prop · G503180 · 1981-12-31 00:00:00 — Utredningenfinner att de skäl som i tidigare lagstiftningsärenden anförts för att läggatillsynen enligt KkrL på bankinspektionen är så starka att inspektionen ensambör få det fuUständiga ansvaret för denna tillsyn på bankområdet. Den tidigarebeskrivna samordningen av MFL och KkrL innebär enligt utredningens mening attproblemet med den dubbla tUlsynen enligt KkrL endast kan lösas genom att enenda myndighet får ansvaret för tiUsynen enligt såväl MFL:s som KkrL:sbestämmelser. Mot bakgmnd av utredningens förslag att flytta över tiUsynen enligtMFL:s bestämmelser på bankinspekfionen löses emellertid detta problem ochbankinspektionen kommer ensam att bevaka bankernas efterlevnad av KkrL:sbestämmelser. En förändring av tillsynen enligt KkrL på det sättutredningen föreslagit kan lämpligen lagtekniskt lösas genom att ett tillägggörs till KkrL:s bestämmelser. Genom att MFL inte blir fillämplig påbankområdet kommer hänvisningen i KkrL till att bU utanverkan vad gäller prövningen av banks marknadsföring av kredit. Beträffandedenna prövning bör i stället en hänvisning lämnas tiU de olika banklagarna. Idessa kommer som fidigare nämnts bestämmelser motsvarande generalklausulerna i2 och 3 §§ MFL att arbetas in, bl. a. bestämmelserna om informationsföreläggande.I övrigt behålls KkrL oförändrad. 1.13.7Organisatoriska överväganden m. m. Bankinspektionens tillsyn är som tidigare nämntsredan inriktad på att fiUvarata bankkundernas intressen. Inom inspektionenhandläggs klagomålsärendena och andra frågor med anknytning tillkonsumenternas ställning tUl väsentlig del på den allmänna avdelningen. Fördenna handläggning har särskUda mfiner arbetats fram. Utredningens förslagkommer därför inte alt i någon större utsträckning inverka på inspektionensfortsatta arbete med dessa frågor. Det innebär emellertid att inspekfionen istöne utsträckning än får ta initiativ fill utredningar ochförhandlingar med bankerna. Detta kommer att gälla tillämpningen av KkrL samtav samtliga de bestämmelser som har motsvarigheter i MFL och AVL. Med anledninghärav kommer inspektionens resurser att behöva förstärkas. En motsvarandebesparing bör då kunna göras vid KOV. Mot bakgrund av konsumentfrågornasväxande betydelse i samhället synes emellertid en hög ambitionsnivå på dettaområde vara motiverad. Det är för utredningen inte möjligt attprecisera inspektionens resursbehov. Det torde dock vara samhällsekonomisktfördelaktigt att samla tUlsynen under en myndighet. Utredningens lösning med inspektionen som endatiUsynsmyndighet innebär att inspektionen får det övergripande ansvaret för detmarknadsrättsliga konsumentskyddet inom bankverksamheten. Prop.1981/82:180 Bilagedel 463 intressetav att konsumentfrågorna i all näringsverksamhet bedöms så enhetligt sommöjligt krävs en samverkan och samordning mellan inspektionen och KOV. För attunderlätta och förbättra kontakterna mellan de båda myndigheterna och för attförstärka inspektionens möjligheter att ta tiUvara konsumenternas intressen harutredningen som en åtgärd föreslagit en förändrad sammansättning avinspektionens styrelse med ett förstärkt lekmannainflytande. Som representantför konsumentintressena föreslår bl. a. en företrädare för . Vidare föreslår utredningen bl.a. för alt KOV:sspeciella sakkunskap och erfarenhet skaU kunna tas tillvara att ett kontaktfommför konsumentfrågor inom bankområdet inrättas. Detta kontaktfomm skall utgöraen plattform för överläggningar mellan representanter för bankinspektionen, KOVoch de olika bankinstituten. Skall konsumentfrågor som rör annan verksamhetunder inspektionens tillsyn diskuteras, bör för bankernas representanterfinnas ersättare som företräder denna verksamhet. Verksamheten i detta organskaU syfta till att underlätta en utveckling till konsumenternas bästa medhänsyn fill både de enskilda konsumenternas och bankkollekfivets intressen. Vidsammanträdena bör diskuteras de olika problem på bankområdet, som fångats uppav de tre parterna via deras