prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — Denna föreskrift går något längre än vad som f. n. gäller enligt 22§ NvL, enligt vilken vid ansökan bör fogas läkarintyg. Om läkarintyg saknasskall dock länsrätten ombesörja erforderlig komplettering. LVU innehåller ingenregel om obligatorisk läkarundersökning men i motiven har angivits attläkarundersökning oftast får anses nödvändig (prop. 1979/80:1 s. 602). Läkarundersökningen bliraUtså i ärenden som syftar till LVM-vård en obligatorisk del av utrednings- ochansökningsförfarandet. Icke sällan lär det bli fråga om brådskande utredning.Del har inte framkommit några uppgifter som tyder på att nämnderna haranvänt sin rätt atl besluta och 1981/82:8 101 genomföra läkarundersökningar på etl olämpligt sätt. Avdessa skäl här.här. valts att låta befogenheten att besluta omläkarundersökning ligga kvar hos nämnden, liksom rätten att begära biträde avpolisen för att genomföra en undersökning även om den enskilde motsätter sigden. Det ligger i sakens natur atl nämnden bör utnyttja dessa befogenheter medförsiktighet. Öm man riskerar allvarliga motsättningar med den enskilde böransökan kunna ges in till länsrätten utan läkarintyg, varefter rätten kanbesluta om' läkarundersökningen i stället. Liksom i LVU har ordföranden isocialnänin-den fått befogenhet att påkalla polishandräckning vid sidan avnäninden. Detta avser främst all säkerställa genomförandel av enläkarundersökning i fall av omhänderlagande, om undersökningen intekan göras hos polisen eller i den vårdinrättning där den omhändertagne finns. skall, på begäran av socialnämnden ellerav den som förestår vården vid ett sådanl hem som avses i 11 §, lämna biträdeför att genomföra beslut om vård eller omhänderlagande med stod av denna lageller för att efterforska och hämla tillbaka någon som har avvikit från hemmeleller för all förflytta någon som vårdas där. Bestämmelsen molsvarar i huvudsak 18 S LVU. En bestämmelse om polishandräckning måste finnas för att isärskilda fall garantera att beslut om omhändertagande eller vård verkligen kangenomföras. Behöriga att begära polishandräckning är både socialnämnden ochden som förestår vården vid den institution som skall genomföra den beslutadevården. De fall i vilka polishandräckning får begäras är: För att genomföra ett beslut om vård elleromhändertagande Härmed avses främst verkställigheten av det inledandevård- eller omhändertagandebeslulet, dvs. vanligen transport tillinstitutionen. En regel som ger rätt all begära polishandräckning för attgenomföra ett beslut om omhändertagande kan förefalla överflödig närpolisen själv är beslutande och verkställande myndighet. Det kan emellertidockså förekomma att rätten fattar beslut om ett omhändertagande (8§ andra stycket). I begreppet att genomföra beslut om vård får vidare ansesingå även befogenheten atl begära polishandräckning för att transportera enmissbrukare, som enligt 15 § på försök vistas utanför institutionen tillbakadit, om hans beteende äventyrar behandlingen och han inle återvänderfrivilligt. Under begreppet bör också undantagsvis kunna inrymmas det falletatt en missbrukare, vilken som etl led i den beslutade vården vårdas påsjukhus, avviker därifrån. I ett sådant fall bör det kunna vara möjligt förinstitutionsledningen eller nämnden alt få honom återförd med polishjälp, dockinle lill sjukhusel ulan till institutionen. Det bör igen understrykas atträtlen alt begära polishjälpen tillkommer nämnden eller institutionsledningen,alltså inte sjukhusets personal. Prop.1981/82:8 102 För att efterforska och hämta tillbaka den som haravvikit från en institution, som avses i 11 S Bestämmelsen omfatlar alla sådana institutioner som avsesi 11 §. a., vilket har framgått av kommentarerna till 11 och18 §§, att det finns en rätt att hålla missbrukaren kvar på institutionen medyttre medel bara om han återinlas i en sådan institution som avses i 18 §, dvs.en tillsyn. Detta hindrar inte att det finns behov avalt knyta befogenheten att begära polishämlning till samtliga institutioner medansvar för vård enligl LVM. 3.