prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — I 68 § socialtjänstlagen föreskrivs vidare atllänsstyrelsen skall informera och ge råd till allmänheten i frågor som rörsocialtjänsten (vara "klagomur") samt biträda socialnämnderna i derasverksamhet. Risk finns för en intressekollisioxLmellan rådivningsfunktionochden föreslagna rollen att föra det allmännas talan inför länsrätten i en Ivåparlsprocess,där missbrukaren formellt är motpart. Rådgivningsverksamhetenförutsätter all den som begär råd har förtroende för rådgivaren. Samma skäl somsocialberedningen åberopar mot atl förlägga utredningsarbetet i samband medansökan om vård oberoende av samtycke till / socialnämnden,nämligen att enskilda personer med missbruksproblem skulle kunna förloraförtroendet för och viljan lill samarbete med , gäller därför iviss grad även beträffande relationerna mellan den enskilde och den socialaenheten. Enligt statskontorets mening finns det således starka skälmot atl ge länsslyrelsen den roll och de uppgifter som socialberedningenföreslår. En sådan lösning innebär emellertid enligt statskontorets uppfattningen onödig omgång. Statskontoret anser sig därför inte kunna tillstyrkasocialberedning- Prop.1981/82:8 199 ens förslag på denna punkt. Delta ställningstagande äroberoende av hur den sociala enhetens organisaloriska inplacering ilänsstyrelsen kommer alt bli. Inplaceringsfrågan är ännu inte avgjord. Statskontoret anser att det är naturligt atlsocialtjänsten har del fulla ansvarel för en ansökan till länsrätten om vårdulan samtycke och för utredningen i samband därmed. De uppgifter och denpersonkännedom som behövs för att behovel av vård skall kunna bedömas finns hossocialnämnden, som därför är väl skickad att tillhandahålla länsrätten etlrikligt och fullständigt underlag. Det finns enligl statskontorets meningknappast anledning att befara alt personer med missbruksproblem skulle fåmindre förtroende för socialnämnden, om denna får ansvarel förutredningsarbetet i samband med ansökan om vård utan samtycke. Risken härförtorde för övrigt knappast bli mindre vid ett genomförande av beredningensförslag, eftersom socialnämnden då enligt 30 § LVM skulle vara skyldig altanmäla lill , om den får kännedom om atl någon kan antas vara ibehov av vård enligl den föreslagna lagen. Det kan även noteras att enligl lagen med särskilda beslämmelserom vård av unga (LVU) åvilar det socialnämnden atl hos länsrätten ansöka omvård enligl LVU. Statskontoret finner del med hänsyn därtill något förvånandeatt socialberedningen i specialmotiveringen till 30 § LVM uttalar att socialnämndeninle ens skulle vara skyldig alt hjälpa till med utredningen. Socialberedningen framhåller att genom attutredningsskyldigheten läggs på den sociala enheten åstadkoms en ytterligareprövning av frågan om det finns skäl för vård enligt lagen. Enligt beredningensuppfattning skulle det vara en fördel att en myndighet som inte tidigaresysslat med ärendel gjorde en bedömning av vårdfrågan, innan denna föreläggslänsrätten. Vidare framhåller beredningen all den sociala enheten vid denföreslagna ordningen skulle kunna bevaka alt ärendena utreds och handläggs på eltenhetligt sätl inom länet. Statskontoret har svårt all inse alt det finns behovav atl koppla in ytterligare en instans före handläggningen i länsrätten. Detsynes tillräckligt att den sociala enheten vid behov bistår länsrätten medsociala bedömningar. Kraven på rättssäkerhet och enhetlighet blir enligtstatskontorets mening väl tillgodosedda genom prövningen i länsrätten undermedverkan av nämnd och genom den tillsyn utövar motsocialnämnderna och vårdinstitutionerna. Det förhållandet att den enskilde blirgaranterad rätt till offentligt biträde enligt rättshjälpslagen främjar ävenkraven på rättssäkerhet och likformighet. Socialberedningen har inte redovisat några beräkningar avvilka resurser som skulle behövas hos länsstyrelserna. Det finns många osäkrafaktorer, såsom hur många vuxna narkotikamissbrukare som kan komma attomhändertas, hur