prop · G503165 · 1981-12-31 00:00:00 — Av detta följer, å ena sidan, all förändringar i samhället avekonomisk eller annan art kan förskjuta tyngdpunkten vid hänsynstagandet tillskilda intressen. Å den andra sidan möjliggör just denna uppbyggnad att manvid vaije särskild tidpunkt kan göra den avvägning som då är från allmänsynpunkt lämplig. Inom den angivna ramen kan alltså ingripandena anpassas tillvad ändrade förhållanden och nya företeelser kräver. Jaganser att begreppet skadlig verkan med dess i praxis fastslagna och avutredningen återgivna innebörd är väl ägnat alt ligga till grund också för enny konkurrenslag. På denna punkt vill jag vidare erinra om vad jag tidigare(3.3.1.2 under rubriken ) har uttalat om den avvägningmellan skilda samhällsintressen som sker vid otillbörlighelsbe-dömningen.Behovet av ett främst långsiktigt perspektiv bör som tidigare (3.1) har berörtsvara grundläggande vid tillämpningen. I del följande återkommer jag till vissabedömningsfrågor. Utredningentar därefter upp frågan om formen för ingripande när skadlig verkanföreligger. Enligtnuvarande lag skall MD genom förhandling söka undanröja skad- 1981/82:165 55 ligverkan av konkurrensbegränsning. Detta innebär, som jag har redovisat,att domstolen i ett rättegångsförfarande först prövar om en påståddkonkurrensbegränsning med skadhg verkan föreligger. Om MD konstaterar att så ärfaUet, börjar ett förhandlingsskede då domstolen söker förmå vederbörandeföretagare att vidta rättelse. Denna metod för att få till stånd rättelsebrukar kallas KBL.s förhandlingsprincip. Lyckas MD inte med delta återstår -bortsett från säljvägransfall - för domstolen endast möjligheten att anmälaförhållandet till regeringen. Regeringen kan ingripa mot uppenbaramonopolvinster m. m. I övrigt är statsmakterna hänvisade (prop. 1953:103 s. 98)till möjligheten att ingripa på annat sätt. Utredningen konstateraratt den näringsidkare som framkallar skadlig verkan av konkurrensbegränsningmåste medverka frivilligt, om sådan verkan skaU kunna undanröjas av MD i andrafall än säljvägran. Ett förhandlingsförfarande utan tvångsmedel är därföralltjämt huvudmetoden på missbruksområdet. Om denna metod framhållerutredningen allmänt att allteftersom erfarenheterna har ökal påkonkurrensbegränsningsområdet detta har gett fog för en strängare bedömning avsådana konkurrensbegränsande åtgärder som är ägnade att medföra skadligaverkningar. Motsvarande utveckling har också skett utomlands. Mot bakgmnd avdelta framstår del, säger utredningen, i dagens läge principiellt somoegentligt att samhället på missbmksområdet i de flesta fall saknar effektivatvångsmedel när sam-häUsskadlig verkan har befunnits föreligga. Sådanatvångsmedel har ansetts naturliga i fråga om lagstiftning på angränsandeområden, anför utredningen. Men också i fråga om rättslig reglering i övrigt,där angelägna samhällsintressen skall skyddas, torde det enligt utredningenfinnas få motstycken till förfarandet alt det allmännas organ skall gripa inmed endast överläggning. Visserligen har, påpekarutredningen, förhandlingsmetoden hiltUls endast i ett fall inneburit ettdirekt misslyckande. Det har dock inte aUtid varit möjligt eller kan iframtiden bli möjligt för MD att förhandlingsvägen uppnå det från allmänsynpunkt kanske mest tillfredsställande resultatet. Vidare skall det nuvarandesystemets effektivitet bedömas med utgångspunkt också i de praktiskaerfarenheterna från rättstillämpningen i övrigt. Därvid stäUer utredningensärskilt tidsaspekten i blickpunklen. Utredningen anser att del är av vikt attsamhället ges möjlighet att snabbi och effektivt kunna ingripa i angelägna fallpå missbmksområdet. Del nuvarande systemet är för utdraget och tidskrävande. Motdenna bakgmnd föreslår utredningen följande ordning. Om NO bedömer att skadligverkan av konkurrensbegränsning föreligger skaU han genom överläggningar medberörda näringsidkare försöka få till stånd en frivillig uppgörelse som innebäratt den skadliga verkan förhindras. Först