olika kanaler. En arbetsform med informelladiskussioner bör ge möjlighet tUl ett gmndläggande informationsutbyte parternaemellan. Arbetet som avses leda fram tiU anvisningar för olikamarknadsföringsåtgärder samt tUl förbättrade standardavtal kan här förberedasför senare beslut i inspektionen. Vidare bör myndigheterna utnyttjakontakterna i detta organ till att stämma av sin praxis i likartadekonsumentfrågor så att dessa så långt som möjligt ges en enhetlig bedömning. Iolika frågor kan ett gemensamt informationsmaterial arbetas fram.Samrädsorganet bör organisatoriskt vara fristående från myndigheterna.Inspektionen bör vara sammankallande och också tillhandahåUa en sekreterare.Ett kontaktfomm i den ovan föreslagna formen är inte någon ny företeelse. KOVhar en dylik överläggningsform med försäkringsbranschen ocherfarenheterna av detta samarbetsorgan har varit goda. KOV skall enligt sin instmktion samråda med andramyndigheter som handlägger konsumentfrågor. Även bankinspektionens skyldighetatt samråda med KOV i konsumentfrågor bör skrivas in i dess instruktion. Enligt den näringsrätlsliga lagstiftningen gälleratt frågor om förbud eller föreläggande prövas av MD efter ansökan av KO.Beslutar KO för visst fall att ej göra ansökan, kan ansökan göras avsammanslutning av konsumenter, löntagare eller näringsidkare. MD:s avgörandengår inte att överklaga. Ett motiv härför har varit att näringsrättsliga frågormåste kunna avgöras snabbi. Detta rättsliga system är inte nödvändigt ocbenligt utredningens uppfattning inte heller lämpligt beträffande de ärendenmed konsumenträttslig anknytning som skaU prövas av bankinspektionen. 1981/82:180 Bilagedel 464 Med näringsrättslig lagstiftning, såsom MFL ochAVL, förstås de ramregler som ger normer för hur näringsverksamhet skallbedrivas och hur företagen skall handla på marknaden. Det är fråga om regler avförbuds-eller påbudstyp direkt inriktade på att ge direkfiv för näringsidkarnasagerande. Lagstiftningen verkar således framåt på så sätt att en marknadsföringsåtgärdsom har förklarats otUlbörlig eller ett avtalsvillkor som har förklaratsoskäligt inte längre får användas. Däremot ger lagstiftningen inte den enskildekonsumenten något skydd när en viss marknadsföring redan genomförts eller närett avlal redan föreligger. För att konsumenten skall få ett sådant skydd krävscivilrättsliga bestämmelser som tar sikte på enskilda fall och som kantillämpas av allmän domstol när tvist har uppstått. Som framgår är den näringsrättsliga lagsfiftningenssyfte sådant alt den enskilde konsumenten inte kommer all inta någon egentligpartsställning i ärendet. De anmärkningar som inspektionen i dessa ärenden fårta befattning med kan i och för sig påkalla inspektionens åtgärder. Dessaberor emellertid då på inspekfionens aUmänna skyldighet att öva tillsyn överbankerna. De ärenden, som inspektionen kan komma att pröva enligt denäringsrättsliga bestämmelser som enligt förslaget skall föras in i banklagarna,kommer således inspektionen - liksom andra tiUsynsärenden - att kunna la upp exofficio. Med hänsyn till lagstiftningens syfte och fill att inspektionensprövning av dessa ärenden inte är beroende av någon anmälan intar anmälaren,t. ex. en konsument eller en konkurrerande bank, inte någon ställning som part.Någon ändring härvidlag anser inte utredningen vara påkallad. Samma ordning somf. n. gäller vid inspektionens prövning av näringsrättsliga frågor bör därförgälla även fortsättningsvis. Varken med nuvarande regler eller enligtutredningens förslag är det möjligt att föra talan mot eventuella synpunkterinspektionen kan ba på ett tilltänkt standardavtal eller mot inspektionensanvisningar vad gäller lill-lämpningen av MFL eller KkrL. Dessa är interättsligt bindande för bankerna. Enligt utredningens förslag kommer inspektionen attkunna meddela en bank förbud - förenat med vite - att fortsätta otillbörligmarknadsföring eller alt använda sig av oskäliga avtalsvillkor. Vidare skallinspektionen kunna ålägga bank alt vid