de kortare vårdtiderna i jämförelse med nykterhetsvårdslagen kommerall slå samt hur många fall som kan komma all överföras från vård enligt lagenom beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV). Statskontorethåller det dock för sannoUkt att det för hela riket skulle behövas minst elt30-tal handläggare på . Vid bedömningen av personalbehovet måsle hållas iminnet atl länsstyrelserna, med hänsyn lill de korta tidsfrister som enligtsocialberedningens förslag skulle komma atl gälla i vissa fall, måsle hålla enhög beredskap för atl kunna handlägga ärendena inom föreskriven lid. Till frågan och behovet av resurstillskott vid länsslyrelsernaanför för : 1981/82:8 200 Som en grov uppskattning räknas i det följande med trearbetsdagar per ärende i genomsnitt och 3 000 ärenden . Delta skullesysselsätta 45 tjänstemän på heltid. Stannar antalet ärenden vid 2 000 skulle30 tjänstemän behövas. Då har inte hänsyn tagits till säsongvariationer iarbetet samt det faktum att någon förlängning av handläggningstiderna vid högbelastning knappasl bör tillåtas. Inom med cirka 1 1/2 miljon invånare därsvåra missbruksproblem förekommer skulle förslagel medföra stora kostnader förstaten i samband med den uppbyggnad av socialenhelens organisation som skulle bUnödvändigt om beredningens förslag genomförs. Nuvarande socialenhet och socialkonsulentorganisalionhar ej någon kapacitet utöver redan tilldelade uppgifter. Det skulle sålunda enligt preliminärabedömning krävas ett betydande antal nya tjänster på socialenhelen i lägstsocialsekreterares slällning för all klara de uppgifter som enligt förslaget laglspå . Således skall den sociala enheten vid länsstyrelsenkoncentrera sin verksamhet till funktioner som inte kan eller inle bör utövaspå nivå. För enheten föreligger redan en mängd sådana arbetsuppgiftersom gör att utredningsresurs för utredningar enligl LVM saknas. Det ytterligarepersonalbehov som härvid uppstår har beräknats till 3,75 handläggar- och 1 kontoristljänst. De sociala centralnämnderna i följande kommuner haravgivit remissyttranden: , , , , ,, , , och . Av dessahar nämnderna i och kommuner stött beredningens förslag attlänsstyrelsen skall svara för utredning och ansökan. Nämnden i Norrköpingskommun har stött förslaget att ansökan bör göras av , som har möjlighetalt sammanställa materialet och göra en objektiv bedömning utifrån det. Ett alternativ kan vara, menarnämnden i , atl svarar för ulredningen men har rätt attanlita biträde från t. ex. , sjukvården eller skyddskonsulenten. Övngacentralnämnder har avstyrkt beredningens förslag och menat att utrednings- ochansökningsansvaret tillkommer socialnämnden. 5.2 roll (13 och 14 §§ samt 30 §) Som har framgått under 5.1 förespråkar många remissinslanserall socialnämnden skall ha ansvarel för utredning och ansökan enligt LVM.Remissinstansernas syn på socialnämndens uppgifter har i många fall framgåttredan där. Prop.1981/82:8 201 Några instanser föreslår all socialnämnden också skullebesluta om vård och att beslutet skulle underställas länsrätten för prövning.Sådana synpunkter framförs av bl. a. JK, och . Flertalet av de instanser som har förespråkatsocialnämnder som sökande enligt LVM har i konsekvens med del också hävdat altsocialnämnden borde ersätta som mottagare av anmälningar enligt30 S lagförslaget saml utföra de övriga uppgifter som socialberedningen harlagt på vid talan inför länsrätten om tvångsvård. Några har förespråkat att socialnämnden borde ta emotanmälningar enligt 30 § lagförslaget även om länsstyrelserna tilldelas den rolli övrigt som beredningen förespråkar. Om förslagel med länsstyrelse som anmälande och utredandemyndighet genomförs, bör enligt länsrättens mening anmälningar från myndigheteroch läkare om behov av vård göras till socialnämnden i missbrukarens hemkommunoch inte lill länsstyrelse som föreslagits. är den myndighet somdirekt skall pröva vårdbehov och vidtaga de åigärder som är erforderliga från vårdsynpunkl.Anmälningar om vårdbehov bör därför