prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Det rör sig här om en regel omsärskild åtalsprövning beträffande dem som är intagna i sådana hem som avses i12 § LVU. Dessa hem motsvarar de nuvarande ungdomsvårdsskolorna. Yttrande iåtalsfrågan skall inhämtas från den som förestår vården vid hemmet. Det tordekunna förutsättas att denne före yttrandet samråder med vederbörandesocialnämnd. Nuvarandelydelse av 6 § innehåller en hänvisning fill 57 § nykterhetsvårdslagen. Dennamotsvaras fr.o.m närmast av 31 § lagen om vård avmissbmkare i vissa fall (LVM), fömlsatl alt förslaget i prop. 1981/82:8godkänns av . Eftersom denna lag endast har teoretisk betydelse förunga (jfr 2 § LVM) har i den nya lydelsen någon hänvisning inte gjorts lilldenna lag. 1981/82:41 38 Ikraftträdandebestämmelsen.Ändringama lag träder i kraft . Enligtövergångsbestämmelsema ull lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vårdav unga (LVU) får förebyggande åtgärder som har beslutats med stöd avbamavårdslagen bestå efter LVU:s ikraftträdande . Omåtalsprövning enligt lag blir aktuell ochförebyggande åtgärder, l.ex. övervakning, enligt barnavårdslagen består, tordedet utan någon uttrycklig bestämmelse vara klart att åtalsunderlåtelse medstöd av 1 § i dess nya lydelse får meddelas. 4.3Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 18 § anger vissa undantag från sekretessregeln i 17 §, vilken paragrafbl.a. anger alt sekretess gäller förundersökningar i brottmål. Den förstapunkten i 9 kap. 18 § har fått en ny lydelse. Av denna framgår att sekretessinte gäller beslut om att förundersökning inte skall inledas. Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till 1. lagen om ändring irättegångsbalken, 2. lagen om ändring i lagen(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagövertriidare, 3. lagen om ändring isekretesslagen (1980:100). Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. Prop.1981/82:41 39 Sammanfattning av åtalsrättskommitténs betänkande Kommitténs allmänna överväganden om åtalspliktensutformning (kap. 5 och 6) Kommitténfor inledningsvis i sina överväganden en diskussion kring direktivensriktlinjer och synpunkter (5.1). Kommittén ansluter sig därvid till dengrundsyn som redovisas i direktiven i fråga om de företrädesviskri-minalpolitiskt präglade utredningsfrågorna. Vad särskilt angår fall, därvård-, behandlings- eller stödåtgärder kommer till stånd oberoende av lagföring,bör man enligt kommitténs mening kunna gå väsentligt längre än gällande rättmedger i fråga om åtalsbegränsningar. Även ingripanden av annat slag än sådanasom företas i resocialiserande syfte - såsom avskedanden i anledning av brotti anställning eller ålägganden för utlänning att lämna landet - kan utgöra skälmot åtal. En annan kategori, där vidgade möjligheter till åtalsbegränsningarbör övervägas, är sådana mål som i händelse av lagföring leder till villkorligdom. Kommittén instämmer vidare i den i direktiven redovisade inställningen,att betydligt större möjligheter till å-talsbegränsningar med fördel kaninföras både i fråga om bötesbrottslighet och beträffande seriebrottslighet. Närdet därefter gäller den i direktiven betonade önskvärdheten att kunna begränsaförundersökningsinsatserna, framhåller kommittén att flera möjligheterdärvidlag står till buds. De rationaliseringsvinster som kan uppnås på dettaområde är väsentligt större än de som kan uppnås genom nya möjligheter i frågaom åtalsunderlåtelser. beslutade efter slutförd utredning. Kommitténtar upp till preliminär diskussion frågan, huruvida ett realiserande avdirektivens mål kräver att den absoluta åtalsplikten överges och helt ellerdelvis ersätts av relativ åtalsplikt. Därvid betonas, att det praktiskaresultatet av absolut och relativ åtalsplikt kan bli väsentligen likartat,nämligen om den absoluta åtalsplikten förenas med vittgående undantag resp.den relativa åtalsplikten görs normbunden genom närmare angivna rekvisit föreller mot