marknadsföring av tjänst eller annannyttighet lämna sådan information, som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt.Dessa förbuds- eller informafionsförelägganden kommer att kunna utfärdas medstöd av de särskilda konsumenträttsliga bestämmelser som skall föras in ibanklagarna. Fråga är om dessa beslut, som är att jämställa med andra formligabeslut inspektionen fattar jämlikt 153 och 154 §§ BL eller jämhkt motsvarandeparagrafer i och JkL, bör kunna överklagas till regeringen. En enskild konsument, som inte har taleräll tillMD, bör enligt utredningens uppfattning inte heller medges rätt att föra talantill regeringen mot 1981/82:180 Bilagedel 465 beslutsom inspektionen fattat i ifrågavarande ärenden. Inte heller anser utredningenatt en sammanslutning av konsumenter eller löntagare, bör medges rätt attöverklaga inspektionens beslut tiU regeringen. Anledningen tiU detta är bl.a.svårigheten att avgränsa de rena konsumentärendena, som skall få överklagas,från andra ärenden, som inspektionen prövar och som inte kan tänkas bli föremålför överklagande av en sådan sammanslutning. Som huvudregel gäller dock attden som beslutet gått mot skall äga rätt att överklaga detsamma. Fråga är om enbank i detta fall skall få en sådan rätt. Dekonsumenträttsliga ärendena kan synas vara av sådan beskaffenhet att de intelämpar sig för prövning av regeringen. Ärendena bör även avgöras snabbt. Vidaremåste inspektionens ovannämnda förbud eUer ålägganden kunna förenas med viteför att få någon verkan. Vitet, som utdöms av allmän domstol, blir här föremålför en rättslig prövning. En överprövning till regeringen står även i motsatstill de strävanden som pågår att från regeringskanslietdecentralisera enskilda ärenden. Dessa omständigheter talar mot enbesvärsmöjlighet. Inspektionens nuvarande beslut är emeUertidgenerellt överklagbara för bankema. En bank har således f. n. möjlighet attbesvära sig till regeringen över ett beslut i en marknadsföringsfråga sominspektionen fattat med stöd av de allmänna tUlsynsbestämmelsema. Inspektionenhar även möjlighet att enligt 154 § 1 st. BL meddela en bank en erinran i endylik fråga. En skriftlig erinran som meddelats i ett slufiigt beslut kan banköverklaga. Som tidigare redovisats kommer de renakonsumentintressena inte att utgöra den enda gmnden för inspektionens prövningav konsumentärende på bankområdet. I dessa ärenden måste inspektionen i flerafall dämtöver ta StäUning till banklagstiftningens särskilda bestämmelser.Detta senare StäUningstagande kan vara mest betydelsefullt för banken. Detsagda visar att det kan vara vanskligt att särskilja ell beslut iett konsumentärende från inspektionens beslut i övriga frågor. Ett system sominnebär att alla beslut skall kunna överklagas av bank utom de som fattas ikonsumentärenden kommer därför att vara svårt att upprätthålla. De flesta konsumentfrågorna på bankområdet kommermed all säkerhet att även fortsättningsvis lösas på frivillighetens väg. Omrätt fiU överprövning ges för banker i konsumentärendena kommer därför endastfå ärenden av oftast stöne principiell betydelse att bli föremål förregeringens prövning. För att vid prövningen av dessa ärenden få en vissenhefiighet med liknande ärenden inom andra områden har regeringen möjlighelalt remittera ärendet tiU KOV eUer någon annan konsumentvårdande myndighet. Ombankerna ges möjlighet att besvära sig mot beslut i konsumentärenden ochutnyttjar denna rätt, bör beslutet - i likhet med inspektionens övriga beslut -gå i omedelbar verkställighet, om ej annat förordnas. Detta innebär oftast attinspektionen trots besvärsmöjligheten snabbt kan ingripa mot t. ex. en banksosunda marknadsföringsåtgärder. 30 1981/82. Prop.1981/82:180 Bilagedel 466 Mot bakgmnd av det anförda föreslår utredningen attbankema bör äga rätt att till regeringen även överklaga bankinspekfionensbeslut i ärenden som helt eUer delvis rör näringsrättsliga frågor. 