prop · G503186 · 1981-12-31 00:00:00 — Eftersom den gamla sekretesslagen formellt sett inte vartillämplig på uppgiftslämnande mellan myndigheter, företog uppgiftsinnehavandemyndighet en behovsprövning och avvägning mellan enskilds behov av integritetoch kvaliteten av begärande myndighets behov av uppgiften. Detta system varrationellt och enkelt att hantera. Den allmänt tillämpande praxisen mellanolika myndigheter på sekretessområdet medförde ingaallvarligare kränkningar av medborgarnas rättmätiga krav på skydd frånotillbörhga intrång i den integritetsskyddade sfären. Att den nya sekretesslagen i inledningsskedet väsendigthindrade polisen från att få de uppgifter som behövs i polisens preventiva,hjälpande och repressiva verksamhet ävensom polismyndighets serviceverksamhetvar i inte ringa utsträckning avhängig av en alltför restriktiv tolkning hosmyndigheter och andra av sekretesslagen. Man torde inte heller kunna bortsefrån att det i undantagsfall varit fråga om att antingen värna om det egnaansvarsområdet med negativ samverkan som följd eller avsiktligt hindrarättmätiga krav från polisens sida att utfå uppgifter. Olika myndigheter ochenskilda befattningshavare har dock otvetydigt upplevt faktiska svårigheter vidtillämpningen av sekretesslagens olika lagrum, vilken effekt vissaremissinstanser, bl.a. , varnade för . promemoria "Informationsutbyte mellan myndigheter" haremellertid tillrättalagt rättsläget. På grund av att myndigheterna numera får anses välförtrogna med den nya sekretessregleringen och dessutom tillämpar skadeprövningenoch intresseavvägningen efter sekretesslagens andemening har polisensmöjligheter att utfå erforderliga uppgifter för polisverksamhetens bedrivandebetydligt förbättrats. Dock återstår att lagstiftaren vidtar en dellagstiftningsåtgärder för att en ur myndighetsperspektiv realistisk och hos denbreda allmänheten förankrad tillämpning av sekretesslagen skall kunna uppnås. Iregel är det nu en fråga om att införa särskilda bestämmelser om skyldighet attlämna andra myndigheter sekretessuppgifter. Regeringen har också givit BRÅ iuppdrag att utreda frågan om informationsöverföring mellan myndigheterna, bl.a.i syfte att effektivisera polisens bekämpning av grov brottslighet. Slutlig ställning till en reglering av utbytet mellanmyndigheterna av Prop.1981/82:186 150 sekretesskyddade uppgifter kan därför inte ske förrän BRÅslutfört sitt uppdrag. föreslagna ändringar av sekretesslagen ärmarginella och otillräckliga när det gäller polisens spanings- ochkriminalutredningsverksamhet. Vad styrelsenkunnat tolka in i föreslagna lagstiftningsändringar innebär dessa en väsentlig(i praktiken redan genomförd) förändring av vissa paragrafer i sekretesslagenmen ändock inte tillräcklig utvidgning av polisens möjligheter att erhållainformationer från hälso- och sjukvårdsinrättningar och socialmyndigheter. Riskfinns också att nuvarande praxis kan komma att stramas åt mot bakgrund av hurmotiven till lagförslaget ser ut. Styrelsen vill därvid bara peka på att det iutredningen framhållits att meningen med lagstiftningsförslaget inte är attsjukvårdspersonal skall ta egna initiativ för att polisen skall få de uppgifterden är i behov av för att utföra exempelvis sin hjälpande verksamhet. En sådanuppfattning stämmer inte heller med hur samarbetet mellan sjukvårds- ochpoUspersonal fungerar i praktiken. Inte sällan har polisen rättmätiga behov attfå en allmän uppfattning om hälsotillståndet, bl.a. för att kunna bedömaangelägenhetsgraden av ett hjälpuppdrag eller taktiskt avgöra om tvångsåtgärderkan/bör vidtas. Det är väsentligt att lagstiftaren i samband med förändringarav sekretesslagen inte ånyo skapar förhållanden som inte upplevs såsomrealistiska och godtagbara bland myndighetspersoner och medborgare i gemen.Tidigare vunna erfarenheter av myndighetspersoners förmåga och vilja att rätthantera sekretessbelagda uppgifter ger inte heller stöd för att enöverförsiktig hållning behöver intas från lagstiftarens sida. I stället börstatsmakternas