åtal. En grundläggande skillnad mellan en reglering av den ena ochden andra utformningen kvarstår dock; vid absolut åtalsplikt får anses gälla enpresumtion för åtal, medan vid den relativa åtalsplikten det inte kan sägasråda någon presumtion vare sig för eller mot åtal, och åklagaren har därförstörre frihet vid sin prövning enligt det sistnämnda systemet. (Beträffande denbegreppsmässiga skillnaden mellan absolut och Prop.1981/82:41 40 relativåtalsplikt, se s. 92 not 1.) Idiskussionen ifrågasätts, om de ganska vida undantag som gäller från den iprincip rådande absoluta åtalsplikten kan vidgas ytteriigare på ettprincipiellt och lagtekniskt godtagbart sätt. En sak för sig är att man därmedkan komma fram till ett åtalssystem som har så vida undantag att det kan rådatvekan om det, sakligt sett, är förtjänt av att karakteriseras som ett systemmed absolut åtalsplikt. Kommittén anser dock, att det är betydelsefullt, om den formellt grundläggande regeln om åtalsplikten en utformning somklargör om det skall gälla en presumtion/o'råtal eller ej. Denpreliminära diskussionen utmynnar i att ett tillgodoseende av önskemålen idirektiven i och för sig inte gör det nödvändigt att överge principen omabsolut åtalsplikt som formell gmndregel inom åtalsrätten, eftersom man börkunna bygga vidare på samma grundmönsler som det nu gällande och föreskrivaytteriigare grunder för åtalsunderlåtelse. Kommitténgranskar vidare de argument som i tidigare diskussioner anförts för absolutochJör relativ åtalsplikt (5.2). Med hänsyn till att dessa diskussioner liggernågra decennier eller mer tillbaka i tiden anser kommittén att en del avargumenten har föriorat något av sin bärkraft. Detta är t. ex. fallet med äldresynpunkter som gick ut på att åklagarkåren inte skulle ha tillräckligakvalifikationer för att handha ett system med relativ åtalsplikt eller att deninte skulle inta en tillräckligt oberoende ställning i förhållande tillregeringsmakten. Den ojämföriigt viktigaste fördelen med relativ åtalsplikt äratt det med det systemet följer möjligheter till begränsningar i utredningen,beroende på att systemet inte kräver att det skall vara klarlagt att denmisstänkte har begått det brott som är i fråga. Denna fördel behöver dock intevara uteslutande förbehållen det systemet. Även i ett syslem som grundas påabsolut åtalsplikt kan man - såom senare skall framgå - nå väsentligen sammahaiidläggningsmässiga fördelar genom att för förundersökningsstadiet ha reglersom möjliggör begränsningar av utredningsinsatserna. Kommitténbehandlar härefter utredningsmål och spörsmål i övrigt av huvudsakligenkivninalpolitisk art (5.3). Denkonstaterar därvid till en början att det, om direktivens mål skall kunnauppnås, i viss mån krävs ett nytänkande. För det första måste man, mer än somhar skett , göra avkall på principen ati brott måste följas avbrottspåföljd. Man måste acceptera, att sanktionssystemet lår ännu vidare ram,så att bl. a. resocialiseringsåtgärder utan straffrättslig karaktär mer än nukan komma till användning som samhällsreaktion i stället för brottspåföljd ochdå i främsta mmmet resocialiseringsåtgärder på det socialrättsliga området. Detframhålls dock, att en friare åtalsprövning inte bör ses som eller användas sominstrument för att förskjuta den kriminalpolitiskt viktiga gränsen mellanfrihetsberövande påföljder och åtgärder av frivårdskaraktär. Den störrehandlingsfrihet som direktiven åsyftar att åklagarna skall la vid bedömningenav åtalsfrågor bör - när det gäller broit i nivåerna över bötesbrottsligheten- utövas så, att väsentligen samma resultat uppnås som om lagföring hade ägtrum. - Även beträffande bötesbrottsligheten krävs ett visst nytänkande. Skallman nå resursbesparingar här, måste man tänka sig att radikalt skära bort del av bagalellbrottsligheten från lagförings- Prop.1981/82:41 41 området.Metoderna här\'idlag behandlas i det följande. Kommitténbetonar i ett följande avsnitt (5.3.2) vikten av