prop · G503122 · 1981-12-31 00:00:00 — Lantbruksstyrelsenframhåller att den föreslagna förstärkningen med 30 plus 50 nya tjänsterinnebär att organisationen i stort kommer i nivå med dagens reella behovsamtidigt som övervägande delen av vikariebehovet fillgodoses. tillstyrker utredningens förslag om elt ökat antal tjänster,men framhåller att de 30 reellt nya tjänsterna enbart löser det akuta behovetav arbetskraft och alt övriga föreslagna fasta tjänster utgör en besparing.Förbundet hävdar att distriktsveterinärernas arbetstid genomsnitfligtväsentligt överstiger vad som i samhället i övrigt är normalt. Jagdelar utredningens uppfattning alt en förstärkning av dislriktsvete-rinärorganisalionenär nödvändig. Den nuvarande dimensioneringen av di-striklsveterinärorganisationenfastställdes av . Härefter har förutsättningarna vad gällerdjurantal och behovet av velerinärvård ändrats. Arbetsbelastningen inomdistriktsveterinärorganisationen har med anledning härav i vissa distriktblivit avsevärt högre än som kunde förutses. Vid en riksomfattande översyn somgenomfördes av lantbruksslyrelsen framkom alt arbetsbelastningeni vissa distrikt är oacceptabelt hög. Trots detta fungerar dislriklsveterinärorganisalioneni allmänhet på ett för djurägarna tillfredsställande sätt, mycket beroende på högarbetsinsats av distriktsveterinärerna. Prop.1981/82:122 11 Tilldelningenav distriktsveterinärtjänster har, som framgår av ovanstående redovisning,varit otillräcklig. Jag föreslår därför att antalet tjänster inom dislriktsveterinärorganisalionenökas så alt det får uppgå till högst 390. Jag föreslår vidare att samtligatjänster benämns distriktsveterinärtjänster i distriktsvelerinärorganisationen. Genomden förstärkning av organisationen som jag föreslagit ersätts nuvarandevikariatsystem i betydande utsträckning med fasta tjänster. I medeltal kommerhärigenom varje distrikt att ha drygl fyra veterinärer. I vatje distrikt börliksom nu finnas en förste distriktsveterinär med uppgift att leda och fördelaarbetet inom distriktet. Verksamheten inom distriktet bör detaljplaneras. Enutgångspunkt skall härvid vara alt varje distrikt i princip skall klaraverksamheten med tilldelade fasta tjänster ulan tillskott av vikarier utifrån. Föralt minska belastningen på distriktsveterinärerna och för all veterinärernaskunnande och lid skall kunna utnyttjas bättre har utredningen även övervägtmöjligheten att överföra mindre kvalificerade arbetsuppgifter på annanarbetskraft. Utredningen har sålunda framhållit att sådana arbetsuppgifterefter viss genomgången utbildning i ökad utsträckning bör kunna utföras avdjurägarna själva. Utredningen har även erinrat om att husdjursföreningarna ilandet har ca 500 assistenter för fältarbetet med semin- och kontrollverksamhetsamt djurhälsovård. Elt betydande antal assistenter finns även inom denhälsokontrollverksamhet som anordnas av slakteriförbundel. Någraremissinstanser har kommenterat utredningens synpunkter på denna fråga.Riksrevisionsverket () framhåller sålunda att om mindre kvalificeradeingrepp och åtgärder överlåts lill andra personalkategorier eller tilldjurägarna själva, bör detta leda lill en minskning i behovet av distriktsveterinärer.Lantbrukarnas riksförbund () anser att distriktsveterinärens arbete i mångafall är alltför ensidigt inriktat på ren akutsjukvård av rufinkaraklär ochbetonar viklen av att i större omfattning än överlåta till djurägareeller assistentpersonal att utföra rutinbehandlingar. Lantbruksstyrelsendäremot ställer sig tveksam fill om någon arbelsfid av betydelse kommer attfrigöras genom alt icke velerinärutbildad personal tas i anspråk för vissauppgifter inom djursjukvården. Styrelsen anser vidare att ytterligareöverväganden behövs i fråga om vilka uppgifter som skulle kunna tas om hand avannan personal. påpekar alt en utökad djurägarinsalsfordrar och förutsätter ökad utbildning av djurägare. Utredningens förslag omatt använda annan personal än veterinärer i djursjukvården är enligt