prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — Det ankommer i så fall på socialnämnden imissbrukarens vistelsekommun atl, i förekommande fall, göiaarrmälanlrlllänsstyrelsen, när tvångsvård behövs. Kammarrätten finner önskvärt alt enkompetensregel av så grundläggande betydelse las in direki i LVM, lämpligen iform av en hänvisning till tillämpliga regler i socialtjänstlagen. Det synesockså ändamålsenligl att hänvisning görs till 72 § socialtjänstlagen i fråga omöverflyttning av ärenden. En brist i lagförslaget är enligt länsrättens uppfattningatt man genomgående anger t. ex. atl "länsrätten" eller"polismyndigheten" är behörig i det ena eller andra hänseendet. Omdel exempelvis anges att talan skall väckas hos länsrätten kan man fråga sig omkompetensen skall vara delad mellan flera länsrätter eller om man avserlänsrätten i den ort där någon är mantalsskriven, har sin boslad, uppehållersig mer eller mindre tillfälligt eller Prop.1981/82:8 208 fl händelsevishar blivit omhändertagen. Av lagen bör enligl länsrättens mening klarl framgåvilken myndighet som har behörighel eller skyldighel i olika frågor.--- I denna genomgång bör också tas upp frågor omöverflyttning av kompelens. Del bör vidare klarläggas vilken länsrätt som skallvara behörig all la upp besvär över vårdinrättnings beslut i de fallvårdinrättning ligger i annal län än den länsrätt som beslutat om vården ellerdär den vårdade har sill hemvist, länsrätten i vårdinrättningens län, denlänsrätt som beslutat om vården eller länsrätten i hemvistlänet. När del i 4 § lagförslaget sägs atl länsrätten beslutar omvård med stöd av denna lag är ännu ingel i lagen sagt om olika myndighetersansvar och kompetens. finns det ju tjugofyra länsrätter och läsaren kanundra vilken av dessa som åsyftas med ordel länsrätten. Av 30 S lagförslagetframgår att socialnämnd skall anmäla 2 §-fall och av 3 och 4 §§socialtjänstlagen framgår att det är socialnämnden i den kommun därmissbrukaren vislas som har ansvarel för honom. Genom atl läsa dessa paragraferkommer man fram till alt med länsrätten i 4 § lagförslaget måste menaslänsrätten i det län där missbrukaren vistas. Frågan är dock om inte deltaborde uttryckligen anges i paragrafen. Kritik har riklats mol enskildheter i förslaget vad gällerhandläggningsreglerna inför länsrätten. Sålunda har elt belydande antal instanser avstyrkt ellerpå annat sätt ifrågasatt kravet på obligatorisk muntlig förhandling införlänsrätten och kammarrätten i mål om beredande av vård (22 S första stycket).Hit hör JK, samtliga domstolar, , statskontoret och fleralänsstyrelser. I mål om beredande av vård enligt LVM skall kammarräll ochlänsrätt alllid hålla muntlig förhandling. Enligt 10 S LVU är däremot kravet påmuntlig förhandling inte ovillkorligt utan förhandling kan undvaras i vissafall. När dei gäller mål om tvångsinlagning av alkoholmissbrukare på allmänvårdanstalt förekommer f. n. ofta bara skriftlig handläggning. I kammarrällenär detta t. o. m. del vanligaste. Kammarrätten anser att en sådan ordning ärändamålsenlig. Till stöd härför kan ytterligare anföras. Rätten för part atl få till stånd en munllig förhandlingmotiveras främsi med att han vid en sådan kan få tillfälle att åberopaomständigheter som han inte har möjlighet eller förmåga alt framläggaskriftligen. Om varken rätten eller parlen själv anser all förhandling ärnödvändig, bör sådan inle heller äga rum. Kravet på rättssäkerhet kan i dessafall uppfyllas även om handläggningen är skriftlig. Med hänsyn till tvångsvårdens natur bör däremot part, omhan begär munllig förhandling, ha en ovillkorlig räll alt också få en sådan lillstånd i mål om beredande av vård enligt LVM. Uleblir en part, som har begärtförhandling, från denna bör dock målet kunna avgöras utan hinder av Prop.1981/82:8 209 I annat fall skulle parten kunna på eltotillbörligt sätt fördröja alt målet blir avgjort. Vid sidan härom bör, i enlighelmed vad beredningen har föreslagit, möjlighet finnas att hämta enskild parttill rätten. Övriga mål