- För att förflytta någon som vårdas i en institutionsom avses i 11 S Bestämmelsen avser främst all säkerställa genomförandet avelt förflyttningsbeslut enligl 13 § andra slycket, om beslutet innebärförflyttning till en noggrann tillsyn. Polishandräckning bor i vårdärenden användas främst näruppgiften inte går att lösa på något annat sätt. Om liden och förhållandena iövrigt medger det bör den enskilde beredas möjlighet atl själv inställa sigeller återvända lill institutionen. Det bör ankomma både på institutionenspersonal och på öppenvårdspersonal - särskilt den utseddakontaktmannen -att göra ansträngningar för att förmå den enskilde atl återvändalill vården innan polishjälp påkallas. Om polismyndighelen ändå anlitas bör ommöjligt någon företrädare för också vara närvarande när handräckningengenomförs. Det har inte ansetts nödvändigt att begränsa socialnämndensmöjlighet att delegera beslut enUgt 26 § (jfr 18 § LVU och 47 § SoL).Delegation bör dock göras med försiktighet. Beslut av styrelsen vid ett hem som avses i 11 § eller avnågon annan som förestår vården vid ett sådant hem får överklagas av denenskilde hos länsrätten genom besvär, om beslutet avser överflyttning enligl 13S, förlängning enligt 16 § eller avslag på begäran om utskrivning. Andra beslut enligt denna lag av styrelsen eller av densom annars förestår vården vid ett sådant hem som avses i 11 § får inteöverklagas. Beslut om läkarundersökning enligt 25 § får inteöverklagas. I bestämmelsen tas enbarl upp regler omvilka beslut av institutionsledningen som får överklagas. Vilka regler somgäller för överklagande av länsrättens beslut om vård och andra beslut enligtlagen framgår av 33 § förvaltningsprocesslagen (FPL) och behandlas intesärskilt här. Besvärsrätten har behandlats också i de allmänna övervägandena,avsnilt 2.9. I bestämmelsen anges att de beslut som får överklagas ärbeslut om 1981/82:8 103 överflyttning till ett annat hem, förlängning av vårdtideneller avslag på begäran om utskrivning. Klagoberältigad är den enskilde, dvs.den intagne missbrukaren. Något behov av alt låta socialnämnden eller någonanhörig till den intagne föra talan mot beslut av institutionsledningen harinte ansetts föreligga. Överklagandet skall göras till länsrätten. Härvid avsesden länsrätt som fattade beslulel om vård enligt 4 § även om institutionen ärbelägen inom en annan länsrätts område (se 33 §). Det har inle ansetts lämpligt atl varjedetaljfråga rörande vården skulle kunna göras till en domslolssak. Rällensmedverkan har ansetts böra begränsas till sådana frågor därrättssäkerhelsaspekter gör sig gällande och där det är möjligt atl göra enjuridisk legalitetsprövning. Det har därför inte ansetts föreligga något behovav en möjlighet i den nya lagen motsvarande vad som gäller enligl 60 §nykterhetsvårdslagen, nämligen att beslut av anstallsstyrdsen ellerföreståndaren överklagas hos om beslutet avser bl. a.försökspermission eller någon annan vårdfråga. Däremot lägger andra stycketinle hinder i vägen för överklagande av t. ex. etl beslut avinstitutionsledningen att inte lämna ut handlingar i ett värdärende. Något behov av all kunna överklagasocialnämndens eller länsrättens beslut om läkarundersökning enligt 25 § ansesinle föreligga. Motsvarande bedömning har gjorls i 20 § LVU. En uttryckligregel krävs för all inte förvaltningslagens resp. förvallningsprocesslagensallmänna besvärsregler skall bli