förbundetur flera synpunkter orealisfiskt. Enligtmin mening är utredningens förslag att i ökad utsträckning överlåta mindrekvalificerade djursjukvårdsuppgifter på djurägarna eller annan personal värtatt noga övervägas. Jag vill redan nu nämna att jag kommer alt föreslåatt distriktsveterinärerna närmare knyts till lantbruks- Prop.1981/82:122 12 nämnden.Ett av skälen härtill är att jag anser att frågor som berör djurens hälso- ochsjukvård i ökad utsträckning bör ingå i nämndernas rådgivnings-ochkursverksamhet. Det blir då naturligt att i denna verksamhet och i samråd meddjurägarnas organisafioner också lägga in utbildning av djurägare i bl. I del föregående har jag vidare betonat vikten av ökad samverkanmellan distriktsveterinärorganisationen och den organiserade hälsokonlrollverksamheleni näringens regi. Detla bör öka möjligheten att finna lämpliga former för mer akfivainsatser i djurhälso- och djursjukvården av den assistentpersonal som finnsinom de organisationer som anordnar hälsokontroll och seminverksamhet. En sådan ökad djurägarinsalsoch medverkan av assistentpersonal bör givetvis ske i samarbete med och påuppdrag av ansvarig veterinär. Delta är särskilt viktigt för att djur inteskall utsättas för onödigt lidande genom lekmannabehandling saml för attundvika missbruk av läkemedel framför allt med hänsyn till riskerna föröverförande av kemoterapeulika och andra preparat till hvsmedel. Det bör ankommapå lantbruksstyrelsen som huvudman för distriklsveterinärorganisationen attdiskutera med näringens organisationer om lämpliga former för en utökad lekmannamedverkani djursjukvården. I detta sammanhang villjag även ta upp frågan om samverkan i flervete-rinärstalioner. Djurhälsoutredningenhar förordat att flervelerinärslalioner inrättas framför allt i djurtätaområden samt där geografiska, produktionstekniska och andra förutsättningarfinns härför. Dessa kan enligt utredningen vara utformade som distriktsveterinärstalionerdär ett antal distriktsveterinärer samverkar eller som djurhälsocentraler därsamverkan avses ske mellan distriktsveterinärer och andra veterinärkategoriersamt organisationer som arbetar med djurens hälso- och sjukvård, l.ex. lantbruksnämnd,husdjursföreningar, slakteriföreningar, besiktningsveterinärer, regionalalaboratorier och djursjukhus. Lantbruksstyrelsen delar istort utredningens positiva principiella inställning till flerveterinärstationer,men påpekar att det enligt styrelsens erfarenhet i samband medinrättande av flerveterinärstationer uppkommer vissa praktiska problem medlokalanskaffning, biträdeshjälp o.d. Styrelsen framhåller att det är viktigtatt styrelsen får befogenhet att lösa dessa frågor även om de skulle innebäravissa ekonomiska åtaganden. LRF anför att erfarenheterna av de hitfillsinrättade flerveterinärstatio-nerna är övervägande positiva och konstaterar attfördelarna mer än väl uppväger de farhågor som tidigare uttalades fråndjurägarnas sida. LRF stöder därmed tanken att fältverksamheten i ökadutsträckning kan bedrivas i form av flerveterinärstationer. LRF framhållerockså alt inrättandet av djurhälsocentraler är en rationell väg att få till slåndden eftersträvade samordningen av olika aktiviteter inom husdjursområdet ochförordar att man tar vara på denna möjlighet vid lokalisering avdistriktsveterinärer och veterinärstationer för att eventuellt samordna lokalermed t. ex. husdjurs- 1981/82:122 13 föreningar.Sveriges veterinärförbund instämmer i utredningens mofiv för inrättande av flerveterinärstationer.Härigenom kan enligt förbundets mening en bättre planering av arbetet möjliggöras.Förbundet anser att statens personalomkostnader reduceras och att den veterinäraservicen förbättras. Det är därför enligt förbundets uppfattning rimligt attstaten åtar sig det direkta ekonomiska ansvaret för inrättande och drift av flerveterinärstationer,eftersom denna organisafionsform ulgör en möjlighet tillrationaliseringar. Jag har tidigareunderstrukit vikten av en ökad samverkan