs att undantaget för verksamheter somstår under tiUsyn av bank- eller försäkringsinspektionen borde bestå (prop.1976/77: 110 s. 36). 1981/82:180 112 Enligt min mening är det - med hänsyn till attavtalsvillkorsgranskningen hänger infimt samman med inspektionens övrigatillsynsarbete - naturligt och rationeUt att bankinspektionen handhar dennauppgift. Inspektionen har de särskilda kunskaper och resurser som behövs föratt kunna göra en samlad bedömning av hur konsumentskyddet på detta område börutformas för att kunna förenas med banklagstiftningens och den kredit-politiskalagstiftningens krav. Jag anser därför i likhet med banklagsutredningen och deremissinstanser som yttrat sig i denna fråga att granskningen av bankernasavtalsvillkor också bör ankomma på bankinspektionen. Vid sin granskning har bankinspekfionen tillämpatprinciperna i avlalsviUkorslagen och har mot denna bakgmnd förhandlat medbankerna om utformningen av skuldebrevsformulär och även andra formulär som haravseende på bankernas verksamhet gentemot konsumenterna. Kontakter har därvidtagits med . Jag förutsätter att sådana kontakter kommer atttas även i fortsättningen. bedriver vUlkorsgranskning inom vittskilda områden. Verket har därigenom byggt upp gransknings- ochförhandUngsmtiner, erfarenheter av standardavtal m.m. Det är angeläget att debåda myndigheterna fortlöpande utbyter erfarenheter och diskuterar uppkommandefrågor och således etablerar ett nära samarbete. Genom ett sådant samarbetemöjliggörs också en enhetlig bedömning av olika avtalskonstmktioner. Frågan omformerna för samarbetet återkommer jag fill. De synpunkter jag framfört i fråga om bankemasavtalsvillkor kan i stort sett anläggas också på de villkor somkreditaktiebolagen, hypoteksinsfituten, fondbolagen och fondkommissionsbolagenanvänder mot konsumenterna. Även här måste det göras en avvägning mellankonsumentskyddsintresset och de krav som de för dessa företag gällande lagarnasamt den kreditpolitiska lagstiftningen stäUer. Enligt min mening bör därförbankinspektionen också på dessa områden handha avtalsvillkorsgranskningen. Jagbiträder alltså banklagsutredningens förslag även i denna del. Vad gäller finansbolagen omfattas de som tidigarenämnts av avtalsvUl-korslagens tillämpningsområde. Delta innebär att detankommer på att granska de avtalsvillkor som finansbolagenanvänder gentemot konsumenterna. Emellerfid kan också bankinspektionen medstöd av tillsynsbestämmelserna i lagen (1980; 2) om finansbolag ingripa motfinansbolagens avtalsvillkor.