enligt LVM är enligt kammarrättens uppfattning inlealllid av så genomgripande betydelse att de begränsade resurserna inomdomstolsväsendet ovillkorligen bör kunna tas i anspråk för en muntligförhandling i vidare mån än vad som gäller för andra målkalegorier, vilka ocksåkan innefatta avgöranden av stor vikl för den enskilde. Kammarrätten föreslår därför att bestämmelserna i förvaltningsprocesslagen(1971:291) om muntlig förhandling skall ha lillämpning på andra mål enligl LVMän dem som gäller beredande av vård. Kammarrätten vill i detta sammanhang stryka under att äveni målen enligt LVM allmänna förvaltningsprocessrättsliga grundsatser kommer allUa tillämpning. Rätten blir sålunda skyldig all se lill all målen blir såutredda som deras beskaffenhet kräver. Vidare kommer den muntliga förhandlingenendast att vara etl komplement lill övrigl utredningsmaterial. En annan fråga av principiell betydelse som länsstyrelsenvill ifrågasätta riktigheten i och fördelen av är den föreslagna konstruktionenav processförfarandet. Beredningen har med sitt förslag skapat en Ivåparlsprocessmed en åklagad, en försvarare och en åklagare, vilken saknar förankring iverkligheten. Uppenbarligen har beredningen dragit en parallell mellanpolis/socialtjänst, åklagare/länsstyrelse (socialnämnd), domstol. Men då harman fjärmat sig långt från arbetsprinciper. De i 9 och 10 §§ uppställda tidsfristerna förunderställning och ansökan om vård vid omhändertagande las upp avnågra inslanser. Detsamma gäller lidsfrislen för förhandling inför länsrätten imål där missbrukaren är omhändertagen (21 § andra slycket). Till dem som haranfört atl fristerna är för korta hör JK, RÅ, hovrätten för Nedre ,kammarrätten i , , länsrätterna i ,och , länsstyrelserna i , ,och samt , JO, TCO och . Domstols-lerkets synpunkler, som är äl representativa förövriga instanser, återges här: har med tillfredsställelse noteratberedningens uttalande om att man av hänsyn lill den slora arbetsbördan vidlänsrätterna strävat efler alt endasi lägga sådana uppgifter som avrättssäkerhetsskäl kräver en domstolsprövning på länsrätten. Trots atlberedningen således velat begränsa länsrättens uppgifter kan det inteuteslutas att LVM kommer alt innebära en avsevärt ökad arbetsbörda förlänsrätterna. vill därför sätta ifråga om inle länsrättensmedverkan i förfarandel kan begränsas it. ex. följande fall. Beredningen har räknat med att underställningsmål enligl 9S LVM skall kunna prövas av ensamdomare (s. 64). Även i sådana mål skall enligt22 § LVM förhandling hållas, i vart fall om någon part begär det. 14 1981/82. Prop.1981/82:8 210 emellertid inte rimligl all länsrätten inom två dagarskall hinna anordna munllig förhandling. Del finns enligt domstolsverketsmening knappast skäl att i dessa mål tillämpa kortare frister än de som enligl24 kap. 13 S gäller vid förhandling i häktningsfrågor. Över huvud taget är kraven på skyndsamhet vidhandläggningen av målen myckel högt ställda. Om en missbrukare är omhändertagenenligt 8 S LVM skall således enligt förslaget beslutet prövas av länsrätteninom från det beslutet underställdes rätlen (9 S), görauiredning och väcka talan inom från det beslutet verkställdes (10 §)samt länsrätten hålla förhandling inom från del lalan väcktes (21 S).Även om det av rättssäkerhetsskäl är angeläget med snabb handläggning vill domstolsverketsätta i fråga om det med hänsyn till länsrätternas arbetssituation ärrealistiskt att bestämma så korta frister. har i detta sammanhang pekat även påföljande: I 25 S LVM anges all länsrätten skall besluta omläkarundersökning i de fall där missbrukaren inle vill medverka frivilligt.