om NO misslyckats bör han gå vidaretill MD. Om NO för ärendet till MD skall domstolen, så snart skadlig verkan avviss konkurrensbegränsning 1981/82:165 56 harvisats föreligga, kunna tillgripa en sanktion. En bestämmelse om delta bör, ilikhet med vad som gäller , utformas som en generalklausul, fortsätterutredningen. Vidareuttalar utredningen följande. När en generell sanktionsmöjlighet införs blirgivetvis frågan om rättssäkerheten för näringslivet av särskild betydelse.Härvidlag kan sägas att i en generalklausul - liksom förhållandet är enligtgällande lag - inte närmare kan anges vilka de åtgärder är som har sådan skadhgverkan som lagen vUl motverka. På de rättstillämpande organen ankommer då attkonkretisera vad som är oförenligt med lagen. En följd av delta system blir attdel inte aUlid är möjligt att med ledning endast av generalklausulen avgöra omett förfarande är oriktigt. Med hänsyn till den oklarhet som sålunda kan gällaär del av väsentlig betydelse från rättssäkerhetssynpunkt att en sanktion intedrabbar den som har saknat vetskap om det oriktiga i förfarandet. Därför,anser utredningen, är det påkallat att generalklausulen utformas så att straffinte kan tillgripas för en redan vidtagen åtgärd som bedöms oförenlig medbestämmelsen. I stället bör ett ingripande riktas endast mot att ett visstnärmare beskrivet förfarande tillämpas . Genom detta säkerställs attnäringsidkare, som träffas av ingripandel, inte saknar kännedom om vad som idet aktuella fallet vid tillämpning av klausulen anses vara en skadligkonkurrensbegränsning. Behovet av rättssäkerhet har därmed tillgodosetts. Mot denna bakgmnd finnerutredningen det påkaUat och ändamålsenligt att MD:s ingripanden påmissbruksområdet sker i den formen all domstolen, när skadlig verkan av enkonkurrensbegränsning har konstaterats, kan förbjuda en näringsidkare atttillämpa visst avtal eller avtalsvillkor eller annat konkurrensbegränsandeförfarande för att förhindra sådan verkan. I diskrimineringsfall bör vidare MDha möjlighet att liksom nu - ålägga en näringsidkare att tillhandahålla annannäringsidkare viss vara, tjänst eller annan nyttighet på viUkor som motsvararvad han erbjuder andra näringsidkare. Förbudeller åläggande bör kunna förenas med vite, uttalar utredningen. Förslagetalt MD skall kunna meddela förbud eller ålägganden, i stället för att förhandlaom undanröjande av konstaterad skadlig verkan, tillstyrks eller lämnas ihuvudsak utan erinran av KK, MD, NO, KOV, SPK, SIND, länsstyrelserna iStockholms och , , , , /SR, LO,MRF och Svenska dvilekonomförening-en. Förslaget avstyrks av bankinspektionenoch i . Kritiska mot förslaget är också SI m.fl.Svenska företagares riksförbund, , LRF och Stockholmsfondbörs. Dessa anser att sanktionerade beslut inte skall kunna meddelas förränen förhandling i MD har misslyckats. Handelskamrarna menar att systemeteventuellt skulle kunna kompletteras med en möjlighet för MD alt meddela förbudi särskilt aUvarliga faU, om förhandlingar inte leder till någonöverenskommelse. 1981/82:165 57 Deremissinstanser som önskar behålla del nuvarande förhandlingssystemet har ihuvudsak följande argument för sin ståndpunkt. Förhandlingsprindpeni den nuvarande generalklausulen har fungerat mycket väl. Knappast något fall kanredovisas där den nuvarande ordningen inte har lett till resultat. Tvärtom måste systemet anses habetydande positiva effekter med hänsyn tiU den flexibUitel somförhandlingsprincipen möjliggjort, en flexibilitet som självfallet är av storvikt när det gäller att tillämpa en generalklausul som med nödvändighet måstekomma alt bli mycket allmän till sin avfattning. De tvångsmedel, som finnstillgängliga när det gäller missbmk, har inte behövt tillämpas. Förhandlingsprincipen har visatsig väl anpassad tUl del svenska näringslivets stmktur och till att lösaproblem av aktuellt slag. Den har på ett intemationellt unikt sätt möjliggjortnyanserade avvägningar för alt undanröja skadliga konkurrensbegränsningar. Eftersom MD