1.13.9Samordningen av tillsynen enligt konsumentlagstiftningen över inspektionenshela verksamhetsområde Den föreslagna lösningen med att inom bankområdetsamla de nu ak-tuelUa tiUsynsuppgifterna hos bankinspektionen bör enligtutredningens uppfattning gälla även för andra verksamheter som står underbankinspektionens tUlsyn. Flera av inspektionens tillsynsobjekt har enverksamhet som liknar bankinstitutens. De tiUsynsobjekt som här närmast avses ärkreditakfiebolagen, hypoteksinsfituten och fondkommissionsbolagen. Utredningensförslag låter sig väl förenas på den verksamhet som dessa tUlsynsobjektbedriver. I propositionen 1979/80:159 med förslag tiU lag omändring i lagen (1974:922) om kreditpolifiska medel uttalade departementschefenatt slutlig ställning inte kunde tas i fråga om hur tiUsynsuppgifterna överfinansbolagen skall fördelas mellan inspektionen och KOV fönän banklagsutredningenlagt fram sitt förslag. uppfattning talar starka skäl för att utredningens förslag vadgäller fillsynen över bankverksamheten även bör tillämpas på finansbolagensverksamhet. Sålunda torde det även på finansbolagens område vara nödnändigt attta tillvara inspektionens kompetens, resurser och erfarenhet för att på dettaområde utforma konsumentskyddet så att andra vitala intressen inte sätts åsido.Den enskilde låntagarens intressen måste t. ex. alllid vägas mot detövergripande intresset samhället har av alt finansbolagen kan fullgöra sinaåtaganden. Genom ovan nämnda proposition har också föreslagits attfinansbolagen i viss utsträckning skall inordnas under lagen omkredidpolitiska medel. Finansbolagens kreditgivning kan härigenom komma attpåverkas av kreditpolitiska åtgärder. Vidare har i nämndaproposifion föreslagits att regeringen skall ges ett bemyndigande att meddelaföreskrifter om betalningsvillkor vid kontoköp på kredit. Avsikten med ettsådant bemyndigande är att det skall kunna användas för både samhällsekonomiskoch konsumentpolifisk reglering av verksamheten. Med hänsyn fiU vad nu anförtsoch mot bakgmnd av utredningens principieUa ståndpunkt att del är meständamålsenligt att samla tUlsynsuppgifterna hos en och samma myndighet vill utredningenförorda att även finansbolagen behandlas på motsvarande sätt som bankernasåvitt gäller de konsumentpolitiska frågorna. Utredningen viU i dettasammanhang emellertid framhåUa att det är synnerligen angeläget att inspektionensamråder med KOV i dessa frågor. Sålunda måste det eftersträvas attfinansieringsföretagen behandlas på likartat sätt oberoende av om företagenstår under inspektionens eller KOV:s tillsyn. Vidare är det självfalletangeläget att ett finansbolag och ett säljföretag behandlas lika Prop.1981/82:180 Bilagedel 467 t.ex.i de fall ett säljföretag handlar enbart i egenskap av biträde eUer förmedlareåt ett finansbolag. Enligt utredningens uppfattning bör det vara möjligt att nåen lösning av dessa frågor genom samråd mellan inspektionen och KOV i detkontaktfomm som föreslagits och genom KOV:s representation i inspektionensstyrelse. På det civilrättsliga liksom på detnäringsrältsliga området finns numera en omfattande lagstiftning som tar siktepå att skydda konsumenterna. Den civUrättsliga lagstiftningen reglerar bl. a.förhållandet mellan två parter, t.ex. säljare och köpare, som slutit avtal medvarandra, s. k. obligafions-rättsliga regler. Dessa regler är till stor delkonfliktlösande vid kontraktsbrott, intrång m.m. Civilrätten tillhandahåller isådant fall en lösning på konflikten i efterhand. De civilrättsliga lagar somkan få viss betydelse pä bankområdet och som är inriktade på konsumentskyddetär KkrL och lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar påförmögenhetsrättens område (särskilt generalklausulen i 36 § avtalslagen). Ytterstfår konfliktlösningen ske i allmän domstol. För att underlätta för blakonsumenterna att bevaka sin rätt har domstolsförfarandet under senare årreformerats i olika avseenden. Som ett led i dessa strävanden har ett förenklaträttegångsförfarande införts för tvistemål om mindre värden. En konsument som vUl ha en tvist prövad kan ocksåvälja det mer