attresocialise-ringsdtgärderna sätts in snabbt och med effektivitet. I anslutninghärtill anför kommittén tre särskilda synpunkter. Den första gällerresursfrågorna på del socialrättsliga vårdområdet. För att uppnå önskvärdsnabbhet och effektivitet i resocialiseringsåtgärder, som skall kunna ersättastraffrättsliga ingripanden, behövs uppenbarligen utökade resurser på dettaområde. Kommittén går dock inte närmare in på detta spörsmål, eftersomorganisatoriska frågor på det socialrättsliga området övervägs avsocialutredningen. Den andra synpunkten gäller handläggningsmässigt betonadefrågor, varvid kommittén understryker att en reform i den riktning, somdirektiven anger, för att få avsedda verkningar ovillkoriigen förutsätter attdel sker ett förtroendefullt samarbete mellan brotlsbeivrande ochsocialvårdande organ. Den tredje synpunkten avser, huruvida absolut ellerrelativ åtalsplikt är bäst ägnad all tillgodose intresset attresocialiseringsåtgärder kommer till stånd med snabbhet och effektivitet..'Mlmäni sett synes den relativa åtalsplikten härvid ha vissi försteg. Eftersomden relativa åtalsplikten i princip anses medge, all man kan undvara närmareutredning om brotlel och därigenom kan falla beslut om åtalsunderlåtelsesnabbt, förefaller del som om bättre fömisäll-ningar föreligger i ett sådantsyslem för alt den niisstänkle blir positivt inställd lill tidigt insaltaresocialiseringsåtgärder. Men försteget för relativ åtalsplikt är inte så stortsom del vid första påseende kan verka. Förekomsten av brott och brottets art ärnämligen ganska ofta viktig för bedömningen av om resocialiseringsåtgärder ärmotiverade och även för valet av åtgärder. Inästa avsnitt behandlas vissa problem beroende på olikheter mellan brottspåföljderoch icke straffrättsliga resocialiseringsåtgärder (5.3.3). Kommittén erinrarhär till en början om all gällande rätt i fråga om domslois påföljdsval ger enallmän regel av betydelse också i detta sammanhang. Den allmänna grundsats somfinns intagen i 1 kap. 7 >; BrB anser kommitién böra vara vägledande ävennär del gäller möjligheterna att låta resocialiseringsåtgärder utanförstraffrättens ram träda i stället för lagföring. För ati en ätalsbe-gränsningskall kunna komma lill siånd på den grunden all resocialise-ringsåigärd vidtas,bör del avgörande vara alt del i del särskilda fallet ej av individual- ellerallmänpreveniiva skäl är nödvändigt att del inträder något sådant ingripandemoment som utmärker siraffräiislig påföljd men som ej följer av denifrågakomna, icke straffrättsliga resocialiseringsåigärden. Beträffandefördelningen av beslutsfunktionerna mellan siraffrätlsskip-ningens organ och desocialrällsliga vårdorganen finns enligt kommiliéns mening i siorl inte någonanledning au frångå vad som gäller. Kommillén understryker dock, att det iett framtida system inte bör tillkomma åklagare all resa anspråk på all organinom vårdområden skall vidla viss åtgärd. Debrottspåföljder som avser kriminalvård i frihet kännetecknas i princip av ivåvillkorliga moment. Del ena avser att i händelse av nytt brott den ursprungligapåföljden kan komma all ersälias av annan, strängare påföljd och det andra all,om de vård- eller andra åtgärder som avses med påföljden inte kommer lillstånd, annan påföljd kan inträda. Kommittén finner, all man i ell syslem, däricke slralTräitsliga resocialiseringsåtgärder fär träda i stället försiraffrältsliga ingripanden, kan uppnå lämligen god motsvarighet lill delmoment av villkorlighet som utmärker gällande former lor icke 1981/82:41 42 Delta kan ske genomomarbetning av ålerkal-lelsernöjlighelerna och införande av formell befogenhetför åklagaren att vilandeförklara åtalsfrågan (varvid en tremånadersperiodbedöms lämplig), så att utfallet av resocialiseringsålgärd kan avvaktas. Flertalet av de brottspåföljder som avser kriminalvård ifrihet har vissa inslag som helt eller delvis saknar motsvarighet på de ickestraffrättsliga resocialiseringsåtgärdernas