harpraktiskt taget obegränsade möjligheter alt inom ramen för enförhandlingslösning välja former för undanröjande av skadlig verkan finns detanledning all fråga sig om den föreslagna förbudstekniken ger ett tillräckligtutrymme för MD att på ett effektivt sätt ingripa mot aUa typer avkonkurrensbegränsande förfaranden. I vart fall bör förbud fåmeddelas först efler förhandlingar. På så sätt ges parterna möjlighet attfriviUigt avpassa avtal eller andra åtgärder så att de inte längre anses haskadlig verkan. Vitessanktionen kanifrågasättas leda till minskad effektivitet genom den besvärliga frågan omutformningen av ett vitesåläggande. Alt med tvångsåtgärder t. ex. etablera ettfungerande affärsförhållande mellan leverantör och kund kan erbjuda betydandevanskligheter. Det nuvarande systemet innebären möjlighet till företagsanpassade lösningar som skapar förståelse för enlojal medverkan av NO:s motpart. Föregen del vill jag uttala följande. I och för sig anser jagall de remissinstanser som har förordat alt förhandlingsprincipen i någon formbibehålls har visat övertygande skäl för sin uppfattning. Man måste beakta altförhållandena är speciella på konkurrensområdet. Jag kan ansluta mig tilluppfattningen alt del kan vara olämpligt eller opraktiskt att helt slopaförhandlingsinslagel. Samtidigtär det uppenbart att förhandlingssystemet till sin princip är ovanligt. Del ärsärpräglat att ett domstolsbeslut, som betecknar ett visst förfarande m. m. somsamhällsskadligt, skall få sina följdverkningar för det berörda företagetfastställda genom i de flesta fall endast förhandling meUan domstolen ochföretagel om de åtgärder företagel kan vara villigt att vidta. Denna ordningleder sin motivering tillbaka till den utformning KBL fick med ettförvaltningsorgan som uteslutande hade förhandlingsbefogenheter. Genomlagändringar därefter har tvångsmedel i form av prisingrepp och säljåläggandeförts in i systemet. Vidare har förvaltningsorganet omvandlats till att idagens läge utgöra en specialdomstol och handläggningen alltså blivit judideU. 1981/82:165 58 AttKBL vid dess tillkomst byggdes på ett förhandlingssystem var i sin tur ettuttryck för den försiktighet som ansågs nödvändig när ny lagstiftning på1950-talet infördes på ett oprövat område. Somjag fömt berört har i MD en rad faktiska situationer prövats iärenden om tillämpning av förhandlingsklausulen. Detta har i hög gradkonkretiserat lagstiftningens innebörd. Därför finns det numera i åtskilligaavseenden ett betydande erfarenhetsmalerial alt bygga på när det gäller delägen då samhällel bör gripa in mot konkurrensbegränsande förfaranden.Omständigheterna är alltså i så måtto väsentligt annorlunda . Vidarekan det nuvarande förhandlingssystemet genom uppdelning i ohka skeden i vissafall framstå som onödigt utdraget och tidskrävande. Det är angelägel att man ien ny konkurrenslag inte befäster en ordning som kan leda till enfördröjning när det gäller alt undanröja skadliga verkningar av enkonkurrensbegränsning. Har ett visst företag ett intresse av alt dra ut påförfarandet kan ytterligare tidsutdräkt lätt uppkomma. Den allmänna kännedomenom att MD alllid först måste förhandla och, om förhandlingen misslyckas, endastvid säljvägran har en sanktionsmöjlighet kan försvåra också NO:s arbete ochminska genomslagskraften av de konkurrensvårdande myndigheternas bedömningar.Detta kan i sin tur innebära en snedvridning av konkurrensen till nackdel förde näringsidkare som tidigt rättar sig efter de principer som bör gälla ifråga om vissa konkurrensbegränsande förfaranden. Enligtmin mening är det i en marknadsekonomi samhällets uppgift att skapa gynnsammavillkor för ett fritt näringsliv men också att med tillräcklig effektivitetmotverka sådana förfaranden inom näringslivet som har konstaterats varaskadliga från konkurrenspolitisk synpunkt. Såvälprincipiella som praktiska skäl talar alltså med styrka för alt samhället nuges möjlighet att när del är lämpligt snabbi kunna gripa in på missbmksområdetmed