prop · G503206 · 1981-12-31 00:00:00 — Protokoll III avser förbud och restriktioner vid användningav brandvapen. Art. 1 innehåller diverse definitioner av begrepp somförekommer i protokollet. Art. 1. punkt 1 definierar begreppet brandvapen.Definitionen inkluderar såväl s. k. flamvapen (typ eldkastare och fougasser)som s. k. intensivbrandstridsmedel. Särskilda brandämnen räknas inte upp idefinitionen, men det är uppenbart att ämnen som magnesium, termit, termat, napalmoch trietylaluminium är inkluderade. Det har varit nödvändigt att avskilja vissammunition vars karaktär är oklar. Därför stadgas att brandvapen inte omfattarlys-, spårljus-, rök- eller signalammunition. Som brandvapen anses inte heller ammunition medkombinerade effekter. Sådana ammunition bygger sin verkan på genomträngning,tryck- eller splitterverkan och har dessutom brandverkan såsom en fliläggseffekt.Undantaget avser vapen med kombinerade effekter som inte är specifiktkonstruerade för att åstadkomma brännskador på människor, utan för att användasmot militära mål som pansrade fordon, flygplan samt installafloner på marken.Vid sådan användning har inte vapnens direkta brandverkan någon avgörandebetydelse. 1981/82:206 11 Art. Ipun/:f2 definierar begreppet "koncentration avcivila". Protokollet tillerkänner en "koncentration av civila"ett närmast totalt skydd mot luftangrepp med brandvapen. Definitionen innebärinte att städer och byar generellt klassificeras som koncentration av civila.Om huvuddelen av befolkningen har flytt eller evakuerats från en stad, förlorarstaden sitt folkrättsliga skydd mot brandvapenangrepp. Skulle befolkningen haevakuerats från en del av en storstad, är det knappast riktigt att betecknaden endast delvis befolkade staden som en koncentration av civila. Punkt 2stadgar att enbart befolkade delar av städer skall anses som koncentration avcivila. Att göra en motsvarande uppdelning av mindre samhällen är intemeningsfullt eller möjligt. Definitioner har också införts av begreppen "militäramål" och "civila objekt". Dessa är av grundläggande betydelseeftersom endast militära mål får utsättas för anfall, medan civila objekt skallerhålla skydd mot vapenverkan. De i protokollet införda definitionerna överensstämmermed vad som angivits i art. 52 i tilläggsprotokoll I till Genévekonven-tioner. Punkt 5 definierar begreppet "möjligaförsiktighetsmått" eftersom sådana försiktighetsåtgärder skall vidtas omanfall utföres med icke luftburna brandvapen mot mål inom enbefolkningskoncentration. Art. 2 - som berör protokollets kärna - har rubriken"skydd för civila och civil egendom". 1 punkt 1 stadgas ettovillkorligt förbud mot att låta civilbefolkningen, enskilda civila ellercivila objekt utgöra mål för anfall med brandvapen. Detta innebär endast enupprepning av de begränsningar som gäller för alla typer av anfall enligtartiklarna 51 och 52 i tilläggsprotokoll I till Genévekonventionerna. Den ur folkrättslig synpunkt nya begränsningen vidanvändning av brandvapen framgår av art. 2, punkt 2. Enligt denna är det underalla omständigheter förbjudet att anfalla militära mål belägna i enkoncentration av civila med luftburna brandvapen. Termen "luftburna"innebär i detta sammanhang att brandvapnen insätts från flygplan, helikoptrareller andra typer av luftfartyg. Före anfallet måste därför befälhavaren förflygstyrkan informera sig om läget i målområdet eller själv konstatera huruvidadet förekommer någon koncentration av civila. Av art. 2, punkt 3 framgår vidare att det under vissaomständigheter även är förbjudet att använda icke luftburna brandvapen,exempelvis brandgranater, brandraketer och eldkastare för att anfalla militäramål belägna i en befolkningskoncentration. Sådana anfall är tillåtna endast omdet militära målet är klart avskilt från befolkningskoncentrationen och möjligaförsiktighetsåtgärder vidtas för att begränsa brandverkan till det militäramålet och för att undvika eller i varje fall reducera oavsiktliga skador påcivila och civil egendom till ett minimum. Även när det gäller insats av icke luftburna brandvapenmot mål i en 1981/82:206 12 koncentration av civila finns sålunda starkarestriktioner, men möjligheten kvarstår att exempelvis sätta in eldkastare och napalmraketermot befästningar och ledningscentraler i städer. En svårighet är dock att detär den lokale befälhavaren som skall avgöra huruvida de angivna villkoren förinsats med brandvapen är uppfyllda. Militär personal skyddas endast indirekt genombestämmelsen i art. 2, punkt 2. 