Även om det av hänsyn lill missbrukarens personliga inlegrilel finns skäl fördomstolsprövning lalar enligt mening övervägande praktiska ochprocessekonomiska skäl för att beslutanderätten läggs på del utredande organetdvs. Den av senast återgivna synpunkten angåendebeslut om läkarundersökning framförs även av bl.a. kammarrätten i ,länsrätten i , länsstyrelserna i ,, och , samt av . I 25 S föreslår beredningen att länsrätten skall beslutaom läkarundersökning om den enskilde inte vill medverka. Detta är en onödigomgång. Läkarundersökningen är en del av socialnämndens utredning. Det ärdärför mer praktiskt att nämnden själv begär polishandräckning för attgenomföra undersökningen. Hänsynen till rättssäkerheten kan inte anses hindraen sådan ordning, som har en direkt motsvarighet i 17 § LVU. Med all förståelse för bl. a. rättssäkerhetssynpunkten kanlänsstyrelsen emeUertid inte undgå att ställa frågan varför inle länsstyrelsenmed tillgång till mångårig och erfaren såväl juridisk som social sakkunskapskulle kunna betros med etl så relativt blygsamt ansvar i detta fall.Beredningens förslag i denna del bör omarbetas i enlighet med det anförda. Slutligen återges här några påpekanden från länsrätten iStockholms län angående vissa delfrågor som berör länsrätternas handläggning avmål enligt den föreslagna lagen. Länsrätten vill anmärka alt lagförslaget inte anger hurett vårdbeslul skall befordras till verkställighet. Detta bör i vart fall inte ankomma på Prop.1981/82:8 211 I lagförslaget anges endast att densom förestår vården vid etl hem beslutar om intagning (12 S). Inte ens avmotiven framgår vart länsrätten skall expediera sill beslut och vilket organsom skall svara för att vården kommer till stånd. Vad nu sagts gäller delvisockså befordran av en omhändertagen för vård (11 S fjärde stycket). Länsrätten vill ifrågasätta om inte någrahandläggningsfrister bör föreskrivas för länsrättens handläggning avförlängningsbesvär. Länsrätten ifrågasätter om inle den föreslagna 21 S börkompletteras med ett tredje stycke vari anges all dom i omhänderlagandefallen,om inte synnerliga skäl möter, bör meddelas och expedieras inom frånden muntliga förhandlingen. Del kanske inte ens skulle vara för djärvt att i förvallningsprocessensom huvudregel föra in elt institut med domsavkun-nande i anslulning lill denmuntliga förhandlingen och med expedieringsskyldighet inom . Länsrätten ställer sig bakom förslagel i 8 § altpolismyndighet tilldelas befogenhet att besluta om omhänderlagande. Enligt 9 §skall sådant beslut genast underslällas länsrätten och skall länsrätten såsnart ske kan och senasi pröva om beslutet skall bestå.Länsrätten godtar denna huvudregel men anser att den behöver kompletteras mednågon form av helgregel som medger atl åtminstone en hel arbetsdag står tillbuds för länsrättens behandling av målet. Enligt den föreslagna regeln ärlänsrätten skyldig att pröva samt låla skriva ul och expediera besluti ett mål som kommer in t. o. m. efler expeditionstidens och flextidens slut. Beredningens föreställning om hur de nuvarandevårdanstalterna för alkoholmissbrukare fungerar framstår som något diffus.Specialmotiveringen lill 11 § ger intryck av att dessa hem har"omfattande övervakning", tar till "långtgåendetvångsåtgärder" och kan betecknas som "slutna institutioner",varifrån missbrukaren möjligt bör flyttas. 1 belänkandel finns intenärmare angivet vad som avses med en "sluten institution". Socialstyrdsetifinner det angeläget atl klargöra alt det bland de nuvarande nykterhelsvårdsanslallernaknappast finns någon som kan belecknas som "sluten anstalt". På etllitet fåtal anstalter finns en avdelning som kan användas som sluten. Styrelsenanser alt begreppet "sluten institution" hell måsle utmönstras. Del är självklart viktigt atl LVM-instilulionerna ulformasså all även frivilligt vårdsökande kan finna dem attraktiva. Den som vårdas enliglLVM bör också ha möjlighel alt kvarstanna frivilligt på samma institution.Personalkontinuiteten bör tillmätas stor betydelse i behandlingen. Institutionenbör framför allt präglas av öppenhet och aktivitet. Delta är av avgörande belyddseför att frivilligt vårdsökande ska finna vården meningsfull vilket i sin tur ärav avgörande betydelse för de tvångsiniagna. En positiv syn på 1981/82:8 212 vården i klientkollektivet torde dessutom vara den bästaoch kanske den enda garantin för att institutionen skall kunna hållas drogfri. JO har ifrågasatt om del finns behov av all i LVM ta in beslämmelsersom reglerar behandUngsansvaret vid hemmen. Enligt 24 § andra stycket socialtjänstlagen förutsättsregeringen meddela ylleriigare föreskrifter. Nuvarande stadgar bör enligtdepartementschefen ersättas med en förordning. I denna bör ges vissaövergripande rikllinjer för vårdens bedrivande. 