tvångsmedel som i dagens läge framstår som ändamålsenliga. finnsdet som jag har berört övertygande skäl för alt i någon form bibehållaett förhandlingssystem för de ärenden som kräver mer flexibla lösningar. Jagvill också påpeka att utredningens förslag att uteslutande gå påtvångsmedelsvägen inte läcker in den situationen alt ett marknadsdominerandeföretag blir ineffektivt på ett sätt som innebär skadlig verkan, om man bortserfrån prisingrepp. Vid sidan om ett sådant ingrepp saknas i utredningsförslagetlämplig samhällsreaktion som f. n. består just i ett ingripande medförhandling. Även om sådana ärenden ännu inte torde ha nämnvärd aktualitet idet konkurrensvårdande arbetet är det av värde att förhandlingsmöjlighelenfinns kvar också för de nu nämnda fallen. Dennaturliga slutsatsen av det anförda är att införa en ordning där domstolen gårfram förhandlingsvägen, om inte omständigheterna talar mot detta. Dendiskretionära avvägning som en sådan ordning kan sägas Prop.1981/82:165 59 krävakan med förtroende överlämnas till domstolen. Vägledande vid avvägningen börvara vad som framstår som ändamålsenligt från samhällssynpunkl och samtidigttillgodoser befogade partsintressen. Ett direktingripande med ensanktionsålgärd kan te sig naluriigt i klara fall där del inte finns problemall formulera åtgärdens innehåll och där del skulle le sig stötande eller päannat sätt olämpligt att förhandla om verkställigheten. Som exempel kan tasuppenbara fall av diskriminering eller andra repressiva åtgärder. I andrasituationer kan förhandlingsvägen te sig naturligare och ibland vara merframgångsrik än tvångsåtgärder. Dessa kan i det enskilda fallet vara obehövligaoch kan vidare vara för trubbiga med tanke på den tydlighet och konkretion somav rättssäkerhetsskäl måste iakttas vid utformningen av vad som i ett beslut omtvångsåtgärder räknas upp som förbjudet. Jagskall senare (3.3.4.2) kommentera mitt förslag på denna punkt närmare. I dettasammanhang redovisar jag den föreslagna uppbyggnaden endast i stort. Jag villnämna att i fall där en tvångsåtgärd kan vidtas, det måste stå MD fritt atttillgripa en sådan när en förhandling har misslyckats. Motden lösning jag här föreslär kan man visserligen alltjämt rikta vissaprincipiella erinringar. Lösningen kan ju sägas innebära att ett judicieUtförfarande inför en domstol i ett visst stadium övergår till enförvaltnings-mässig ordning inför samma organ. De speciella förhållandena påkonkurrensområdet motiverar dock enligt min mening ett flexibeU system avdetta slag. Närdet gäller valet av tvingande sanktionsform anser jag utredningsförslaget ominförandet av ett med vite förenat förbud mot vissa förfaranden ha klaraförtjänster. Den selektiva form av samhällsingripande som det här är fråga omger utrymme för snabba och kraftfulla insatser. Någraremissinstanser har gett uttryck för oro för att samarbetet mellan NO ochnäringslivet skulle sältas i fara om förhandlingsprincipen i MD slopades. Imitt förslag bibehålls dock denna princip, lät vara med vissa ändringar. Vidarevill jag liksom utredningen peka på att ett vitessanklio-nerat system lämnarfritt spelmm för de hittillsvarande överläggningar mellan NO och näringslivetsom i flertalet fall har lett till uppgörelser. Det förhållandet att nya formerför ingripande förs in i systemet drabbar alltså inte företagen i sädanasituationer. Man kan i sig beteckna KBL som en förhandlingslagsttftning i vid bemärkelseockså genom dessa förhandlingar mellan NO och förelagen. Det nya systemetinnebär inte någon förändring därvidlag och bibehåller som sagt ett nödvändigtförhandlingsinslag också i domstolen. Enligtett förslag om s.k. mdlandom som jag kommer alt ta upp i det följande blir detvidare möjligt för MD att besluta särskilt i frågan humvida skadlig verkanföreligger. Skulle domstolen i mellandomen konstatera att en sådan verkanföreligger, öppnas därmed möjlighet för NO och näringsidkaren att förhandlafram ett undanröjande av den skadliga verkan utan 