mellan olika veterinära kategorier ochandra personer och organisationer som har anknytning till djurens hälso- ochsjukvård. Jag har också framhållit behovel av att alla möjligheter tas tiilvåra för alt finna lösningar som pä olika sätt förbättrar arbetsförhållandenaför distriktsveterinärerna. Enligt min mening kan inrättande av flerveterinärstationerbidra till att nå nyssnämnda mål. Båda de av utredningen föreslagna samarbelsformerna,distriktsveterinärstalioner och djurhälsocentraler, lorde medföra minskadsårbarhet vid akut uppkomna vakanssiluafioner. Vidare ger den personliga kontaktenvid en flerveterinärstation en möjlighet till utveckling av den enskildeveterinärens kunskaper till gagn för den djurägande allmänheten. Erfarenheternaav den hitintills bedrivna försöksverksamheten med flerveterinärstationer ärockså övervägande positiva. Med hänsyn lill de fördelar som står att vinna försåväl veterinärer som djurägare föreslår jag därför en successiv uppbyggnad av flerveterinärstationer.Jag är emellertid angelägen om att framhålla all flerveterinärstationer endastbör inrättas där detta av geografiska och andra praktiska skäl är lämpligt ochatt djurägarnas service inte väsentligt får försämras genom längre avstånd tillnärmaste veterinär. Jag vill i delta sammanhang påpeka att önskad samverkanockså kan åstadkommas inom ramen för ett distrikt även om tjänsleinnehavarna ärplacerade på skilda stalioneringsorter. Det ankommer på lantbruksslyrelsenalt indela landet i veterinärdislrikt saml bestämma tjänsigöringsområden och stafioneringsorter.Styrelsen bör härvid efter samråd med näringens organisationer för varjeenskilt distrikt väga för- och nackdelar med inrättande av flerveterinärstationer.Jag vill slutligen framhålla att inrättande av flerveterinärstationer och annansamverkan i distrikten underlättas i hög grad om de tjänster som nyinrättasplaceras på de orter som i nuvarande organisation har en eller flera dislriklsveterinärer. Somlantbruksslyrelsen framhållit uppkommer i samband med inrättande avveterinärstationer vissa problem med bl.a. lokalanskaffning. Enligt min meningtalar praktiska skäl för att lantbruksnämnderna i första hand kontaktar berördakommuner för att lösa lokalfrågorna. När del däremot gäller djurhälsocentralerkan det vara ändamålsenligt att där så är möjligt förlägga dessa till lämplighusdjursförenings lokaler eller lill ett regionall laboratorium. Kostnadernaför hyra och drift av lokalerna bör hänföras fill Prop.1981/82:122 14 verksamhetenoch jag kan därför inle biträda veterinärförbundets förslag att staten skallstå för lokalkostnader m. m. Jagbiträder däremot djurhälsoulredningens uppfattning att det kan vara lämpligtatt stimulera fill samarbete i flerveterinärstationer genom att statliga medelunder ett uppbyggnadsskede anvisas för anskaffande av telefonväxel m.m. Jagföreslår därför att lantbruksstyrelsen får disponera 0,5 milj. kr. förkostnader i anslutning till inrättande av flerveterinärstationer. Djurhälsoulredningen har, bl.a.som ett led i sina rationaliseringsslrä-vanden, föreslagit databehandling avdistriktsveterinärernas praklikjour-naler. Utredningen påpekar att försöksverksamhelmed datorisering av veterinärmedicinska data har pågåtti och län. Erfarenheterna är positiva. Från näringens sidaframförs också att man svårligen kan undvara ifrågavarande moderna hjälpmedel omman vill nå en resullatgivande ökad satsning på profylax och genomföra densamordning inom djurhälsovården som är önskvärd. En systematisering avveterinärernas praktikjournaler med hjälp av ADB bör enligt utredningenunderlätta veterinärernas administrativa arbete och ge en säkraresjukdomsstatistik samt möjUggöra en kontinuerlig redovisning av veterinärmedicinskaobservationer och åtgärder i den enskilda besättningen. Vidare kan denföreslagna systematiseringen utgöra ett värdefullt stöd i avelsarbetel främstvad avser nötkreatur men sannolikt också vad avser svin genom att olikasjukdomars genetiska betydelse kan