område. Kommittén kommer dock framlill att man ändå bör godta, au de icke straffrättsligaresocialiseringsålgärderna träder i stället förde icke frihetsberövandepåföljdsformerna i den utsträckning de bedöms tillräckligt effektiva för att nåsocial rehabilitering. I ett senare avsnitt (5.3.4) behandlas betydelsen avbrottets svårhetsgrad vid övervägande av ätalsbcgränsningar samt ytterligareallmänpreventiva synpunkter. Kommitténs överväganden i denna del leder tillföljande. En ny ordning för åklagares prövningsrätt, huruvida åtalskall väckas, måste inrymma begränsningar såtillvida alt dels sådan brottslighet, som enligt domstolarnasrällsiillänipning på grund av brottets grovhet brukar leda tillfrihetsberövande påföljd, ej kan lämnas utan åtal. dels åtal ej heller kan avvaras vid sådan brottslighet,som visserligen är mindre grov men på grund av sin art och frekvens anses avallmänpreventiva skäl regelmässigt skola leda till frihetsberövande påföljd,och detta oavsett om gärningsmannens personliga förhållanden talar för annanreaktion. dels åtal ej bör utebli, när en lagföring förutses ledatill frihetsberövande påföljd, därför all sådana personliga förhållanden ejföreligger att kriminalvård i frihet eller villkorlig dom framstår som entrolig påföljd. Kommittén lar vidare upp frågan om vissa drag hosrättegångsförfarandci utgör skäl att avsevärt vidga området för ätalsbegränsningareller om dylika drag tvärtom utgör skäl till viss försiktighet i reformerna(5.3.5). Kommittén finner för sin del, all den i direktiven betonadekriminalpolitiska effekten av ett domstolsförfarande måste betecknas somsekundär, när det gäller spörsmålet i vad mån domstolsförfarandet ärunibäriigt. Behovet av domstolsförfarande bör nämligen i första hand bedömasutifrån de rättssäkerhetssynpunkter som har betingat brotimålsprocessensutformning. Enligt kommitténs bestämda mening bor det inte komma i fråga allfrån den ordinära brotimålsprocessens område föra bort fall, omräiissäkerheten i siraffprocessuelll hänseende därmed skulle minskas ibeaktansvärd mån. Som viktigare exempel på skäl mot ätalsbegränsningar anförkommittén, att skuldfrågan är av betydelse för vilka resocialiseringsåtgärdersom kan och bör komma i fråga, aii stark ovisshet råder om vilken påföljd som ihändelse av lagföring skulle åläggas, var\'id företrädesvis är au uppmärksammafall där ovissheten hänför sig till frågan om frihetsberövande eller ickefrihetsberövande påföljd skulle komma i fråga samt att viktigtmåls-ägandeintresse eller betydelsefull fråga om särskild rättsverkan kanutgöra starkt skäl för rättegång. All även andra förhållanden än resocialiseringsåtgärderkan göra rättegång onödig framhålls också (5.3.6). En kategori fall, där åtalbör kunna avvaras, avser åtskilliga typer obetydliga eller eljest någorlundaursäktliga bötesbrott; närmare synpunkter i den delen utvecklas . Prop.1981/82:41 43 fall,där åtal bör kunna undvikas, utmärks av au en lagföring kan antas leda lillvillkorlig dom. Vissa andra följder av brott som i särskilda fall drabbar erilagöverträdare kan också som nämnts tänkas medföra all det är onödigt att åtala(t. ex. avskedande av en arbetstagare som har begått brott i anställningen ochavlägsnande av en utlänning från riket efter brott). Kommittén betonar ocksåmöjligheterna att ytterligare begränsa lagföring vid seriebrottslighel. Slutligentar kommitién i avsnittet 5.3 upp frågan i vad mån besha iåiolshegränsningsärende kan få betydelse som kriminalpolitiskt medel (5.3.9).Kommillén anser, att del vid bötesbrottslighet är kriminalpolitiskt betydelsefullt,om man vinner spridning för uppfattningen att åtalsunderlålelsens innebörd ärnågot av en sakerförklaring tor brott, alt den bör ses som en varning och altden får vissa konsekvenser regisireringsmässigl, ehuru oftast (mera härom i det följande). Idet härefter följande avsnittet tar kommittén upp uiredningsmåloch spörsmål iövrigt av huvudsakligen processekonomisk art (5.4). Här behandlas först vilkafördelar relativ åtalsplikt processekonomiskl kan ha, när det gälller svårarebrottslighet än den typiska bötesbrottsligheten (5.4.2). Kommittén llnnerdärvid, att den relativa åtalsplikten genom all sådan ordning i princip intekräver all del skall föreligga klarhet i skuldfrågan kan bereda åklagarenstörre handliiigsfrihel i vissa situationer men alt man kan nå ganska långt iålalsbegriinsningshänseende även inom ramen för absolut åtalsplikt. Särskiltingående behandlas möjligheten att åstadkomma begränsningar av lagföringen påböiesområdei, något som bedöms som särskilt viktigt från processekonomisksynpunkt. Kommittén redovisar här vissa grundläggande frågor beträffandeätalsbegränsningar och avkriminaliseringsslrä-vanden i övrigt på bötesområdet(5.4.3) och ger uttryck för den grundsynen, att det principiellt bör ankomma pålagstiftaren all ange vad som är straffbart och vad som är slraffritt (5.4.4).Därefter diskuterar kommittén (5.4.7) i avseende på önskvärd avkriminaliseringett uppslag av straffrättslig natur, som dock inte utvecklas så långt att någotförslag läggs fram. Delta avser införandet av en principiell nedre gräns förbötesstraffets användningsområde vid 20 dagsböter och, för penningböternasområde, vid . De fall som vid domstolsprövning skulle befinnas fallaunder gränsen skulle således leda till påföljdseftergift av ny typ, men änviktigare vore givetvis att prin-cipförbudel mot låga böter skulle utgöra grundför alt avstå från utredning och åtal. Undernästa avsnitt (5.4.8) anknyter kommittén till resonemanget under 5.4.7 ochgranskar frågan om behandling av sådan lindrigare brottslighet som avsågs i detavsnittet från processrälisliga synpunkter. 1 fråga om sådana brott som vid enförhandsbedömning befinnes förskylla lägre straff an 20 dagsböter eller 200 krsåsom penningböter bör del enligt kommittén över\'ägas att ge utrymme förutredning och lagföring endast när så är påkallat med hänsyn till viktigtallmänt eller viktigt enskilt intresse. Kommittén återkommer mer detaljerattill den frågan i kapitlet 18. där även vissa andra vägar alt begränsaförundersökningsinsalserna behandlas. i vå sista avsnitten i 5 kap. diskuterar kommittén först hur en regleringgrundad på relativ åtalsplikt kan tänkas utformad (5.5) och tar därefterslutlig ställning lill frågan om absolut eller relativ åtalsplikt (5.6).Kommitténs slut- 1981/82:41 44 satsbeträffande åtalspliktens utformning innebär, att kommittén finner alt defördelar som kan vinnas med relativ åtalsplikt inte är så framträdande all deutgör tillräckliga skäl all frångå nu rådande ordning med absolut åtalspliktsom grundregel. Härvid har inverkat inte bara grundsatsen, att en inarbetadprincip inte bör frångås annat än om övertygande skäl kan anföras för detta.Även positiva skäl anses tala för att behålla gällande grundregel enligt vadsom närmare redovisas i avsnitt 5.6. Kommitténs ställningstagande innebär, att detslås fast att allmän åklagare, om ej annat är föreskrivet, har rätt ochskyldighet att åtala för brott som hör under allmänt åtal. En bestämmelse av nuangiven innebörd föreslås intagen i 20 kap. 3 i; RB. De viktigaste undantagenavses bli upptagna i samma kapitels 7 §, vars närmare detaljer senare utvecklasi kap. 7-13. Dessförinnantas dock vissa rättstekniska frågor upp. Därvid behandlar kommittén bl. a.några gemensamma rekvisit för grundbestämmelserna om åtalsunderlåtelse (6.2).Här redogörs närmare för innebörden av vissa rekvisit - viktigt allmänt ochviktigt enskilt intresse - vilka avses skola utgöra hinder föråtalsunderiåtelse. Som viktigt allmänt Intresse anses (6.2.1) bl.a. att frihetsberövandepåföljd påräknas i händelse av lagföring, arr hänsyn till allmän laglydnad görpåföljd erforderlig, att lagföring erfordras för att behövlig vård-ellerstödåtgärd skall komma till stånd, att den misstänktes tillräitaförande främjasgenom påföljd, att skuldfrågan eller tveksam rättsfråga bör prövas