1981/82:165 60 behöver gå över till en förhandling i MD eller till metoden medvilessanktionerade förbud m.m. LiksomhittUls torde aUtså överläggningar mellan NO och företagen komma att utgöra denprimära formen för samhällsingripande mot konkurrensbegränsningar som NObedömer ha skadlig verkan. En sådan ordning innebär dock all man måste sökafrämja en balans i systemet, bl. a. i den formen att MD tillförs nog medärenden för att kunna fylla sin roll som prejudikatskapande instans. Jag tarupp denna fråga även i del följande (3.7.2.1). Jagförordar den av utredningen föreslagna missbruksbestämmelsen som ger möjlighetför MD all vid vite förbjuda en näringsidkare att tillämpa ett visst avtal,avtalsviUkor eller annat konkurrensbegränsande förfarande, när domstolen harfunnit skadlig verkan föreligga. Vidare delar jag utredningens uppfattning altnuvarande åläggande i diskrimineringsfall bör bibehållas. Jag tar dock senare(3.3.4.2) upp frågan om huruvida det bör finnas en generell möjlighet attmeddela åläggande även i vissa andra fall. Därvid redovisar jag också i övrigtden tekniska utformningen av bestämmelsen. 3.3,2.2Erfarenheterna vid hittillsvarande rättstillämpning m. m. Vidutformningen av en ny konkurrenslag, byggd på begreppet skadlig verkan, är detav vikt alt tillgodogöra sig erfarenheterna vid rättstillämpningen sedan år1953. Också för att ge lagstiftningens innehåll en konkretion är del lämpligtatt jag här redovisar den översiktsbild utredningen tecknar. böljan vill jag erinra om ett förut återgivet uttalande av utredningen. Denframhåller att den föreslagna missbruksbestämmelsen i likhet med 5 § KBL gerutrymme för fortsall rättsbildning och utfyllnad inom den givna yttre ramen.Vidare uttalar utredningen all - eftersom förhållandena på det område därregeln skall tillämpas är föränderliga - man varken kan eller bör ställa uppett detaljerat schema över vilka konkreta företeelser ingripanden kan riktasmot. Utredningen anser i stället att del, på sätt som gäller , börlämnas ål de rättstillämpande organen att bedöma när ingripande skall ske. Mot bakgmnd av vad jagtidigare har uttalat är det naturligt att jag ansluter mig tiU utredningenssynsätt. Därmed är också sagt all inte heller jag finner ett sådant detaljeratschema möjligt. Utredningen har dock vall alt söka finna bl. a. urskiljbaramarknadssituationer som kan vara av särskilt intresse från konkurrensfrämjandesynpunkt. Till en början söker utredningen därvid ange faktorer som böruppmärksammas när en analys skall göras beträffande konkurrenssituationen på enviss konkret marknad, en marknadsanalys. Jag kommer först att redovisauttalanden som utredningen gör rörande denna analys. Utredningenanför till en början följande: Generellt kan med avseende påskadlighelsbedömningen av de skilda huvudtyperna av konkurrensbe- Prop.1981/82:165 61 gränsningsägas att var och en kan förekomma under skiftande marknadsförhållanden.Vidare kan skilda konkurrensbegränsningar ha olika betydelse från allmänsynpunkt. Det kan röra sig om skadlig verkan som är relativt begränsad. Men detkan också vara fråga om högst allvarliga skadliga konkurrensbegränsningar. Idet sista fallet kan anledningen vara begränsningens utbredning på marknaden.Men effekterna kan också hänga samman med marknadsstrukturen. Vidare gälleralt vid skadlighelsbedömningen måste beaktas inle bara effekten inom delsäljled där konkurrensbegränsningen utövas. Av lika stor vikt är vad som kan inträffai följande eller tidigare led. Bedömningenav en viss huvudtyp av konkurrensbegränsning kan därför falla ut olika i skildamarknadssituationer, fortsätter utredningen. Generella uttalanden kan integöras i fråga om graden av olämplighel eller lämplighet i fråga om varjehuvudtyp av konkurrensbegränsning. Däremot är del möjligt alt beskriva vissamarknadssituationer där starka skäl kan tala för förekomsten av skadlig verkannär en viss konkurrensbegränsning är för handen. Av central betydelse i ettärende är att genom en