förtroende för myndigheter och tjänstemän markeras även i sekretesshänseende. Enligt sjukvårdsstyrelsen i utgör promemorian engranskning av endast en del av de problem som kan ha uppstått i anslutning tillatt den nya sekretesslagen infördes. Sjukvårdsstyrelsen vill påpeka att lagenerfarenhetsmässigt kan tillämpas utan att detta ogynnsamt påverkar samarbetetmellan exempelvis sjukvården i och polismyndigheten i . Sjukvårdsstyrelsenvill för sin del förorda att en arbetsgrupp tillsätts med ledamöter mederfarenheter från sekretesslagstiftningen på fältet, att nämnda arbetsgruppfår i uppdrag att under insamla problemsituationer och attanalysera och värdera dessa. Först genom ett sådant arbete kan grunden läggasför eventuella förändringar i den nuvarande lagstiftningen, som trots att dengenomfördes under stor tidspress och utan centralt stöd med därav följandeinformationsproblem, fungerar väl. Arbetsgruppen vid juridiska fakultetsnämnden vid Uppsalauniversitet och har ifrågasatt om det redan nu finnsanledning att göra en översyn. Remissinstansernas synpunkter redovisas härgemensamt. Att sekretesslag i inledningsskedet föranlett enhel del tillämpningssvårigheter samt kritik via massmedierna är fögaförvånansvärt. Det rör sig om ett omfattande och komplicerat lagverk med fleraprincipiellt nya Prop.1981/82:186 151 Den nya lagen skall reglera ett område där dettidigare i betydande utsträckning rått osäkerhet om gällande rätt och denbristande enhetligheten i tillämpningen varit påfallande. Klart är att den nyalagen överlag inneburit större försiktighet vid myndigheternasuppgiftslämnande. Detta är en konsekvens av lagen som i stort sett svarar motdet materiella innehållet i sekretessreglerna och som inte kan anses ha varitoförutsedd av lagstiftaren. Den nya lagen har tvingat mängder av myndigheteratt se över och ändra sina rutiner för informationsutbyte med omgivningen.Många befattningshavare som varit vana att relativt lätt få uppgifter frånandra myndigheter har fått erfara att sekretesslagen innebär nya restriktioneri detta avseende och därigenom ställer krav på ändrat arbetssätt. Inte sällanhar både befattningshavare och privatpersoner i den nya situationen tagitkontakt med pressen som i sin tur, medvetet eller omedvetet, bidragit till attsekretesslagen ibland framtonat som en mer eller mindre misslyckadlagstiftningsprodukt. Åtskilliga uttalanden i ämnet har emellertid från sakligsynpunkt varit i hög grad diskutabla. Reaktioner och effekter av detta slagtorde vara ofrånkomliga vid genomförande av en ny lag med det ytterstomfattande tillämpningsområde som det här rör sig om. Detta beror inte minstpå att informations-och utbildningsbehoven med anledning av den nya lagen imånga fall inte tillräckligt har tillgodosetts. Med hänvisning härtill kan ifrågasättas om det redan någothalvår efter lagens ikraftträdande finns tillräckliga skäl att ta upp deaktuella frågorna om uppgiftslämnande till översyn. Det går inte att heltfrigöra sig från intrycket att promemorian främst motiverats av någratillfälliga, låt vara i massmedia väl framförda opinionsyttringar med alltförsvagt underlag. Det finns till en början alltid ett visst motstånd, om maninför restriktioner för inarbetade och smidiga former av informationsutväxling.De fördelar från integritetssynpunkt som en åtstramning kan ge visar sig inteomedelbart, medan detta däremot är fallet med nackdelar i form aveffektivitetsförluster. Först efter en tidsi erfarenhet, då nya arbetssätt ochrutiner hunnit utvecklas, får man emellertid en god grund för den grannlagaavvägning av motstående intressen som det rör sig om vad gäller vårdsektornsrelationer till polis- och åklagarmyndigheter. När detgäller social- och sjukvårdssekretessen innebar den nya sekretesslagen bl.a. tvånyheter som kommit i blickpunkten vid lagtillämpningen. Den ena var attsekretessen konstruerades med ett starkt (omvänt) skaderekvisit med innebördenatt en men-prövning skulle göras med utgångspunkt i den enskildes egensubjektiva upplevelse