informeUa förfarandet inför ().ARN:s avgöranden är till skillnad från domstolarnas avgöranden inte bindandeutan utgör rekommendationer som inte är möjliga att verkställa tvångvis. En bankkonsument kan alltid få en tvist med en banklöst inför allmän domstol. Däremot har han ingen möjlighet att i ett sådantärende vända sig till , eftersom inte prövar ärenden inom verksamhet somstår under bankinspekfionens tillsyn. Bankerna har ofta en starkare ställningän konsumenterna. Som tidigare även nämnts kan det härigenom föreligga en faraatt den enskilde konsumenten inte hävdar sin rätt. Ett reklamationsorgan påbankområdet torde därför vara av värde för konsumenten. Redan förekomsten avett sådant organ torde ha en viss preventiv betydelse till gagn förbankkonsumenten. En möjlighet är att de i den instmktion som skall utarbetasför ARN:s verksamht föreskrivs att skall pröva även banktjänster.Utredningen vill emellertid inte föreslå detta. Ett skäl härför är att det enligtutredningens uppfattning krävs en alldeles speciell sakkunskap för att prövadessa tvister. Den främsta anledningen är dock den fillsyn som inspektionenutövar. Med hänsyn till att bankerna har att verka med utgångspunkt i vad somär att anse som god banksed och tiU att inspekfionen vakar över att så sker, ärkonsumenltvislerna på bankområdet i förhåUande till andra områdenförhållandevis få tiU antalet. Prop.1981/82:180 Bilagedel 468 nenger vidare om än i undanlagsfall som nedan beskrivs - synpunkter påprivaträttsliga tvister och kan i allmänna uttalanden bla i den sk etikserienta upp sådana tvister. Slutligen bör företrädarna i det av utredningenföreslagna samrådsorganet kunna föra en principdiskussion utifrån ett enskiltärende och tillkännage sina synpunkter genom bankinspektionen. I proposifion1979/80:114, sid 16, om verksamheten vid har ocksåföredraganden ställt sig bakom att bla ifrågavarande avgränsning av bör gälla även för framtiden. Utredningen delarföredragandens uppfattning. De klagomålsärenden, som bankinspektionenbehandlar, berör banks förhållande till dels kund som är konsument och delskund som är näringsidkare. Vänder sig någon från dessa kundkategorier tillbankinspektionen för att få en civilrättslig tvist med en bank löst, tarinspektionen som regel inte upp ett sådant ärende för prövning. Klagandenhänvisas i stäUet tUl allmän domstol. Bankinspektionen har emellertid bådebefogenhet och skyldighet att i förekommande fall förvissa sig om att en bankinte handlar i strid med god banksed. Finner inspektionen att en bankframställt krav som är uppenbart ogrundade eller i övrigt av den beskaffenhetenatt de inte bör framstäUas av part som en bank, anser sig inspekfionenoförhindrad att uttala sig i tvisten. Därvid beaktas den särskilda ställningsom en bank såsom halvofficiellt organ och genom sin sakkunskap och sin tiUgångfill juridisk expertis intar i förhållande till enskild. Den nu redovisade ordningen bör enligt utredningensuppfattning behållas. Att utvidga denna ordning så att inspekfionen inombankverksamheten ges samma uppgifter som har inom andra områden är enligtutredningen inte förenligt med inspekfionens övriga tillsynsverksamhet. Bankinspektionen skall endast i undantagsfaU taställning i eller ge synpunkter på privalsrättsliga tvister. Vad utredningen nu anfört om konsumenttvister på bankområdetbör även gälla i annan verksamhet som står under inspektionens tUlsyn. Definansieringsföretag som volymmässigt täcker stöne delen av marknaden kommerden enligt lagen om finansbolag att ställas under inspektionenstUlsyn. I brist på erfarenhet av vad denna tillsyn kan medföra, saknaremeUertid utredningen underlag att bedöma huruvida det föreligger behov avsärskilda regler för prövning av konsumenttvister i dessa bolags verksamhet. I respektive banklag föreslås endast att degmndläggande bestämmelserna i (2 och 3 §§) och AVL (1 §) arbetas in. BlandMFL:s och AVL:s övriga bestämmelser finns i vissa fall redan motsvarigheter ibanklagarna. Sålunda finns i 152 § BL, 