tillämpliga. Beslut om omhändertagande enligt 8 § gäller . Beslut om överflyttning enligt 13 § andra stycket fårförordnas att gälla om det behövs från vårdsynpunkt. Ändra beslut avstyrelsen eller någon annan som förestår vården vid ett sådant hem som avses i11 § gäller . Rätten får förordna att beslut som rätten har meddelatskall gälla . Beslut om omhändertagande är till sin natursådana att de måste kunna verkslällas genast. har för att undvikatveksamhet sagts ut klart i första stycket. Även beslut under vården måste som regel kunna verkslällasomedelbart. följer i flerlalel fall av 27 § andra stycket. Ävenstyrelsens beslut om förlängning av vården måsle dock självfallet äga giltigheti avvaktan på laga kraft. Delta har säkerställts genom andra stycket andrapunklen. Undanlag har emellertid gjorls för beslut om överflyttning som inle ärsärskill brådskande. Om den enskilde vill överklaga ett flyttningsbeslut börman om möjligt avvakta rällens prövning innan verkslällighel sker. Möjlighettill omedelbar verkslällighel måste dock finnas t. ex. i fall när missbrukarenär starkt utagerande eller utgör en fara för sig själv eller de andra på en Prop.1981/82:8 104 institutionsom saknar resurser att ta hand om honom. Tredjestycket motsvarar vad som sägs i 21 § iredje stycket LVU. Del ankommer alltsåpå länsrätten och kammarrätten att bestämma om beslut, som inte innebär beslutom omhändertagande, skall få verkställas . Äv 28 § FPLframgår att den domstol som har att pröva besvär kan förordna att detöverklagade beslutet, om det annars skulle lända tiU efterrättelse ,tills vidare inle får verkställas. Vidhandläggning i kammarrätt av mål enligt denna lag skall nämndemän ingå irätten. Förlänsrättens del följer av allmänna regler att nämndemän skall delta iavgörandet. För kammarrättens del krävs en särskild bestämmelse rörandenämndemäns medverkan. Motsvarande regel finns i 23 § LVU och i 62 a S Statligamyndigheter som i sin verksamhet kommer i regelbunden kontakt med missbrukareär skyldiga att anmäla till socialnämnden om de får kännedom om att någon kan antasvara i behov av vård enligt denna lag. Skyldighetatt göra anmälan tiU socialnämnden gäller också varje läkare, som är i allmäntjänst eller ulövar yrket enskUt och som i sin verksamhet kommer i kontakt medmissbrukare, om inte den vårdbehövande kan beredas tillfredsställande vårdeller behandUng genom läkarens försorg eller i övrigt inom sjukvården. Myndighetersom anges i första stycket är skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgiftersom kan vara av betydelse för utredning enligt denna lag. Beslämmelsenhar behandlats i de allmänna övervägandena, avsnilt 2.8. Anmälningsskyldigheten är begränsad till sådana statliga myndighetervilka som ett led i sin verksamhet mer eller mindre regelbundet kommer ikontakt med missbrukare. Myndigheter som inte har denna inriktning avverksamheten, t. ex. de allmänna domstolarna, omfattas inle, även om derelativt ofta skulle komma i kontakt med personer som kunde tänkas behöva vårdenligt lagen. Vad gäller polismyndigheterna har dessa en underrättelseskyldighetockså enligt 3 § polisinstruktionen (1972:511). Detär bara myndigheten som sådan som har anmälningsplikt och inte de enskildabefattningshavarna där. Detta hindrar givetvis inte att man internt beslutaratt sådana frågor skall avgöras av vissa befattningshavare. En anmälningsskyldighet för läkare bör inte utformas så att den kanavhålla en missbrukare från att söka psykiatrisk eller annan Prop.1981/82:8 105 Läkares anmälningspUkt, som alltså i och för sig har bedömts somnödvändig, har därför begränsats till fall när läkaren inte anser sig hamöjlighet att själv ge missbrukaren lillfredsslällande vård och inte heller kanordna så att missbrukaren får