1 övrigt finns inga regler som rörkombattanter. Protokollet kan därför karakteriseras som ett partiellt brandvapenförbud. ÖB betonar i sitt yttrande att främst landminor men ocksåvissa typer av försåtvapen spelar en framträdande roll i mindre statersplanläggning av sitt invasionsförsvar. Mot denna bakgrund sägs det vara avstörsta vikt att inga restriktioner införs, vilka skulle kunna påtagligt hindraeller försvåra användningen av landminor och försåtvapen i mindre statersdefensiva försvar. Oavsett syftet måste dessa vapensystem emellertid användasså, att risken för skador och förluster på civila blir så liten som möjligt.Detta syfte, anser ÖB. kommer att främjas genom nu föreslagna regler. Vid den granskning som gjorts beträffande tillämpningen avprotokoll 11 om landminor och försåtvapen har framgått att reglerna i nämndaprotokoll inte bedöms få några från svensk försvarssynpunkt negativa konsekvenser. ÖB välkomnar de nya reglerna om skydd för FN-styrkor och FN-observatörer. Beträffande protokoll III om brandvapen vill ÖB anmäla attfillämpningen av nämnda protokoll inte möter några svårigheter, eftersombrandvapen inte ingår i det svenska försvarets utrustning. ÖB anserdet vara av stor vikt att svensk militär personal i så tidigt skede som möjligtskall kunna konstatera om en motpart gör sig skyldig till avtalsbrott. Dettaunderlättas genom att reglerna i protokoll III, enligt ÖB:s mening, är lättaatt tolka och lära ut. ÖB framhåller slutligen att en ratificering av FN:svapenkonvention med vidhängande protokoll medför att svensk militär personalmåste erhålla undervisning om innehållet i konventionen samt de treprotokollen. Denna undervisning kan väl inrymmas i den folkrättsliga utbildningsom genomförs inom försvarsmakten. Framläggandet av markeraravslutningen på ett omfattande förhandlingsarbete, som pågått under en stor delav . 1981/82:206 13 har tagit mycket aktiv del i dettaförhandlingsarbete. I detta sammanhang måste framhållas vilka betydandesvårigheter som föreligger då det gäller för staterna att överenskomma omrestriktioner i befintliga vapensystem. Närmast föregående folkrättsligabegränsning av vapen var Genéveprotokollet om förbud mot användning avbakteriologiska och kemiska vapen, vilket antogs 1925. Det har sålundaförflutit ett liknande vapenavtal tillkom. Från humanitärutgångspunkt är detta långa uppehåll oroande. Å andra sidan måste svenskaregeringen med stor tillfredsställelse konstatera att det nu varit möjligt förstaternas representanter att komma överens om den nya vapenkonventionen meddess tre protokoll innebärande viktiga begränsningar av vapen, vars verkningarkan anses som särskilt inhumana. Det har från en del håll framförts att vapenkonventionens fillkomstinte innebär annat än en marginell förbättring från humanitär utgångspunkt,eftersom konventionen inte utgör något hinder mot att inleda väpnadekonflikter. Inte heller begränsas parternas möjligheter att under en konfliktgenomföra militära operationer eller använda alternativa vapen i stället för deförbjudna. Jag vill gentemot detta framhålla att betydelsen avvapenkonventionens tillkomst inte får underskattas. Det är från humanitärsynpunkt långt ifrån oväsentligt om de civila kan få ett bättre skydd mot degrymma effekterna av brandvapen. Likaså är det en betydande humanitär vinst omde civila offren för landminor och försåtvapen kan reduceras. De regler som nuföreligger är emellertid endast att betrakta som ett första steg och måstedärför kompletteras inom en relativt snar framtid. Konventionens regler omöversyn är av stor betydelse i detta sammanhang. 