83 § SpL och 74§ JkLbestämmelseromskyldig- Prop.1981/82:180 Bilagedel 469 hetför bankerna att lämna samfiiga de upplysningar om banken som inspektionenbegär. Dessa bestämmelser kan sägas motsvara bestämmelserna i 16 § MFL och 3a§ AVL. Vidare har inspektionen möjlighel att förelägga vite vid meddelande avföreskrift eller förbud enligt banklagama (157 § BL, 81 § SpL och 75 § JkL).Dessa bestämmelser motsvaras av 5§ MFL och 1 § 1 stsista meningen AVL. Förbudeller ålägganden enligt de näringsrättsliga bestämmelserna som föreslås bliinförda i banklagama föreslås bankema kunna överklaga till regeringen enligtbestämmelsema i 175 § BL, 91 § SPL och 82 § JkL. Andra bestämmelser i och AVL föreslås inteöverförda till banklagama. Anledningen härtill är att bestämmelserna intetorde beröra bankernas verksamhet (tex 4§ MFL om produktsäkerhet och otjänligaprodukter) eller att det inte funnits lämpligt eller nödvändigt att föra överdem. Som exempel på det senare fallet kan följande nämnas. MFL:s och om att förbud eUerålägganden kan meddelas även anställd hos näringsidkare eUer annan som handlarpå näringsidkares vägnar tas inte in i banklagama. Inspektionen kan enligt desärskUda bestämmelserna i banklagarnas tillsynskaphel endast vända sig tillbanken såsom och således inte till anställda i banken. Vidarehar inte de straffbelagda förfarandena i 6-8 §§ MFL arbetats in i banklagama.KO har bara i förhållandevis få all anmält förfaranden som stått i strid motdessa straffbestämmelser fill åtal. Förfarandena strider nämUgen även mot 2§MFL. KO har därför normalt vall att föra ärendet till MD och yrka förbud vidvite. Enligt utredningens uppfattning torde det räcka med att inspektionengenom den bestämmelse som motsvarar 2§ FML ges möjlighet att stävja dessaförfaranden. De hittillsvarande erfarenheterna av dessa straffbestämmelser haräven visat att de har förhållandevis liten praktisk betydelse. Om en bankavsiktligt skulle vidta en handling som kriminaliseras i dessa bestämmelser,har inspektionen med stöd av sina allmänna fillsynsbefogenheter andra medel attta tUl. Straffbestämmelserna torde därför inte fylla någon funkfion förbankernas del. Slufiigenkan nämnas, att 1 § 2 st AVL innehåller en bestämmelse som gör huvudbestämmelseni paragrafens första stycke tillämplig även på villkor som näringsidkare i sinyrkesmässiga versamhet använder vid förmedling från näringsidkare eller annanav erbjudande som avses i första stycket. En motsvarande bestämmelse är intelämplig för bankerna. Bestämmelserna som enligt förslaget bör föras in ibanklagarna kan av inspekfionen endast tillämpas på dess tillsynsobjekt. till sin kund förmedlar en kredit från en bank, kaninspektionen således inte ingripa mot säljföretaget om detta vid förmedlingenskulle använda sig av låneviUkor som är oskäliga mot konsumenterna, kunderna. Idelta trepartsförhållande kan inspektionen endast ingripa mot banken.Utredningen utgår från att banken i sitt eget intresse ser till att samarbetesker med seriösa säljföretag och att banken följer upp säljföretagens handlande Prop.1981/82:180 Bilagedel 470 KOV kan däremot ingripa mot säljföretaget, kreditförmedlaren. Föratt få en enhetlig bedömning av bla avtalskonstmktioner vid dessatrepartsförhållanden har utredningen - som framgår av den allmänna motiveringen- starkt understmkit av samråd mellan inspektionen och KOV. Utredningen övergår nu tiU att behandla de särskildabestämmelser som skall föras in i banklagama eller som kräver en ändring.Därvid kan sägas att bestämmelserna som motsvarar 2 och 3 §§ MFL och 1 § AVLbör av inspektionen fillämpas på det sätt som förarbetena fill dessa lagar geruttryck åt. Vidare skall dessa bestämmelser ses som en närmare precisering avbankinspektionens aUmänna tillsynsskyldighet enligt de sk sundhetsparagrafernai banklagarna. Förslagettill lag om ändringar i lagen (1955:183) om bankrörelse, lagen (1955:416) omsparbanker och lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen. 148a§ BL, 80a § SpL och 68a § JkL