vägas in i avelsarbetel. Slutligen utgörinsamlade veterinärmedicinska data ett värdefullt underlag vid forsknings- ochutvecklingsarbete som berör djurhälsovård och djursjukvård. Kostnaderna för delföreslagna datasystemet beräknas av utredningen uppgå till 2 milj. kr. Remissinstansernaär övervägande posifiva till utredningens förslag. Statskontoret finner detdock inte styrkt att systemet ger den lönsamhet som anges samt påpekar att detinte är klarlagt vilken organisafion som skall ansvara för driften av systemetom det införs i hela landet. Jag vill för egen delframhålla att sedan utredningen framlagt sitt betänkande har LRF ställt iutsikt alt ta på sig ansvaret för driften av systemet samt för nödvändigtutvecklingsarbete i samband härmed. Lantbruksstyrelsen äger att mot ersättningerhålla utdalaredovisning för bl.a. smittskyddsbevakning ochsjukdomsstatistik. Jag anser därför att betryggande garantier har skapats förett framgångsrikt resultat och förordar därför att ett riksomfattandedatasystem för systematisering av veterinärernas prak-tikjoumaler snarastinförs. Regeringen eller efter regeringens bemyndigande lantbruksslyrelsen börträffa avtal om införande av systemet. Jag återkommer lill anslagsfrågan i delföljande (avsnitt 4). Jag föreslår att den nya distriktsveterinärorganisaiioneninrättas . Prop.1981/82:122 15 Vadgäller den regionala administrationen av djurens hälso- och sjukvård har djurhälsoutredningenföreslagit att länsvelerinärorganisationens nuvarande arbetsuppgifter förs övertill resp. lantbruksnämnd. Utredningensförslag tillstyrks av , statskontoret, lantbruksslyrelsen,i , övervägande antalet lantbruksnämnder, LRF ochHushållningssällskapens förbund. Förslaget avstyrks av livsmedelsverket,länsstyrelsernas organisalionsnämnd, övervägande antalet länsstyrelser,länsveterinärorganisationerna och . Vissaremissinstanser som yttrat sig anser att frågan ytterligare bör övervägas medhänsyn till uppgifter främst rörande livsmedelskontrollen. För egen del får jaganföra följande. I det föregående har jag framhållit att de framtida uppgifternavad gäller djurens hälso- och sjukvård kräver ökade insatser i fråga omplanering och prioritering av olika aktiviteter. Planeringen bör centraltutföras av lantbruksstyrelsen under medverkan av jordbruksnäringens organisafioner.Som djurhälsoutredningen påpekar bör också, bl. a. som ett led i en önskvärddecentralisering, den regionala planeringen och ledningen av djurens hälso- ochsjukvård förbättras. Det är härvid enligt min mening viktigt att den regionalaverksamheten på djurhälsoomrädel sätts i relation till statens och näringensövriga insatser inom främst animalieproduklionen. Regionalt svararlantbruksnämnderna för de statliga insatserna i fråga om rådgivning m. m. inom animalieproduklionen.Lantbruksnämnderna ombesörjer också en slor del av de administrativauppgifterna för distrikts veterinärorganisationen. Tillsynen över den allmänna hälso-och sjukvården bland husdjuren åvilar emellertid länsveterinärorganisationensom fungerar som ett fristående regionalt organ åt lantbruksslyrelsen.Länsveterinärorganisationen skall sålunda utöva fillsyn över veterinärernasverksamhet inom länet. Härutöver skall länsveterinärorganisalionen leda ochsamordna åtgärder mot djursjukdomar. I fråga om de sällsynta sjukdomar som ärupptagna i epizootilagen har denna uppgift. arbetsuppgifter ingår också att utöva upplysnings-och rådgivningsverksamhet. är alltså en frånlänsstyrelsen skild enhet vars verksamhet utövas av länsveterinären. Denne ärnumera tillika tjänsteman i och handlägger där framför alllsådana ärenden som åvilar som regionall organ för fillsynen m. m.enligt livsmedelslagen, djurskyddslagen och epizootilagen. lyddelänsveterinären under dåvarande veterinärstyrelsen. Länsveterinären var då enfrån fristående expert med skyldighet att biträda ifrågor rörande livsmedelskontroll, djurskydd och epizoolibekämpande. En direktbefälslinje gick då från den centrala veterinära myndigheten