av integritetskränkning vid ett uppgiftslämnande. Denandra nyheten var att sekretesskyddet skulle gälla fullt ut även vid samarbetemyndigheter emellan, såvitt ej klara författningsbestämmelser stadgade annat.En uppgift fick således ej längre lämnas ut efter en avvägning mellansekretessintresset och den begärande myndighetens behov av ifrågavarandeuppgift. En del av de svårigheter som bl.a. polisen mött vidbegäran av uppgifter Prop.1981/82:186 152 från vårdinstitutioner torde ha berott på missförstånd om sekretessreglernasinnebörd eller onaturligt sträng och följaktligen felaktig men-prövning. Rätttillämpad torde lagen inte utgöra något hinder i polisens renodlat hjälpandeverksamhet. De brister i lagtillämpningen som rått på sina håll synesemellertid vara på god väg att avhjälpas. När det gäller polisens möjligheter att från vårdområdetfå uppgifter om enskilda personer för användning inom den brottsuppdagande ochbrottsutredande verksamheten har dessa genom den nya lagen begränsats iförhållande till tidigare gällande rätt. En men-prövning enligt lagen ledersålunda normalt till att det inte utan samtycke går att lämna ut uppgifter varesig om den enskildes vistelse på en institution eller om hans förhållanden iövrigt. 2.2 Allmänna synpunkter på sekretesslagen Det förekommer åtskiUiga mer allmänna synpunkter som intedirekt innefattar ställningstagande till förslagen i promemorian. Dessasynpukter redovisas under detta avsnitt. Synpunkterna disponeras så att försttas upp synpunkter på promemorians redogörelse för gällande rätt. Därefterkommer yttranden som närmast har med myndigheternas samarbetsmöjligheter attgöra. redovisas särskilda synpunkter på 1 kap. 5 § och 14 kap. 4 §SekrL. Det är givet att synpunkterna ofta rör mer än en av nu nämnda frågor. Deredovisas dock bara på ett ställe. 2.2.2 Myndigheternas samarbetsmöjligheter m.m. understryker skillnaden mellan attpolisen i ansökningsärenden, vid äventyr att ärendet eljest kan komma attavvisas eller avslås, kan tvinga fram sekretessbelagda uppgifter genomsökandens dispositionsrätt enligt 14 kap. 4 § SekrL och att så inte kan skenär det gäller ex officio-ärenden, dvs. varnings- och återkallelseärenden. Detär enligt styrelsen lika (om inte mer) väsentligt att polisen kan fåfullständigt underiag i de negativa ärendena - detta även om man tar hänsyntill berörd persons intressen. menar att tillämpningen av bestämmelsernai den nya sekretesslagen inte har varit helt utan problem. Detta gäller kanskefrämst i fråga om informationsutbytet mellan hälso- och sjukvården samt poliseni olika situationer i en skala, som varierar från banala till mycket allvarligafall. - Även i samarbetet mellan hälso- och sjukvårdens samt organoch mellan självständiga organ inom resp. vårdområde har sekretesslagensbestämmelser i många fall uppfattats och också varit ett hinder mot ettsamarbete och mot verksamhetens behöriga gång. - Det är därför med viss Prop.1981/82:186 153 förvåning som noterar att man ipromemorian hävdar att de erfarenheter som man har av sekretesslagen ihuvudsak torde vara positiva. Detta synes enligt styrelsens uppfattning intevara fallet inom dess verksamhetsområden och i vart fall inte när det gällersamarbetet mellan hälso- och sjukvården samt . Flera fall mellandessa och andra vårdområden har även rönt stor uppmärksamhet i pressen. - Inteheller beror det enligt uppfattning på att åtskilliga av deproblem som har uppstått torde ha förelegat enligt den gamla sekretesslagen ochi några fall på felaktig tillämpning av lagen, vilket hävdas i promemorian. Isistnämnda fall vill understryka nödvändigheten av attförfattningar och uttalanden i förarbetena till dem skrivs så tydligt, att ingamissförstånd och feltolkningar skall behöva uppstå i rättstillämpningen. -vill även erinra om att före sekretesslagens tillkomstuppgifter kunde lämnas ut oberoende av den enskildes samtycke om utlämnandetinte missbrukades till skada för denne. Eftersom det mycket sällan kunde hävdasatt en myndighet missbrukade en uppgift