ske direki till vederbörande socialnämnd.Först vid behov av tvångsvård bör länsstyrelse medverka. Om inle förslagel alt lägga utrednings-, ansöknings- ochparisuppgifterna på socialnämnden genomförs bör alla anmälningar från statligaoch övriga kommunala myndigheter jämte läkare lämnas till socialnämnden i kommunen.Skäl till detta är att socialnämnden är det organ som bäst kan bedöma huruvidaerforderliga insatser enligl socialtjänstlagen eller annan lag har prövats ochfunnits otillräckliga. Om socialnämnden därefter anser att lagensförutsättningar för vård är uppfyllda bör anmälan jämte utredning överlämnastill . Enligt 30 § skall statliga eller kommunala myndigheter somi sin verksamhet kommer i kontakt med missbrukare ha en skyldighet atl göraanmälan till under vissa förutsättningar. Denna anmälningsskyldighetär i och för sig ingel all erinra emol. Inkonsekvensen i den bakomliggandemålsättningen är i stället att anmälan inte föresläs ske till vederbörandesocialnämnd i stället för till . En av de grundläggandeprinciperna i socialtjänstlagen är att alla skall omfattas av de hjälp- ochstödåtgärder som lagen innehåller. Om anmälan går till socialnämnd i ställetför till kommer detta alt ge möjlighet lill prövning av biståndeller annan hjälp enligt socialtjänstlagen. Om anmälan däremot sker direkt tilllänsstyrelsen måste det anses rimligt atl låta ärendel därifrån gå över bedömning enligt socialtjänstlagen. 1981/82:8 202 sådant förfarande medför nödvändigtvis onödigl krångel ochbyråkrati samt en inte oansenlig tidsutdräkt. En ändring av 30 § i nuföreslaget hänseende bör därför ske varigenom den enskilde får rätten attdirekt få sina behov prövade enligt socialtjänstlagens bestämmelser. övergripande ansvar tas upp av flera inslanser.Till dessa hör , som anför: har, enligl socialtjänstlagen, ansvaret förall de människor som vistas i kommunen får det bistånd, också i form av vårdoch omvårdnad, som de behöver och som de inte kan få på något annal sätt. Ikonsekvens med delta bör skrivningarna i 14 § tydligare markera att ansvarelför förberedelse av utskrivningen ligger hos . Därifrån skallförberedelsearbetet ske. Risken med den ulformning av lagparagrafer somsocialberedningen ger är att ansvarel glider mellan socialnämnd ochinstitution. Frågan är viktig också därför att institutionerna olyckligtvisofta utvecklas till isolerade öar i samhället vilket motverkas genom att deordentligt knyts ihop med arbelel inom den övriga socialvården. Tendensen altbehandlingshemmen bygger upp egna utslussningsstalioner (avgiftning - motivalionshem- behandlingshem - utslussningshem) motverkas också i och med detta. Det kanju knappast motiveras atl institutionerna bygger upp parallella resurser i formav ulslussningshem/övergångshem, elt arbete som naturligt hör hemma inom denöppna socialvården. Förslagel om en uttrycklig skyldighel för socialnämndenall ulse en särskild k o n t a k t p e r s o n (13 S) tas upp avKommunförbundet, kammarrätten i och . Över huvud taget ställer sig förbundsstyrelsen tveksamtill om det finns anledning att i en lagparagraf reglera frågan så i detalj atlman ålägger nämnden att utse en särskild befattningshavare för kontakter medden omhändertagne. Kommunens ansvar alt följa upp ett LVM-ärende har tidigarefastslagits . sedan väljer att fullfölja sitt uppdrag är enorganisatorisk fråga som ej bör regleras i lag. Tänkbart är t. ex. att enkommun vill lägga ansvaret över ett LVM-ärende på elt arbetslag. Enligl motiven (s. 53) bör en kontaktman utses så snartsom socialnämnden får kännedom om alt del har uppkommit fråga om alt beredanågon vård med stöd av LVM. Kammarrätten tillslyrker en sådan ordning.Lagtexten är emellertid så utformad att den ger intryck av att kontaktman skallutses försl när någon har tagits in för vård. 1 lagen bör i stället anges atlkontaktman skall utses så snart som fråga om vård enligt LVM har uppkommit. vill kraftigt understödja beredningensförslag rörande skyldighet för socialnämnden alt ulse en kontaktperson