5.J.2 Ansvarsfördelning socialnämnd - institution(vårdansvar - behandlingsansvar) Många remissinstanser har understrukit viklen av ellfungerande samarbele mellan och institutionen. Fleraremissinstanser, till vilka hör , menar dock att socialnämndensansvar bör markeras tydligare i lagen än enligt förslaget. Ett konstruktivt och fungerande samarbete mellaninstitution och socialnämnd är en nödvändig förutsättning för att vården ochtiden därefter skall leda framåt. betonas också av socialberedningen.Förbundsstyrelsen är emdlertid någol kritisk mol resultatet av de övervägandensom socialberedningen har gjort. Så saknas t. ex. godkännandevid förflyttning från en institution till en annan (12 S Iredje slyckel).Utskrivning får ej ske, enligt förbundsstyrelsen, utan socialnämndensuttryckliga medgivande. RSMH och anser attelt siörre vårdansvar bör åvila socialnämnden. Intagning på vårdhem bör lämpligen beslutas av socialnämndutom i de fall då vårdhemmet har annan huvudman än socialnämnden. 1 sådana fallbör intagningen ske i samråd mellan institutionen och socialnämnden. Ifråga om utskrivning bör beslutsrätten åvila socialnämndeni samråd med institutionen. liksom flertalet andra remissinslanser godlari stort sell den av beredningen föreslagna ansvarsfördelningen. Styrelsentillägger för egen dd: Den som föreslår vården vid hemmel beslular enligl 12 § omintagning, utskrivning samt om överflyttning till annat hem. Enligt 13 S skallsamråd med socialnämnden alltid ske före utskrivning. har ingelalt erinra mot detta. Föreståndaren ges ett avgörande inflytande över möjlighetenatt tillämpa LVM över huvud taget men är den som har behandUngsansvaretoch inom givna ramar skall kunna ge adekvat vård. Del är angelägel för såvälhuvudman som tillsynsmyndigheten och socialberedningen att noga följa i vilkenutsträckning de olika institutionerna tar emol Prop.1981/82:8 213 respektive avvisar klienter som är akluella för vård enliglLVM samt skälen till delta. Även överflyttningar och utskrivningar och skälenhärtill finns anledning all följa, liksom beläggningen och fördelningen avtvångsintagna och frivilliga vid inslilutionerna. Myckel kritisk mot beredningens förslag i denna del ärdäremot JO, som anför: Vad gäller ansvarel för vården har jag framhållilbetydelsen av att socialnämnden bibehålls vid det övergripande ansvar som ulgören viktig grund för socialtjänslreformen. Nämnden skall således ha ansvarel föratl de som vistas i kommunen får del bistånd, också i form av vård ochomvårdnad, som de behöver och som de inte kan få på annal sätt. värdansvarhar också kommit lill klart uttryck i socialtjänstlagen. Som jag har nämntåligger del socialnämnden enligl 22 § socialtjänstlagen att sörja för alt densom behöver vårdas eller bo i annat hem än det egna tas emot i familjehem elleri etl hem för vård eller boende. Nämndens ansvar för alt vård vid behov bereds den enskildei familjehem eller i hem för vård eller boende torde avse även dem som beredsvård med slöd av LVM (se prop. 1979/80:1 s. Då några häremot slridande beslämmelserinle finns i LVM, har således socialnämnden ansvaret för atl den erforderligavården kommer till slånd. Något uttryckligt ställningstagande från beredningeni den frågan föreligger emellertid inte. Beredningen synes i stället på elt olyckligt sätt hablandat ihop frågorna om vårdansvaret och behandUngsansvaret. Resultatet harblivit all någon fast gräns mellan å ena sidan socialnämndens vårdansvar och åandra sidan hemmets behandlingsansvar inle har kunnat upprätthållas. Detta hargjort att beredningens förslag på flera punkter är svårbegripligt. Enligt 5 § LVM skall i egenskap av