4.2 Ratinkation av konventionen En ratifikation av konventionen förutsätter att denratificerande staten ansluter sig till minst två av de bifogade protokollen. Från svensk synpunkt kan de tre protokollens värde bedömaspå följande sätt: Protokoll I om splitter, som inte kan upptäckas medröntgen, torde knappast ha annat än ett mycket begränsat,huvudsakligen politiskt värde. Det finns möjlighet att protokollet kanfå betydelse i samband med utvecklingen av nya vapen. Protokoll II innebären nyhet eftersom det är första gången som användning av landminor och försåtvapenblir folkrättsligt reglerad. De nya relgerna torde kunna medföra att parter,som biträder protokollet, kommer att iaktta större försiktighet vidanvändning av dessa vapen. Av särskild betydelse är de regler, som förbjuder varjeform av urskillningslös användning av dessa vapen. Reglerna för användning av 1981/82:206 14 minor och försåtvapen i befolkade områden kan får stortvärde, särskilt om metoderna för att varna civilbefolkningen kan göraseffektiva. Dessa regler gäller dock inte för fjärrutlagda minor, eftersom dennamintyp över huvud taget inte bör användas i närheten av befolkade områden pågrund av bristande precision. Fjärrutläggning av minor kan numera ske inom storaområden, men precisionen vid utläggning blir sämre än om minor läggs ut förhand. Detta motiverar särskilda försiktighetsåtgärder vid utläggning utöver detgenerella förbudet mot urskillningslös användning. 1 protokoll II har reglerna omförsiktighetsåtgärder knutits till möjligheterna att bestämma minornas lägen.Vid fjärrutläggning av defensiva, förplanerade minfält torde precisionen i deflesta fall bli tillräcklig för att minornas lägen skall kunna anges iprotokoll eller minkartor. I sådant fall ställs inte krav på att minorna skallvara försedda med anordning för självdestruktion. Vid fjärrutläggning av minor i en stridssituation är detmindre troligt att minornas lägen kan anges med tillräcklig noggrannhet.Minorna skall då vara försedda med anordning för självdestruktion varigenomrisken för urskillningslös verkan minskar. Emellertid är det normalt den lokale befälhavaren, somavgör valet av mintyp. Detta kan medföra att minor utan anordning för självdestruktionutläggs även om minornas lägen inte kan protokollföras. Ett skäl fill ettsådant beslut kan vara en önskan att spara de minor, som är försedda medanordning för självdestruktion. Genom att använda enklare minor, som kan varaaktiva , ökar risken för urskillningslös verkan iväsentlig grad. Med hänsyn härtill och till staternas stigande intresseför fjärrutläggning av minor är det nödvändigt att uppmärksamt följa hurreglerna i protokoll II om fjärrutlagdaminor kommer att tolkas och tillämpas av parter till konventionen. Det ärviktigt att skyddet mot urskillningslös verkan inte under några omständigheterfår reduceras. Försåtvapen och olika typer av försåt har ofta använts avsmå stater, som vill försvara sig mot invaderande motståndare. Det är därförorealistiskt att tänka sig ett totalförbud mot alla försåtvapen. Emellertid har försåtvapen fått en alltvidare användning och ofta utformats på ett sätt, som strider mot grundläggandehumanitära principer. De har ofta använts förrädiskt och haft extremt inhumanaverkningar. Med hänsyn till skyddet av både civilbefolkning och kombattanterär det viktigt att den utpräglat inhumana användningen av försåtvapen förbjudessåsom skett i protokoll II. De nya bestämmelserna angående protokollföring av minfältoch försåtminerade områden måste hälsas med tillfredsställelse med hänsyn tillcivilbefolkningens ökade möjligheter till skydd mot kvarliggande krigsmaterielefter flentligheternas upphörande. Från överbefälhavarens sida har inte helleranmälts några svårigheter, då det gäller reglernas praktiska