hosnämnden att Prop.1981/82:8 203 svara för kontakterna med den intagne. Frågan omkontaktperson bör aktualiseras redan på utredningssladiet och kontaktpersonenbör utses senast i samband med nämndens beslut att inge ansökan lill länsrättenom vård enligl LVM. Såsom anges av beredningen bör man givelvis där så ärmöjligt utse den befattningshavare som klienten föreslår. Även i övrigt börmarkeras tydUgt att all behandlingsplanering skall ske i nära samråd mellanklienten, kontaktpersonen och institutionen. har ingen erinran mot vårdbestämmelserna(11-20 §§). Dock bör i 13 § föreskrivas att den intagne skall samtycka tillvalet av kontaktperson. omhändertagande (8 och 9 §§) Förslaget att polismyndigheten skall ha rätt till ellomedelbart omhändertagande i akulsiluationer godlas av alla remissinslansermed undanlag av JO, som anför: Jag delar beredningens uppfallning all det bör finnas beslämmelser,som ger möjlighel att la en missbrukare om hand för vård. Det böremellertid enligl min mening falla inom kompetensområde altfalla beslut i sådana frågor. Beslutanderätten bör tillkomma socialnämnden,som i socialtjänstlagen har tillagts ansvaret för att den enskilde får den vårdsom han behöver. Härtill kommer att nämnden, med den kunskap den vanligen harom missbrukarens förhållanden, bättre än någol annat organ kan bedöma behovetav ett omhändertagande. Del finns enligt min mening inte anledning att, vid sidanav de befogenheter som tillkommer polismyndighet med stöd av LTO och LOB,tillägga polismyndigheten beslutanderätten i frågor som gäller behovet av vårdenligt LVM. En sådan ordning skulle innebära pålagliga risker för atl den vårdbehövande,till följd av de svårigheter som kan möta polisen att finna en lämpligplacering, kan komma atl hållas i förvar på polisstation i långl vidareomfattning än som har varil avsett med LOB. Beslutanderätten bör tillkomma detorgan som har ansvar för och förfogar över behövliga resurser inomsocialtjänsten. Beslutandeordningen bör därför utformas efler mönster i LVU. Länsstvrdsen i föreslår enavvikande ordning för vissa fall: omhänderlagande av polisen bör enligllänsstyrelsens mening endast få ske i de fall missbrukaren kan befaras kommaall allvarligl skada sig själv eller någon närstående. 1 övriga fall börlänsrätten besluta om omhändertagande efter ansökan avsocialnämndens ordförande. Om missbrukaren är i akut behov av sjukhusvård bördetta kunna ordnas informellt ulan att ett vårdärende enligt LVM initieras. har anförl följande synpunkter: Prop.1981/82:8 204 Del är från fiera utgångspunkter olyckligt om ingripandenmed stöd av denna lag beslutas av polisen ensam. Styrelsen vill därför aktualisera möjlighelen atl ulformalagstiftningen om ingripande på ett med nuvarande Barnavårdslag (30 §)likvärdigt sätl. Länsrättens ordförande skall - enligt en sådan tanke - avpolisen informeras om skälel lill omhänderlagande och fatta beslut. Ett sådant"ordförandebeslut" skall då gälla fram till dess länsrätten enligllagförslagels 9 § beslutar om vård. Frågan om var en omhändertagen missbrukare skall förvarasoch vem som har alt beslula i denna fråga las upp av flera remissinslanser. Enligt förevarande beslämmelse (8 S) är en avförutsättningarna för att polismyndigheten skall få beslula atl en missbrukareskall omhändertas alt del är sannolikl all denne kan beredas vård enliglLVM. Del är knappasl möjligt för polisen att hinna förvissa sig om atl plals påvårdhem finns tillgänglig. För polisens del bör del vara lillräckligl att desubjektiva förulsällningarna för vård kan antas vara för handen. Del fårdärefter bli en uppgift för länsslyrelsen eller möjligen , som är den myndighel som fördelar platserna på de allmänna vårdanstalterna föralkoholmissbrukare, alt undersöka om lämplig plals kan beredas missbrukaren.Lagtexten bör förtydligas i aktuellt hänseende. Komplettering erfordras med regler om hur polismyndighelenskall förfara om det vid tiden för omhändertagande enligt 8 § inte finns någratillgängliga vårdresurser. Enligt 