av rätten,att särskild rättsverkan av ej ringa betydelse kommer i fråga eller att denmisstänkte begär åtal. Med uttrycket viktigt enskilt intresse åsyftas i förstahand målsägandens ekonomiska intresse alt få dom på honom tillkommandeskadestånd. Vid bedömningen av om åtalsunderiåtelse kan meddelas börmålsägandeintressen som inte iir alt betrakta som viktiga få stå tillbaka.Talan om enskilt anspråk utan samband med brotimålsprocess kommer enligtkommitténs förslag att underiättas bl. a. genom ändringar i rätlshjälpslagentill målsägandens förmån; vissa andra ändringar i samma syfte berörs i detföljande. Viktigt målsägandeiniresse, som bör anses föranleda brottmålsprocess,är för handen när del är lill avsevärd fördel för målsäganden att hansersättningstalan förs i samband med åtal i stället för genom civilprocess.Därtill bör krävas, alt det vid en realistisk bedömning framstår som sannoliktatt en dom på skadestånd leder lill verksiälliehei. Vidarediskuteras beviskravet beträffande väntat påföljdsval i händelse av lagföring(6.2.3) och beviskravet i skuldfrågan (6.2.4). I sistnämnda hänseende harkommitténs överväganden inte leu lill någon principiell ändring i gällanderätts krav på klarhet i skuldfrågan som förutsättning lor åtalsunderlåtelse. Fråganhuruvida särskildaförelägganden eller dylikt bör finnas som komplettering lilleller ersättning i vissa fall för åtalsunderlåtelse behandlas därefter (6.3).Vad som därvid diskuteras är om åklagaren bör ges befogenhet au ensidigtbesluta om böter, särskilda föreskrifter m. m., om det går au fä fram någongodtagbar form av tillsynsföreläggande eller prövotidsföreläggande (vilkaskulle motsvara skyddstillsyn resp. villkoriig dom) eller om del kan tänkas entyp av strafföreläggande som skulle gälla enbart s. k. lilläggsböler. Kommillénhar emellertid inie funnit någon invändningsfri utväg att i ett system medåtalsunderlåtelse fa motsvarigheter lill aktuella straffrättsliga påföljdersinslag av särskilda föreskrifter, av lilläggsböler eller, såvitt angår skydds- Prop.1981/82:41 45 tillsyn,av övervakning (utöver sådana former av övervakning eller kon-taktmannasystemsom nu förekommer på socialvårdsområdel). Kommillén har också berört frågan,huruvida någon ny typ av ekonomisk sanktion är länkbar som ersättning förlilläggsböler, när åtalsunderlåtelse meddelas. Frågan besvaras nekande. Närmare detaljer beträffande RB:s allmänna grunder föråtalsunderlåtelse (kap. 7-13) Kommitténhar funnit, au grundbestämmelsen om åtalsunderlåtelse liksom f n. bör las in i20 kap. 7 § RB. Bestämmelsen inleds med den allmänna grundförutsättningen attåtalsunderlåtelse lår meddelas, om hinder ej möter med hänsyn till viktigtallmänt eller viktigt enskilt intresse. Därefter behandlas under fem särskildapunkter de olika kategorier av fall där åtalsunderlåtelse skall vara möjlig.Den första punkten avser bötesbrottslighet. Enligt den andra punkten kanåtalsunderiåtelse meddelas i vissa konkurrens-och återfallssituationer. Dentredje punkten avser s. k. resocialiseringsfall, dvs. sådana fall därlagöverträdaren blir föremål för åtgärd av vård-, stöd-eller hjälpkaraktär ochåtgärden bedöms vara ägnad all främja hans anpassning i samhället. Enligt denfjärde punkten skall åtalsunderiåtelse kunna meddelas som ersättning för förutseddvillkoriig dom. Den femte punkten avser .sådana fall, där vissasamhällsingripanden (av annat slag än resocialiseringsåtgärder) eller vissaåtgärder av annat slag kan medföra att åtal kan avvaras. Liksomf n. bör det enligt kommitténs uppfattning också finnas en möjlighet för RÅall i fall av undanlagskaraktär besluta alt åtal inte skall väckas. Regleringeni denna del har utformats på ett annoriunda sätt än övrigaåtalsunderiåtelsefall, och bestämmelse i ämnet har därför tagits in i en särskildparagraf i 20 kap. RB. Kommitténföreslår vidare en särskild bestämmelse som ger åklagaren rätt att besluta omåtalsunderiåtelse i samband med nedläggande av åtal.