som den fått från en annan myndighet,kunde till följd härav i många fall uppgifter lämnas ut mellan hälso- ochsjukvården samt eller därifrån till annan myndighet t.ex.polisen. Detta skedde även i det fall att utlämnandet av uppgifter hos denmottagande myndigheten senare kunde medföra ett beslut som subjektivt av denenskilde uppfattades som men. Då denna möjlighet saknas har den nyasekretesslagen kraftigt försvårat det samarbete som tidigare kunde ske mellanolika myndigheter. Enligt hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd är det, när detgäller uppgiftslämnade mellan myndigheter, framför allt förhållandet mellansjukvårdsinrättningar och polisen som kommit i blickpunkten. - När polisen isin spanande och brottsutredande verksamhet begär uppgifter om en person finnsintagen på ett sjukhus hindrar sekretessreglerna i betydande omfattning ettutlämnande härav. Detsamma torde gälla när polisen medverkar vid delgivningarsom sker på andra myndigheters uppdrag. 1 den mån polisen behöver uppgifterfrån sjukvårdsinrättningar i sin rent hjälpande verksamhet torde någonsekretess som regel inte gälla för uppgifterna. - Från både sjukvårdens ochpolisens sida har det framförts kritik mot sekretesslagen i den meningen attdenna lägger hinder i vägen för ett befogat uppgiftslämnande. I synnerhet hardet reagerats mot att sekretessen omöjliggör ett uppgiftslämnande till polisennär misstanke finns om allvarlig brottslighet. Det har också klagats på attmöjligheterna till delgivning på sjukvårdsinrättningar har försvårats. Det harvidare förekommit att uppgifter vägrats polisen i situationer där denna haft enrent hjälpande funktion. - Det torde utan vidare kunna sägas att den nuvarandeordningen medför problem i samarbetet mellan sjukvården och polisen och attregleringen därigenom orsakar störningar i viktiga samhälleliga funktioner. Detframstår därför som ett starkt intresse att regler skapas som löser dennakonflikt. Prop.1981/82:186 154 också att dessa regler blir så klara att de inte i onödankomplicerar detta samarbete. Diskussionen på handikappområdet har enligt statenshandikappråd i samband med den nya sekretesslagens ikraftträdande framför alltkommit att koncentreras till sekretessfrågor i samband med handläggning avärenden i samarbetsgrupper av olika slag, t.ex. vad gäller arbetet i de s. k.reha-grupperna. I reha-grupperna återfinns företrädare för försäkringskassa,sjukvård, social- och arbetsvärd. - I den diskussion som förevarit har dockuttalats att arbetet i dessa grupper har ett klart vårdsyfte och innebär ettför den enskilde positivt rehabiliteringsförlopp. Detta torde även gälla andralokala sammansatta grupper t.ex. vårdlagen inom primärvården. Utlämnande avsekretessbelagd uppgift i sådana grupper kan därför på goda grunder och tillövervägande del antas ske med och till stor del bygga på den enskildesmedgivande och aktiva medverkan. - Rådet vill dock i sammanhanget särskilt pekapå en frågeställning som uppkommit och där det enligt vår mening föreliggerbehov av att ytterligare klarlägga rättsläget. Det gäller frågan om att det kanföreligga olika sekretesskydd på olika myndigheter. Enligt rådets mening är detinte alltid möjligt att utgå ifrån att den enskilde är informerad om att de avhonom ursprungligen lämnade uppgifterna i ett senare led kan komma att lämnasut av en annan myndighet med stöd av ett annat sekretesskydd. - Enligt rådetsuppfattning bör det i sådana fall, innan uppgiften lämnas ut, alltid kunnastyrkas att den enskilde varit informerad om detta förhållande. En lösning kanvara att den enskilde vid det första informationstillfället skriftligen intygaratt han är informerad om denna möjlighet. - En annan lösning på detta problemkan vara att t.ex. reha-grupperna betraktas som en myndighet med gemensamadministration och förvaltning. På detta sätt lär sekretessen inte hindra ettuppgiftslämnande mellan de olika parterna i gruppen (myndigheten). Gruppen(myndigheten) bör vidare i de fall samtycke icke kan erhållas viduppgiftslämnande