11 § skall den som omhändertas ulandröjsmål beredas vård vid institutioner eller vid sjukhus. Detta kräver enfungerande samverkan mellan polismyndighelen, /instilutionshuvudman-nenoch hälso- och sjukvården. En annan tveksam punkt är omhändertagande ochläkarundersökning i samband med della. Var skall en omhänderlagen missbrukare vislasi avvaklan på rätlens beslut? Är del i det senare fallelpolismyndighelen som har ansvaret för eventuella tvångsåtgärder? Kanläkarundersökning ske tvångsvis och vilket lagstöd har i så fall denna? Det är rikligl all polismyndigheten bör beslula om omhänderlagandei akuta situationer och på de krilerier som anges i beredningens förslag. Prop.1981/82:8 205 Polishjälp kan påkallas och polisen harbred erfarenhel av akuta situationer genom praktiskt fältarbete. Av specialmotiveringen framgår dock inle hur den enskildeskall tas om hand fram till dess beslut om vård fattas och del inteär möjligl att frige vederbörande. Förvaring i polisarrest är inte en lämpliglösning. Detta fordrar ofta ständig övervakning vilket är svårt all fullgöramed hänsyn lill nuvarande knappa resurser. Denna fråga bör enligl TCO:s meninglösas innan lagen träder i kraft. För polismyndighets omhändertagande, som ulgör ett frihetsberövande,bör klara lagregler gälla om förfarandet. Motivledes gjorda uttalanden är intetillräckliga. I 8-9 S§ bör därför föreskrivas skyldighel för polismyndigheten atlgenast låta läkare undersöka den omhändertagne samt all också, om missbrukarenej bereds vård på sjukhus, ta kontakt i samråd med socialnämnden med lämpligthem, där missbrukaren kan vistas till dess länsrättens beslutföreligger. Krav på läkarundersökning hos polisen framförs också av RFHL,som vidare framför en synpunkt besläktad med den av JO återgivna: RFHL accepterar möjlighelen lill snabba ingripanden somstadgas i 8-10 S§. Dock får inte resullalel bli all LOB nu utökas från 8 till48 timmar. Etl ingripande får heller inte innebära att klientenförvaras i arresl ulan denne måste skyndsamt föras till i första hand sjukhus. Som slöd för sitt ingripande anser RFHL att det i lagenmåste stadgas all polisen aUtid skall ha etl läkarintyg. Kammarrällen i , länsrätten i ochlänsstyrelsen i framhåller att underrällelse om ettomedelbart omhändertagande bör gå direkt från polisen till länsslyrelsen ochsocialnämnden, inte via länsrätten som föreslagits av beredningen. Kammarrätten i har tagit upp frågan om det börankomma på länsrätten att meddela ett särskilt beslut om att omhändertagandeskall upphöra om inte ansökan görs inom föreskriven lid eller om denna effektuppkommer automatiskt. Kammarrätten förordar den senare lösningen och föreslåratt sista punklen i 10 S LVM ulformas efter mönster av 7 § LVU. Samma fråga aktualiseras av länsrätten i län.som dock förespråkar motsatt lösning: Sista meningen i den föreslagna 10 S leder närmasl tanken lillelt automatiskt upphörande. Meningen bör i slället lyda "Görs inte ansökan-beslular länsrätten genast att omhändertagandet skall upphöra". Polismyndighetefler vårdanstalt bör knappasl åläggas all hålla reda på om ansökan gjortseller ej. Länsrätten i redovisar slutligen följande synpunkl: 1981/82:8 206 Länsrätten anser att lagförslaget inte tillräckligt klarlanger när vården skall anses påbörjad vid fall av omhändertagande.Såväl dagen för omhändertagandel som rällens beslut och vårdens inledande påsjukhus eller hem synes kunna komma ifråga. 