sökande myndighelange i vilket hem intagning kan ske. Länsslyrelsen har emellertid ingabefogenheter sedan länsrätten meddelat beslut i ärendet. Skulle det av olikaskäl visa sig att den institution där intagning skolat ske, inte kan ta emotden vårdbehövande, har enligt förslaget inte längre någrabefogenheter atl anvisa en annan institution. Sådana befogenheter har i LVMinte heller uttryckligen tillagts annan. Mot bakgrund av vad jag har sagttidigare får i den situationen anlas att ansvaret för placeringen med stöd avsocialtjänstlagen åvilar socialnämnden. JO sammanfattar sin syn på frågan om ansvarsfördelningenpå följande sätt: Vårdansvaret bör således tillkomma socialnämnden. Från dellaansvar bör skiljas ansvarel för insatserna vid den institution, där den vårdbehövandeär intagen. Delta ansvar, behandlingsansvaret, bör tillkomma den som föreslårvården vid hemmet. Ansvaret för inskrivning och utskrivning bör således på sätlberedningen har föreslagit tillkomma föreståndaren. Den som föreslår vården börockså bära ansvaret för atl den intagne vid behov får sjukvård eller atl hanöverförs till annal vård eller boende, som är mer lämpat för att lillgodosedet föreliggande vårdbehovel. Prop.1981/82:8 214 Enligt 15 § förslaget till LVM bör den som får vård enligtlagen så snarl del kan anses lämpligl med hänsyn till den planerade vårdenberedas tillfälle att på försök vislas i mer öppna vårdformer eller i eget hem. i är positiv tillförslaget och anför: 15 § i lagförslagel öppnar en viktig möjlighet tillflexibilitet och smidig övergång från tvångsvården vid del hem där vederbörandeär inskriven till andra och öppnare vårdformer. Motiveringsvis bör närmareklargöras om tvångsvård genom avgiftning på sjukhus direkt på försök kanavlösas av vistelse i praktiken under öppnare vårdformer, t. ex. elt poliklinisktöppenvårdsallernativ eller vård på enskilda narkomanvårdsinstitutioner, och hurman i så fall bör lösa del formella ansvarel för vårdens genomförande enligt 12§, En sådan direklövergång kan i många fall visa sig värdefull. Viss tveksamhet redovisas av i Värmlandslän: Den i 15 S uttalade principen är i och för sig riktig menen viss tveksamhet insläller sig dock vad gäller möjligheten att i praktikengenomföra den med tanke på brislen på vårdresurser och svårighelerna atl iöppna marknaden bl. a. anskaffa bostäder, arbete och utbildning lill depersoner det här är fråga om. Även i denna fråga är JO kritisk mot förslaget och fårmedhåll av . Som jag tidigare framhållit är det viktigt att åtskillnadgörs mellan vårdansvar och behandlingsansvar. 15 S i lagförslagel vittnar om desvårigheter man ställs inför när några klara ställningstaganden i dessa frågorinte redovisas. 15 § ger således anledning lill flera frågor. Den förstafrågan som måste besvaras är om lagen avser atl öppna möjUghet till enbarl inslitutionellvård under högsl med eventuell förlängning. Är delta avsikten skallvården avslutas i och med alt den vårdbehövande skrivs ut från hemmel. Harutskrivning väl skett kan någon förlängning av vårdtiden inte komma ifråga. Lagrummetkan emellertid också uppfattas så att åtgärder med stöd av lagen skall kunnavidtas av högst med eventuell förlängning. Vid sådanlförhållande innebär länsrättens beslut om vård en rätt atl under i första handen tid av högst vidla de åigärder, som . behövs för att lillgodoseden enskildes vårdbehov. Dessa åigärder kan bestå i intagning i hem för vårdeller boende, vistelse på försök i familjehem eller i eget hem, återintagningpå institution samt beslut om förlängning av lagens tillämpningslid . Vad beredningen avsett i dessa frågor framgår emellertidinte av lagförslagel. Bestämmelserna för tanken till att syftet har varil allöppna möjlighet att under i första hand av vidta devårdåtgärder som missbruket påkallar. Prop.1981/82:8 215 Enligt min mening bör under det behandlingsansvar som skalltillkomma institutionen hänföras frågor som gäller insatserna vid institutionen(se prop. 1979/80:1 s. 337). Institutionen bör därför också