tillämpning: 1981/82:206 15 Bestämmelsen om överlämnande av minkartor till andraparten är inte bindande så länge några av motpartens styrkor står kvar på felsida om gränsen. Skälet kan vara att tillbakadragande har fördröjts avtransporttekniska eller andra förhållanden. Så länge styrkor finns kvar inomfel område kan de uppfattas som ockupationstrupp. Mot denna bakgrund kan detfinnas säkerhetspolitiska motiv för motparten att hemlighålla mineringar,vilka kan få betydelse vid återtagning av eget område. Regeln om minprotokolls överlämnande i det s. k.ockupationsfallet tar sålunda inte tillräcklig hänsyn till civilbefolkningenssäkerhet. Från u-landsgruppen hävdades att den part som har motsidans styrkorkvar på sitt område, skulle kunna allvarligt försämra sina möjligheter attåtererövra området om kvarvarande mineringars lägen skulle uppges. Dettainnebär sålunda att man prioriterar återtagande av besatt (ockuperat) områdehögre än säkerheten för egen kvarvarande civilbefolkning. Från svensk utgångspunkt måste säkerheten förcivilbefolkningen i gränsområdena prioriteras högst. Det är bl. a. mot dennabakgrund som hävdat nödvändigheten av att vid fientligheternasupphörande och oavsett styrkornas lokalisering, genom unilateralt tillkännagivande,bilateral överenskommelse med motparten, hänvändelse till FN:sgeneralsekreterare eller på annat sätt få kännedom om de mineringar, sommotparten kan ha utlagt inom svenskt territorium. Särskilt bör eftersträvas,att bestämmelser om överlämnande av minprotokoll införes i avtal om eld upphör.Bestämmelserna i artikel 7:3(a)(i) och 7:3(c) ger grund för ett sådanthandlingssätt. De nya bestämmelserna om skydd av FN-styrkor, FN-grupperoch FN-observatörer kan medföra ökad säkerhet för FN-personalen och måstedärför välkomnas. Reglerna om internationellt samarbete för röjning avminfält och försåtminerade områden innebär inga bindande åtaganden för någonpart. Den allmänna inriktningen mot ökad internationell samverkan bör förhoppningsvisfå positiva konsekvenser. verkar aktivt härför inom olika FN-organ. Beträffande protokoll III kan sägas att uppmärksamhetensedan länge varit riktad mot brandvapnen på grund av deras synnerligenallvarliga medicinska effekter och urskillingslösa verkan. Redan på 1930-taletframlades förslag om förbud mot användning av brandvapen i internationellakonflikter, men förslaget kunde inte genomföras. Under kombrandvapen till vidsträckt användning främst vid de omfattande bombningarna avstorstäder och dessa vapen förorsakade mycket stora förluster blandcivilbefolkningen bl. a. i , och . Under konflikter, somförekommit efter 1945, har brandvapen återigen tagits i bruk delvis för nyauppgifter. Det har sålunda ansetts lämpligt att använda främst napalm för attanfalla utspridda gerillaförband samt förstöra civil bebyggelse utanför städer.Napalm har också använts för understöd åt 1981/82:206 16 egna markförband samt för förstöring av motpartens förrådsamt flygplan och fordon på marken. Även dessa typer av anfall har medförtomfattande och allvarliga personskador. I samband med försöken att skapafolkrättsliga förbud mot vissa särskilt inhumana vapen har brandvapnen kommitatt stå i centrum för intresset. Allt fler medicinska experter har medgett attomfattande brännskador på människor medför svåra och långvariga lidanden -skadorna kan sålunda med fog anses som överflödiga. Den psykologiska effektenvid skadetillfället kan också förvärra skadorna, särskilt bland civila. Behandlingenav större brännskador är tids- och resurskrävande samt smärtsam för den sårade.Särskilt under krigsförhållanden ger behandlingen osäker grund förrehabilitering. Jämsides med dessa medicinska verkningar har risken förspridning vid angrepp med brandvapen och därav följande urskillingslös verkankommit att uppmärksammas allt mera. Förslag om totalt förbud mot användning av alla brandvapenhar framförts av en grupp mindre stater, däribland Sverige.Detta förslag mötte från början starkt