5.4 Länsrättens roll (4, 9-10, 21-23, 25 §§) Samtliga remissinslanser - med undantag av några som har redovisalsunder 5.2 - har tillstyrkt atl beslut om vård fattas av länsrätten.Representativt för dessa är : Vid jämförelse med tidigare förslag om reglering av vårdutan samtycke för missbrukare inom ramen för lagstiftningen om psykiatrisk vårdär det enligt slyrelsens mening beslutels förläggning lill länsrätten ochreglerna för ärendels handläggning där som utgör de väsentligasteförbättringarna av garantierna för rättssäkerhet. Styrelsen vill klart markerasin anslulning lill beredningens förslag i dessa hänseenden. Likaledes har flertalet tillstyrkt att länsrätten skallunderställas polismyndighelens beslut om omhändertagande. Enavvikande uppfattning anmäls av i : I 9 S föreskrivs all polismyndighet som beslutat omomedelbart omhändertagande genasl skall underställa länsrätten beslutet.Domstolen har därefter alt så snart ske kan och senast pröva omomhändertagandet skall bestå. Domstolsprövningen motiveras i detta fall avallmänna rättssäkerhetssynpunkter och ett önskemål alt låta lekmän, dvs. nämnd,delta i prövningen. Erfarenhetsmässigt har vid överprövningen avpolismyndighetens hittillsvarande omhändertaganden enligl nykterhetsvårdslagenvisat sig alt prövningen av ett omhänderlagandebeslul måste bli ganska ylligoch summarisk speciellt som denna prövning skall ske snabbi och under pågåendeutredningsförfarande. Erfarenheterna av nykterhetsvårdslagen har också visatall polismyndigheternas omhändertagandebeslul i regel varit väl befogade ochendast i sällsynta undantagsfall upphävts före den slutliga prövningen av entvångsansökan. Det kan därför ifrågasällas om en särskild överprövning avlänsrätten verkligen är nödvändig ur rättssäkerhetssynpunkt i andra fall än dåvederbörande själv vill besvära sig däröver. Vidare kan diskuteras omöverprövningen såsom föreslagils skall ankomma på länsrätten ellerlänsstyrelsen. Det mesl ändamålsenliga och tidsmässigt mest gynnsamma inleminst ur den vårdbehövandes synpunkt skulle vara att låta denna prövningankomma på länsslyrelsen. Denna har ju hand om utrednings- ochansökningsförfarandet över huvud tagel och har ju även lill silt förfogandebåde juridisk och social sakkunskap. Atl vissa remissinslanser har ansett all länsrätten ocksåbör falla beslut om förlängning av vården enligt 16 S redovisas under 5.5nedan. Några instanser berör frågan vad länsrättens beslut skall omfatta: Av författningstexten framgår inte klarl om länsrättensprövning skall inskränka sig lill spörsmålet om tvångsvård skall tillgripaseller om den även Prop.1981/82:8 207 skall avse val av vårdform o. d. Kammarrätten anser attprövningen, som i första hand avser att garantera att rällssäkerhetsintressettillgodoses och som därmed kan ses som någol av en legalitetsprövning, skallinskränkas lill frågan om vård enligt LVM skall tillgripas eller inte. I 4 §bör därför efter "beslular om" inskjutas "överlämnandetill". Vad som har sagts nu hindrar inte atl länsrätten för sin prövningbehöver ha lillgång lill och måsle väga in de uppgifter som anges i 5 § andra slycketi förslaget. När det gäller den närmare utformningen av vården kanbeslutanderätten läggas antingen på , efter samråd medsocialnämnden och om möjUgt även missbrukaren, eller också direkt påsocialnämnden, efter samråd med missbrukaren. Kammarrällen föredrar den förralösningen. 1 5 S lagförslagel finns bestämmelser omansökningsförfarandet hos länsrätten i mål om beredande av vård. Länsstyrelsenskall bland annal ange var vården bör inledas och i vilkel hem intagning kanske. Länsrätten har i och för sig inle något alt erinra mol dessa beslämmelsermen ifrågasätter vilken roll länsrätten har när det gäller prövningen avansökan. Del framgår inte av lagtexten om länsrätten enbart skall beslula attbereda missbrukaren vård eller om länsrätten även skall ta ställning tillexempelvis vilkel hem som är lämpligt i det enskilda fallet. Några instanser har berört frågan om domstolarnasgeografiska kompetens. Av 3 § sista stycket nykterhetsvårdslagen följer allansökan om tvångsinlagning skall ges in av nyklerhetsnämnden i den kommun därden som avses med åtgärden är mantalsskriven eller annars vistas. Enligt 18 Ssista slyckel samma lag faller del på länsrätten att beslula om tvångsinlagning.Härmed avses uppenbart den länsrätt inom vars område kommunen är belägen.Motsvarighet till dessa kompetensregler saknas i LVM. Frågan har inte heller berörlsi motiven. Kammarrätten utgår från att beredningen har anselt all 2 och 3 §§socialtjänstlagen är tillämpliga.