lilllänsveterinären. När veterinär-styrelsen upphörde fördelades dess uppgifter på lantbruksslyrelsenoch det Prop.1981/82:122 16 Det bestämdes då att länsveterinären skulle inplacerasi men det förutsattes att länsveterinären även skulle fullgörauppgifter ål båda dessa centrala verk i frågor som inte berörde länsstyrelsen.Länsveterinären utför i länsveterinärorganisalionen utanför länsstyrelsenifrågavarande uppgifter ål lantbruksstyrelsen. Den regionala stafiigaadministrationen för djurens hälso- och sjukvård är alltså, bortsett från merasällsynt förekommande epizootiärenden, uppdelad på lantbruksnämnd ochlänsveterinärorganisation. Jag delar djurhälsoulredningens uppfattning att delär angeläget att denna uppdelning upphör. Jag anser också i likhet medutredningen och flera remissinstanser att det regionala ansvaret för djurens hälso-och sjukvård bör åvila lantbruksnämnden. Länsveterinärorganisationensnuvarande arbetsuppgifter bör alltså föras över till resp. lantbruksnämnd. Ioch med delta upphör länsveterinärorganisationen och administrationenkoncentreras till ett regionalt organ. Härigenom kommer lantbruksnämnden attfå ett samlat ansvar och samlade resurser för de statliga regionala insatsernainom animalieproduklionen. Djurens hälso- och sjukvård kan sålunda planeras tillsammansmed övriga statliga insatser och sättas in i nämndens handlingsprogram. Enfördel härmed är enligt min mening att planeringen decentraliseras och attdjurägarna får ett ökat inflytande på inriktning och omfattning av djurens hälso-och sjukvård. Jag vill i detta sammanhang särskill betona att det är viktigtatt lantbruksnämnden beaktar den stora betydelsen som djurhälsanhar för de animalieproducerande företagens ekonomi. För att nämnden skall kunnafylla denna uppgift behövs ett intimt samarbete mellan husdjursrådgivare ochveterinärexpertis. Genom den föreslagna organisationsförändringen bör dennasamverkan kunna fördjupas och göras mer effektiv. Deuppgifter som bör överföras från länsveterinärorganisationen lilllantbruksnämnden är i vissa delar av administrafiv natur och kräver inte veterinärkompelens. Övriga uppgifter rörande övergripande tillsyn av det allmännasjukdomsläget, tillsynen av praktiserande veterinärers verksamhet, planeringoch samordning av olika insatser, medverkan vid planering och genomförande avlantbruksnämndens rådgivning inom husdjursområdet, djurskyddsfrågor m.m.förutsätter i flertalet fall veterinär sakkunskap. Sådan saknas f.n. vidlantbruksnämnderna. Utredningen har övervägt att föreslå en direkt överföringav resurser från länsstyrelserna till lantbruksverkel. I flertalet län finnsemellertid endast en länsveterinär. Utredningen har bl. a. därför tagit uppfrågan om vissa länsstyrelser skulle kunna dela på en tjänst med veterinärinrikining.På samma sätl skulle en eller flera lantbruksnämnder kunna dela på en velerinärtjänst.Ett motiv för en sådan delning skulle enligl utredningen vara alt det är svårtatt i en och samma person förena kompetens inom såväl djurens hälso- och sjukvårdsom livsmedelshygien m.m. LRFavvisar förslaget om en uppdelning av länsvelerinärljänster på det Prop.1981/82:122 17 sättutredningen föreslår, då det bedöms svårt att nå önskvärd samordning mellan tvålän. LRF föreslår därför i stället alt länsveterinären inordnas i lantbruksnämnden,varifrån denne fullgör sitt uppdrag som chef för di-striktsveterinärorganisalionenoch därmed sammanhängande samordningsfrågor. Länsveterinären föreslås i övrigtvara föredragande i i frågor rörande livsmedelskontroll, epizootiärendenm. För egen del vill jaganföra följande. har haft länsveterinärer i sinorganisation och funnit deras verksamhet värdefull, förutom inom de områdensom iradifionellt hör till den veterinära sekiorn även inom andra enheter pålänsstyrelse. Man framhåller från länsstyrelsehåll sålunda attlänsveterinärerna spelar en aktiv roll i samhällsplaneringen och bidrar lillall möjligheterna förbättras att få en allsidig bedömning i en rad