som beredningen föreslagil,besluta om intagning i och utskrivning från densamma. Finner den som förestårvården vid hemmet alt fortsatt vård där inte längre behövs, skall patientenskrivas ut. Det bör sedan ankomma på socialnämnden, som har vårdansvaret, atlta ställning till behovet av andra åigärder under den återstående liden. att vården i institutionen bör avlösas av vård i familjehem bör detankomma på nämnden atl besluta i den frågan. Flera instanser efterlyser regler om vem som skall fallabeslut i olika frågor under pågående vård. Till dessa hör JK, RA, JO ochsocialstyrelsen. EnUgl förslagel skall värd kunna meddelas i olika former. Uiövernormalfallen kan förekomma vård enligt sjukvårdslagen (11 S 2 st), vistelse imera öppna vårdformer (15 S 1 st), och vård under särskill noggrann tiUsyn (18 §).Reglerna om vem som i olika silualioner har att besluta om vilken vårdform somskall tillämpas är knapphändiga och oklara. Delta är onöjaktigl frånrättssäkerhetssynpunkt. Lagen anger emellertid inle vem som beslutar omutskrivning på försök, vem som bestämmer den alternativa placeringsformen, vemsom beslutar om återintagning eller vem som beslutar om förlängning beträffandeden som på försök vistas i t. ex. ett familjehem vid vårdtidens utgång och sombehöver fortsatt vård där. Regler saknas om vad som skall ske om sådant försök somavses med bestämmelsen i 15 § inte faller väl ut. Det bör klarl anges i 15 § alt det är föreståndaren somefter samråd med socialnämnden och den intagne, beslutar om vistelse på försöki mera öppna vårdformer eller i eget hem. Några instanser tar särskilt upp frågan om beslut omöverflyttning till annan vårdinstitution (12 § Iredje stycket lagförslaget). , och framför i huvudsak lika synpunkter. TCO vill särskill peka på alt beredningens förslag omöverflyttning från ett hem till elt annat (12 §) kan leda till komplikationer.Det behövs en instans 1981/82:8 216 som kan besluta i ärenden där överenskommelse inte kan nåsoch denna bör lämpligen vara . En överordnad instans måste bestämma om överflyttningar.Möjligen bör det kunna uppdragas åt alt - eventuellt endast vidoenighet mellan föreståndare i ett överflyttningsärende - med tvingande kraflbesluta om överflyttning till visst hem. I de fall vården ges av hem utom delegna länet bör ha rätt all beslula om omplacering. Enligt 12 § kan den som förestår vården vid en institutionbeslula om att en intagen skall flyttas tiU en annan institution. Delförutsätter emellertid att en annan institution är villig att ta emot den somskall flyttas. Den institution som initierat överflyttningen bör kunna fåärendet prövat av en behörig instans. Hem som avses i 11 S skall enligt beredningen stå underledning av en slyrelse, sammansatt av politiskt valda lekmän. Flera mindreinstitutioner bör kunna ha en gemensam styrelse. Ansvarsområdet får dock intebli siörre än att det är möjligt för styrelsen att sätta sig in i varje enskiltärende. Inför val av institutionsplacering anges att samråd måste ske mellanlänsstyrelse, socialnämnd och institutionsstyrelse. Enligt 16 § får beslut omförlängning av vårdtiden endast meddelas av hemmets styrelse. Sådana beslut fårinte delegeras. Slutligen följer av 31 § att styrelsen i vissa fall skall hörasvid åtalsprövning. Flertalet remissinstanser har godtagit förslaget utankommentarer. Någrainstanser har uttryckligen ställt sig bakom förslagel alt styrelsen skallmeddela beslut om förlängning enligt 16 S.Till dessa hör kammarrätten iStockholm, hovrätten för Nedre , länsrätten i ,och . Kammarrättenhar understrukit att kravet på all ett sådant beslut inte bör få delegeras börframgå av lagtexten. har motsatt sig förslaget atlinstitutionsstyrelsen skall fatta beslut om förlängning. JO har i stället föreslagit följande ordning: Uppkommer en fråga om förlängning av vårdtiden vidutgången av , bör beslut härom dock fallas avlänsrätten. Är den vårdbehövande inlagen på ell hem för vårdeller boende bör initiativ härtill kunna tas av den som föreslår vården vidhemmet.