alltid iaktta det strängaste i gruppen representeradesekretesskyddet. /?5'K erinrar om att verket redan i sitt yttrande överdepartementspromemorian (Ds Ju 1977:11) Handlingssekretess och tystnadspliktansåg att det tedde sig stötande att rättsenliga åtgärder skulle kunna ansesmedföra skada eller men för den enskilde. RSV tvivlar på att det överensstämmermed allmänhetens rättsuppfattning att en brottsling skall kunna gömma sig undanexempelvis på ett sjukhus (jfr här 17 kap. 11 och 12 §§ ). - Denavvägning som myndigheterna enligt 14 kap. 3 § SekrL har att göra i andra fallän de nu aktuella blir i det närmaste omöjlig på grund av den tankegångangående skada och men som bygger upp sekretesslagen. Att indrivningsverksamhetendessutom i förarbetena till sekretesslagen nämns som exempel på skada eller mengör inte saken bättre. Det nu sagda vinner i viss mån stöd av en jämförelsemellan argumenteringen i det nu framlagda förslaget och den argumentering sompresenterats i BRÅ:s lägesrapport (PM 1980:4) Informationsutbyte mellanmyndigheter. Prop.1981/82:186 155 vid ssimtSveriges socionomförbund erinrar om promemorians uttalanden om möjligheternaatt lämna uppgifter från vårdsektorn till psykologer och kuratorer i skolan.Några lagändringar föreslås inte men promemorian innehåller här (s. 18, 21 och32) påståenden om innebörden av gällande rätt som är missvisande. Man citerarett uttalande vid sekretesslagens tillkomst angående önskvärdheten av att sammaskaderekvisit skall gälla för skolpsykologer och kuratorer som för social- ochsjukvården. Departementschefen anför på denna punkt att även omförutsättningarna för samarbete och uppgiftsläm nande myndigheter emellan inteär avhängiga av att likartad sekretess gäller kan man inte bortse från att ensådan ordning kan ha vissa praktiska fördelar för de funktionärer som berörs. Ipromemorian dras härav den slutsatsen att k änsliga uppgifter "i vissutsträckning" utan samtycke från den enskilde kan lämnas från vårdsektorntill skolans psykologer och kuratorer. Bortsett från att uttalandet inte gernågon användbar vägledning för lagtillämpningen, torde det vara sakligtdiskutabelt. Överensstämmande skaderekvisit innebär inte i sig att det öppnasmöjlighet för ett informationsflöde utan den enskildes samtycke. Om man från envårdinstitution önskar att i ett enskilt fall ta kontakt med skolan måsteutgångspunkten vara att berörda klienters samtycke skall inhämtas. Ges ejsamtycke får man utgå från att uppgiftslämnandet skulle innebära sådant mensom avses i skaderekvisitet. Bortsett från sällsynta fall av nöd eller avacceptabla former av s.k. tyst samtycke betyder detta att uppgifter ej i någonnämnvärd utsträckning kan lämnas utan uttryckligt samtycke av eleven och/ellervårdnadshavare. - Det nämnda motivuttalandet måste främst antas syfta på attiderititeten i fråga om skaderekvisit ger bättre förutsättningar förvårdpersonal att erhålla berörda personers samtycke till att kontakt tas medskolan. F. ö. kan erinras om att social- och sjukvårdssekretessen samt denstarka formen av skolsekretess knappast kan betraktas som likvärdiga enbart pågrund av konstruktionen medetromvänt skaderekvisit.-öen senare sekrdtesienärsvagaredels genom att den i förhållande till massmedierna står tillbaka förmeddelarfriheten, dels genom att den tillåter att uppgifter lämnas till andramyndigheter efter en intresseavvägning i enlighet med generalklausulen i 14kap. 3 § SekrL. Av anförda skäl kan ett mera omfattande uppgiftslämnande iförevarande fall inte grundas på vad som har anförts i promemorian. Anser manatt behov föreligger av att lämna uppgifter över huvudet på klienterna fordrasen lagändring. Något sådant behov har inte påvisats. Det nuvarande rättslägetär att föredra utifrån intresset att bygga upp ett verkligt förtroende försocialtjänsten. Enligt i kan det. när de;t gällersekretessen mellan olika myndigheter inom socialtjänstområdet, finnas skäl attöverväga lättnader i sekretessen så att ett effektivt samarbete kan äga rum. -Om en person