ärendegrupper,bl.a. Jag anser därför att en tjänsteman medveterinärutbildning även i fortsättningen bör vara placerad i länsstyrelsen.Jag ser det som en allvarlig brist att den veterinärmedicinskasektorn inom lantbruksnämndernas verksamhetsfält inte är tillfredsslällandetillgodosedd. Frågan bör därför enligt min mening få följande lösning. Ilandet finns f. n. 32 tjänster som länsveterinär och biträdande länsveterinär.Två länsveterinärer finns i , , , ,, , och . Enligt min mening finnsdel skäl som lalar för att såväl samfiiga länsstyrelser som lantbruksnämnderhar en fasl tjänst med veterinär kompetens inom sig. För att kunna tillgodoseett sådant önskemål skulle 16 nya tjänster behöva inrättas. I nuvarande statsfinansiellaläge anser jag emellertid inle alt det är lämpligt alt föreslå en sådanresursförstärkning. I stället föreslår jag alt tillgängliga resurser fördelasmellan länsstyrelser och lantbruksnämnder med beaktande av nuvarandepersonaluppsättning. Lösningarna blir härvid olika i olika län beroende påtidigare tilldelning av tjänster. Avnaturliga skäl har dubblering av tjänster medgivits i huvudsak i de län som haren stor djurhållning och slor velerinärtäthet. Det är också här somlantbruksnämndens behov av egen och specialinriklad kompetens är mest framträdande. län där det f n. förekommer dubbleringar av länsveterinärtjänslerna förordarjag därför efter samråd med chefen för kommundepartementet att en av tjänsternavid resp. länsstyrelse förs över fill lantbruksnämnden i länet. I de län därdet endast finns en länsveterinär bör denne vara kvar i menåläggas alt tills vidare även biträda resp. lantbruksnämnd med uppgifterrörande djurens hälso- och sjukvård. Jag anser härutöver att man bör ta fastapå möjligheterna fill ett effektivt resursutnyttjande genom samarbete överlänsgränserna där så är möjligt av geografiska skäl. Jag vill därför, som ettförsta led i en sådan samverkan, förorda att den veterinär som blirplacerad vid lantbruksnämnden i 2 I98II82. Prop.1981/82:122 18 Älvsborgslän med som stalioneringsort skall biträda lantbruksnämnden iGöteborgs och län. Somjag tidigare framhålUt finns två länsveterinärtjänster i län med omfattandedjurhållning och stor veterinärtäthet. Ett undantag utgör . Dettalän har en intensiv animalieproduklion och en betydande livsmedelsindustri ochbör därför prioriteras högt i fråga om resurser för såväl djurens hälso- ochsjukvård som för livsmedelskontroll m. m. Del är enligt min mening befogat allsåväl lantbruksnämnden som i har en veterinär sompå heltid kan ägna sig åt regional administrafion inom resp. myndighet; dettaså mycket mer som lantbruksnämnden och här har skildakansliorter. Jag förordar därför att en ny tjänst tillförs lantbruksnämnden iSkaraborgs län. Denovan föreslagna fördelningen av länsveterinärtjänsterna medför enligt min meningett effektivt utnyttjande av den veterinärmedicinska expertisen. Samtidigtmöjliggörs i de djurrika länen en önskvärd specialisering som svarar mot deolika uppgifternas krav på kompetens. Delänsveterinärer som placeras i lantbruksnämnden liksom de veterinärer somfortsatt är anställda hos länsstyrelserna skall vara chefer för en veterinärenhet inom lantbruksnämnden. Det ankommer på lantbruksstyrelsen att svara förden närmare utformningen av dessa enheter. Fleraremissinstanser har tagit upp frågan om konsekvenserna för länsstyrelsernasdel vid ett överförande av länsveterinärorganisalionen lill lantbruksnämnden. EnUgtmin mening innebär den föreslagna omorganisationen inga väsentliga negativaeffekter för länsstyrelserna. Samfiiga länsstyrelser kommer sålunda att inomsig ha tillgång till veterinär för handläggning av ärenden rörande tillsynenligt livsmedelslagen, djursskyddslagen och eipzootilagen. Den tolala arbetsvolymeninom dessa områden kommer enligt min bedömning inom överskådlig tid inte allnämnvärt förändras. Jag har gjort denna bedömning med utgångspunkt i följandeanalys av den framtida verksamheten inom de aktuella ämnesområdena.