den vård han behöver på annat håll inomsjukvården. Anmälningsplikten omfattar både privat och offentiigt verksammaläkare. De anmälningsskyldiga myndigheternas skyldighet att också lämna aUatillgängliga uppgifter till socialnämnden har angetts särskill i Iredje stycketför att klarlägga att sekretesslagstiftningen inte bör få lägga hinder i vägenför socialnämndens utredning eller för ett nödvändigt samråd om alternativavårdformer, eflervårdande insatser m. m. Intresset av atl domstolen får ettriktigt och fullsländigl beslutsunderlag måste i detta fall väga över intressetav att inte lämna ul uppgifter. Det vore inte godtagbart frånrättssäkerhetssynpunkt om beslut av så ingripande natur för den enskilde skullegrundas på lösa antaganden eller på en utredning som på grund avofullständighet gav en missvisande bild av missbrukarens situation. Däremothar någon motsvarande skyldighet inte ansetts kunna åläggas läkarna. Derasutlämnande av uppgifter ur behandlingsjournalerna, utöver vad som måste framgåav själva anmälan, får därför avgöras enligt samma intresseawägning, som annarsgäller enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen. Årnågon som har beretts vård med stöd av denna lag misstänkt för brott för vilketinte föreskrivs strängare straff än fängelse samt har brottet begåttsinnan vården påbörjades eller och hör det under allmänt åtal,skall åklagaren pröva om åtal lämpUgen bör ske. Styrelsen för det hem där denmisstänkte vårdas eller, om vården har upphört, socialnämnden skall därvidhöras om det inte är obehövligt. Dennaparagraf innehåller en särskild ålalsregd efter mönster av 57 S NvL. Åtalsregelninnebär att åtalsfrågan i vissa fall skall prövas särskilt och att det finnsmöjlighel alt underlåta åtal i fall när åtal annars hade varit obligatoriskt.Enligt den föreslagna regeln kan åtal underlåtas för vissa lindrigare broll somhar begåtts antingen innan någon logs in för vård enligl lagen eller undervårdtiden. Skäl är främst atl det kan vara olämpligt all avbryta ett kanske välfungerande vårdprogram för att missbrukaren skall undergå ett straff. Det kanockså uppfattas som orättvist mot den som just har avslutat en längre tids vårdenUgt den här lagen och som anstränger sig för att därefter medverka ifrivillig vård alt man inle tar hänsyn till det. Det kan göra denne negativtinställd även lill den fortsatta värden. Enskillnad gentemot NvL är att gränsen för brottets svårighetsgrad föreslås höjdtill maximalt fängelse. Del blir därigenom möjligt att i särskilda falllåta även dem som gjort sig skyldiga-till rattfylleri få vård enligl Prop.1981/82:8 106 lagen i stället för fängelsestraff. En motsvarandejustering av straffmaximum föreslås i 31 kap. 2 S i syfte atl göradet möjligt att använda överlämnande till vård enligt LVM som påföljd för t. ex.raltfylleribroll (avsnitt 2.10.2). Har alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedelomhändertagils enligl 17 eller 20 § eller har sådana påträffats inom ett sådanthem som avses i 11 § utan att del finns någon känd ägare lill dem, skall den somförestår vården vid hemmet låta förstöra eller försälja egendomen enligtbestämmelserna om beslagtagen egendom i 2 § 1 första slycket lagen (1958:205)om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m. Belopp som erhålls vidförsäljning tillfaller staten. Detsamma skall gälla i fråga om injektionssprutor ochkanyler. Regeln motsvarar 25 § LVU. En utförlig redovisning avgrunderna för sådana beslut som avses här har lämnats av lagrådet i dessyttrande över LVU, prop. 1979/80:1, del B s. 387-393. Det bör kunna varatillräckligt att även i detta sammanhang hänvisa dit. Del förhållandet atl delhär kan röra sig om berusningsmedel som har omhändertagits med stöd av 17 Sfjärde