marknadsanalys söka fastställa graden av konkurrensrespektive koncentration på den konkreta marknaden. Härvid gäUer del omfångetav den makt eller kontroll som vissa ekonomiska subjekt kan utöva över andrasaml den bindning i övrigt som kan finnas mellan sådana. Men det är ocksåfråga om konkurrensens kvalitet, dvs. dess grad av effektivitet, fortsätterutredningen. Vidare bör hänsyn tas till bl. a. importmöjligheterna, aktuelloch potentiell substilulskonkurrens, marknadsandelar och marknadspositionerför företagen på marknaden, marknadstendenser, förelagsstrukturen,konkur-rensinlensilelen saml eventuella hinder för marknadstillträde. Ytteriigareanför utredningen följande (s. 254, jfr s. 250, 359 och 399): Bestämmandet avvad som skall anses vara marknaden för viss nyttighet erbjuder särskildaproblem. Kärnfrågan gäller vilka produkter som är ägnade att konkurrera medvarandra. Det är här aktuellt att bedöma den funktion viss nyttighet har, dvs.vilket behov den kan fylla. Man kommer därmed över i frågeställningen vilkasubstitut som finns eller kan komma att utvecklas. Därmed prövas denpotentiella konkurrensen. Av betydelse är då också de jämförda produkternasegenskaper samt vidare bl. a. pris och distributionsform. Också böruppmärksammas hinder som kan finnas för andra all vinna tillträde tillmarknaden, köparpreferenser och möjligheten till efterfrågeomsvängningar.Vidare är det aktuellt att ta ställning till bl. a. den geografiskaavgränsningen av marknaden samt frågan huruvida viss produkt utgör en egenmarknad eller ingår i en större sådan. Del är den relevanta marknaden som skallavgränsas innan del är möjligt att fastställa ett företags position och styrka. Utredningendrar vissa slutsatser av del anförda och uttalar (s. 395) därvid aUmäntföljande i fråga om den marknadssituationen alt något eller några företag haren dominerande ställning: Mot denna bakgrund får sägas 1981/82:165 62 attskilda former av konkurrensbegränsningar som utövas av ett företag, en sammanhållengmpp av förelag eller samverkande, i och för sig frislående företag, som ärdominerande på viss marknad i ett eller flera säljled i allmänhet måste ägnassärskild uppmärksamhet. Det är här fråga om en koncentration som kan visa sig iform av ett ägande, som omfattar flera företag, men också genom kraftiga,sammanhållande kopplingar mellan skilda företag. Ju större marknadsdominansenär, desto större är riskerna för skadlig verkan. Detta kan visa sig i fråga omsnabbare prisstegringstakt än på andra jämförbara produkter, hög lönsamheteller stelhet i förelags-stmkturen. Effekterna på prisbildningen ocheffektiviteten inom branschen av företagens konkurrensbegränsande åtgärder kandå ofta vara så negativa att skadlig verkan föreligger. Detbör framhållas att utredningen i annat sammanhang (s. 250) uttalar att det ibegreppet dominerande ställning inte ligger att skadlig verkan måste förekomma.Från konkurrensvårdande synpunkt tilldrar sig dominanssituationen docksärskilt intresse, menar utredningen. Vidareuttalar (s. 250) utredningen bl. a. följande: Vid en konkurrenspolitiskvärdering av dominansproblemel får tiU en början uppmärksammas deeffektivitetsvinster som kan uppnås vid ökad stordrift och koncentration. Tilldetta kommer att internationellt sett har en liten hemmamarknad. ex. industriproduktionen kan sålunda också den som dominerar viss svenskmarknad vara ekonomiskt mindre betydande vid verksamhet på en internationellmarknad. Marknadsdominans behöver därför inle innebära något som efteravvägning av skilda intressen framstår som olämpligt från allmän synpunkt. Tilldetta kommer att det utrymme som finns för förelag att uppnå en dominerandeställning ofta begränsas genom förekomsten av faktisk eller tänkbar importkonkurrens.Också om de fall av dominans som därefter kan kvarstå förmodligen inte är mångaär dock tydligt att i dessa fall den dominerande positionen kan vara förenadmed påtaglig grad av skadlighet. TiU denna bedömning bidrar främst tvåomständigheter.