motstånd från vissa NATO-stater, sombetonade brandvapnens militära betydelse och försökte tona ner de medicinskaverkningarna. Trycket från allmänna opinionen medförde dock en gradvis ändradinställning inom sistnämnda grupp. Detta ledde till att ochNederländerna i början av framlade förslag om restriktioneri användningen av napalm i syfte att ge civilbefolkningen ett visst skydd motbrandvapen. Förslaget innehöll däremot inte någon bestämmelse om skydd förmilitär personal. Protokoll III innebär visserligen inte att all användningav brandvapen blir förbjuden, vilket och andra stater eftersträvade,men de nya reglerna torde dock få stort värde genom att civila får ettväsentligt bättre skydd . Bland de begrepp, som definierats, ingår"koncentration av civila", vilket har betydelse även i samband medtilläggsprotokoll I till Genévekonventioner. Det är värdefullt attockså utrymningstransporter från städer och områden anses som en koncentrationav civila och följaktligen skall erhålla skydd. Brandvapen har haft särskilt svåra verkningar på civila ide fall då vapnen använts mot militära mål belägna inom en stad, by ellerliknande befolkningskoncentration. Anfall har som regel insatts från luften,vilket generellt ger större spridning i målet än vid markanfall. Den nyaregeln, som förbjuder brandvapenanfall från luften mot mål av detta slag, kandärför bedömas som mycket betydelsefull. Det är fortfarande tillåtet att använda brandvapen vidanfall på marken mot nämnda typ av mål. Tillståndet är emellertid kringgärdatav så starka restriktioner att risken för urskillningslösa effekter på civilatorde kunna bedömas som förhållandevis liten. hade konventionen undertecknats av 45stater. 1981/82:206 17 Det är ettstarkt önskemål att konventionen ratificeras av de statersom har undertecknat den, och därutöver finner vidsträckt anslutning av andrastater! Konventionen och dess bifogade protokoll utgör ettbetydelsefullt tillskott till den internationella humanitära rätten tillämpligi väpnade konflikter. har i förhandlingsarbetet, i enligt med sinautrikespolitiska traditioner, engagerat sig hårt och spelat en väsentlig rollför att nå detta resultat. Jag förordar att tillträder konventionenifråga samt förklarar sin anslutning fill samtliga dess protokoll. Även om har hälsat tillkomsten av FN:svapenkonvention med stor tillfredsställelse måste jag framhålla attflera frågor återstår att lösa. Som tidigare framgått är det nu framlagda partiella brandvapenförbudetendast att anse som ett etappmål på vägen mot ett fullständigt brandvapenförbud.De medicinska effekterna av brandvapen är lika allvarliga oavsett omcivilpersoner eller kombattanter blir träffade. Från humanitär synpunkt är detdärför angeläget att även bereda kombattanter skydd mot brandvapnensverkningar. Det är beklagligt att vissa stater inte velat acceptera några somhelst regler till skydd för kombattanter. Mot denna bakgrund bedömer jag detsom nödvändigt att fortsätta ansträngningarna på att få till stånd ett totaltförbud mot användning av brandvapen. Det är vidare beklagligt att staterna, trots allt materialsom presenterats i frågan, ännu inte kunnat biträda det av och andrastater framlagda förslaget till konstruktionsregél beträffande finkalibrigavapensystem. Visseriigen har antagit enresolution beträffande dess vapensystem, vilken torde bifogas denna propositioni svensk översättning (bilaga 5). Antagandet av denna resolufion är endast attanse som en interimslösning. Ansträngningarna från svensk sida beträffandedessa vapensystem måste därför fortsätta. Under vapenkonferensen väcktes förslag också beträffandeandra vapen med särskilt inhumana verkningar, däribland de extrema tryckvapnen (s.k. kvävningsbomber) samt vissa splitterbomber med extremt stor yttäckandeverkan. Förslagen hann emellertid inte behandlas under konferensen. De bördärför tas upp på en översynskonferens. Mot bakgrund av vad som här anförts finns det starka skälsom talar för att en