flyttar från en kommun till en annan kan enligt nu gällandesekretessbestämmelser utan dennes samtycke endast en begränsad del av Prop.1981/82:186 156 sociala centralnämndens information om de personligaförhållandena överlämnas till sociala centralnämnden i den nya kommunen. Dettagäller i synnerhet om personen i fråga inte är barn eller ungdom. Det finnssäkert värdefull information om den enskildes personliga förhållanden somdärigenom inte kan användas på grund av att denne råkat flytta till annankommun. Det personliga integritetsskyddet borde här inte utgöra hinder för uppgiftensöverlämnande. På grund härav kan det vara svårt att få erforderligt samtycketill uppgiftens överlämnande trots att det är till vederbörandes fördel. i påpekar attsamarbetsproblem delvis kan undanröjas med hjälp av 1 kap. 5 § SekrL. Denbestämmelsen skall dock enligt förarbetena tillämpas restriktivt. Enförfattningsändring synes därför lämpligen böra ske t.ex. genom dllägg till 1kap. 5 § SekrL. är ej främmande för att det kan visa signödvändigt att låta generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL gälla också inom ivart fall vissa områden av . Nuvarande förhållanden tenderartyvärr att kunna användas av den som vill ha alibi för att slippa samarbeta förden enskildes bästa, sett i något större sammanhang. förordar att sekretessen mellan olikasociala nämnder inom en kommun regleras genom uttrycklig bestämmelse isocialtjänstlagen. Om detta inte är lämpligt, bör rättsläget i vart fallklargöras genom ett uttalande i frågan i den kommande propositionen. kommun framhåller att det finns begränsad möjlighetatt lämna uppgifter till annan socialnämnd. Det kan ske dels när det är frågaom en formell överflyttning av ärende, dels om det kan anses att nämnden genomatt lämna uppgift till annan nämnd anser sig fullgöra sina åligganden. Dennatolkning innebär i praktisk tillämpning risk för tvivelaktiga bedömningar. Detförefaller riktigare att direkt medge uppgiftslämnande genom författningsregleringoch då lämpligen även här i socialtjänstförordningen. Beträffande uppgiftslämnande från en sjukvårdsinrättningtill en annan bör enligt sjukvårdsstyrelsen i huvudprincipen vara att deuppgifter som behövs för patientens vård lämnas ut utan inskränkning. I övrigtmåste skaderekvisitet i varje enskilt fall bedömas och sålunda kan i principuppgifter ej lämnas till en företagsläkare som ej är inblandad i vården. Stadskansliet i påpekar att i det fall en personflyttar från en kommun till en annan endast en begränsad del av socialacentralnämndens information om de personliga förhållandena kan överlämnas tillsociala centralnämnden i den nya kommunen, om samtycke saknas. Detta gäller isynnerhet om personen i fråga ej är barn eller ungdom. Det finns säkerligen enmängd värdefull information om den enskildes personliga förhållanden somdärigenom inte kan användas till gagn för personen i fråga, och detta endast pågrund av att denne råkat flytta till annan kommun. Det personligaintegritetsskyddet torde här inte utgöra hinder för uppgiftens överlämnande. Isammanhanget bör noteras att det på grund av personens situation, trots att Prop.1981/82:186 157 det kan vara till gagn för honom, ofta torde vara svårtatt få hans samtycke till uppgiftens överlämnande. De författningsbestämmelsersom nu finns medger ett utlämnande av uppgifter på endast begränsade områden.Vad departementschefen anför i prop. 1979/80:1, del A, s. 419 (omsocialtjänsten) föranleder inte heller någon annan bedömning av frågan. Det bördock undersökas om nuvarande möjligheter att överlämna information från ensocial centralnämnd till en annan verkligen är tillräckligt avvägda. Enligt JO har sekretessen myndigheter emellanformaliserats genom den nya sekretesslagen. Den möjlighet tilllämplighetsavvägningar som generalklausulen erbjuder finns inte inom hälso-och sjukvården samt . Till följd härav har den nyasekretesslagens tillämpning i vissa avseenden vållat praktiska svårigheter förarbetet inom hälso- och sjukvården och .