uppföljning av bör äga rum inom enrelativt snar framtid. Prop.1981/82:206 18 4.4 Åtgärder till följd av en ratiflkation 1 samband med en ratifikation påtar sig svenska regeringenett ansvar för att det bland berörd militär personal sprides kunskap ominnehållet i och särskilt i de tre protokollen. Dessutom skallden militära personalen informeras om hur de nya reglerna skall tillämpas.Förberedelser härför har redan vidtagits inom den militära organisationen. mån så erfordras kan den av chefen för försvarsdepartementet tillkalladekommittén angående folkrättens tillämpning m. m. under väpnade konflikter,folkrättskommittén, biträda i arbetet. Eftersomsvenska försvarsmakten helt saknar brandvapen och dessutom redan tillämparregler i stort liknande dem, som avses gälla för landminor och försåtvapen,torde inlärning och utbildning inte ställa några stora krav. Det är emellerfidviktigt att svenska kombattanter är väl förtrogna med de nya bestämmelserna föratt snabbt kunna konstatera eventuella avtalsbrott av en motpart. Protokoll I-III innehåller ett antal regler som kaninverka på konstruktionen av i aktuella vapentyper. Efter samråd medchefen för försvarsdepartementet har jag funnit att dessa regler bör ligga tillgrund för arbetet inom den av chefen för försvarsdepartementet utseddadelegationen för folkrättslig granskning av vapenprojekt för det svenskamilitära försvaret. Mot denna bakgrund har riktlinjerna för delegationensverksamhet omarbetats och ansluter sig nu till bestämmelserna ivapenkonventionen. Med hänvisning till vad jag nu anfört hemställer jag attregeringen föreslår att godkänna konventionen angående förbud moteller inskränkningar i användningen av vissa konventionella vapen samt de tillkonventionen bifogade protokollen avseende icke-detekterbara fragment(Protokoll I), landminor, försåtvapen och andra anordningar (Protokoll II) samt brandvapen (Protokoll III). Regeringen ansluter sig till föredragandens övervägandenoch beslutar att genom proposition föreslå att godkänna konventionenangående förbud mot eller inskränkningar i användningen av vissa konventionellavapen samt de till konventionen bifogade protokollen. Konvention om förbud mot eller inskränkningar ianvändningen av vissa konventionella vapen som kan anses vara ytterst skadebringandeeller ha urskillningslösa verkningar De höga fördragsslutande parterna. Som erinrar om att varje stat i enlighet med Förentanationernas stadga är skyldig att i sina internationella förbindelser avståfrån våldshandlingar eller hot om våld, vare sig riktat mot någon annan statssuveränitet, territoriella integritet eller politiska oberoende eller på annatsätt oförenligt med ändamål, som vidare erinrar om den allmänna principen om skydd förcivilbefolkningen mot verkningarna av fientligheter, söm utgår från den folkrättsliga principen att rätten förparterna i en väpnad konflikt att välja stridsmetoder eller stridsmedel inte ärobegränsad samt principen som förbjuder användning i väpnade konflikter avvapen, projektiler samt krigsmateriel och stridsmetoder av sådant slag att dekan förorsaka överflödig skada eller onödigt lidande, som även erinrar om att det är förbjudet att användastridsmetoder ellei" stridsmedel som är avsedda att eller kan tänkasförorsaka omfattande, långvariga och svåra skador på den naturliga miljön, som bekräftar sin fasta föresats att civilbefolkning ochkombattanter i fall som inte täcks av denna konvention eller av andrainternationella avtal alltid skall stå under de folkrättsliga principers skyddoch överhöghet som härleder sig från etablerad sedvana, humanitetens principeroch det allmänna samvetets bud. som önskar bidra till internationell avspänning,avslutande av kapprustningen och skapande av förtroende mellan staternasamt Conventionon the Prohibition or Restrictions of the Use of Certain Conventional Weapons whichmay be Deemed to be Excessively Injurious or to have Indiscri-minate Effects The High Contracting Parties,