stycket, dvs. hos frivilligt iniagna, bör inte ändra förutsättningarnaför tillämpning av den här regeln. avses i denna lag socialnämnden i denkommun som enligt 3 § socialtjänstlagen (1980:620) har ansvaret för att denenskilde får det stöd och den hjälp som han behöver. Ätt överflyttning avärenden lill en annan socialnämnd kan ske i vissa fall framgår av 72 Ssocialtjänstlagen. Beslut om vård enligt 4 § och i anledning avomhändertagande enligt 8 § fallas av länsrätten i det län inom vilkel denansvariga kommunen är belägen. Samma länsrätt beslutar i frågor som avses i 27§ första stycket. LVM ulgör ett komplement lill socialtjänstlagen. Enligtsocialtjänstlagen är det den kommun där den enskilde befinner sig, närhjälpbehovet inträder, som har ansvaret för all den enskilde får den hjälp somhan behöver. Som regel lär delta i sådana fall där ingripanden enligl LVMaktualiseras vara den kommun där missbrukaren är bosall eller uppehåller sigstadigvarande. Om emellertid ell ingripande görs i samband med en kortarevistelse i en annan kommun, t. ex. ett omhändertagande av polisen,är del visldsekommunen som primärt skall lämna den enskilde stöd och hjälp ochsom ansvarar för att behövliga åigärder kommer lill stånd. Enligt 72 §sociakjänsllagen finns del dock möjlighet att flytta över ett ärende lillhemkommunen, om den enskildes hjälpbehov lämpligen kan tillgodoses där.Socialnämnden i den kommunen måste dock först samtycka till överflytt- 1981/82:8 107 Om de nu angivna reglerna erinras i förstastycket. I 14 § tredje slycket LVM har föreskrivits, all deuppgifter som åvilar socialnämnden enligt 13 och 14 §S får flyttas över tillsocialnämnden i en annan kommun om det är lämpligt från vårdsynpunkt och dennanämnd samtycker till del. Den regeln tar sikte på alt vården redan är beslutadoch vårdtiden inledd. Den har därför som ytterligare krav, uiöver kravet påsamtycke till överflyttningen från den mottagande socialnämnden, attöverflyttning skall vara lämplig från vårdsynpunkt. Som har framhållits imotiveringen till 14 § bör en redan uppbyggd, fungerande kontakt mellan denenskilde vårdtagaren och en viss socialnämnd endast i undantagsfall överges. I andra stycket anges den självklara regeln att det ärlänsrätten i det län inom vUket den enUgt första stycket ansvariga kommunenUgger, som är behörigt forum i mål om vård och omhänderlagande enligt LVM. Denlänsrätt som har fattat dessa beslut har också ansetts mesl lämpad att prövabesvär över en institutions beslut enligt 27 § första stycket, även ominstitutionen ligger i ett annat län. Denna lagträder i kraft . Atl samlidigl lagen (1954:579) omnykierhetsvård upphör alt gälla framgår av övergångsbestämmelserna tillsocialtjänstlagen (1980:620). Fram till den 1januari 1983 får vård enligt lagen beredas förutom i hem som avses i 11 § äveni sådana hem som vid lagens ikraftlrädande var allmänna vårdanstalter föralkoholmissbrukare enligt lagen (1954:579) om nykterhetsvård. I fråga om styrelse och föreståndare vid de allmännavårdanstalterna gäller därvid alkjämt 40 § lagen om nykterhetsvård. Beslut omintagning vid sådana anstalter fattas av . Den som vid utgången av är intagen i enallmän vårdanstalt med stöd av 18 eller 55 S lagen (1954:579) om nykterhetsvård får beredas fortsatt vård . Som förutsättning gäller dock att styrelsen för vårdanstalten vid prövning senast efter ikraftträdandet finner sådana omständigheter föreligga som anges i 16 § denna lag. Vad nu har sagts får dock inte i någol fall medföra attden enligt lagen om nykierhetsvård längsta medgivna vårdtiden överskrids. Om en ansökan om vård enligt 18 eller 55 § lagen(1954:579) om nykterhetsvård inte är slutligt avgjord vid utgången av skall domstolen i stället pröva om förutsättningar för vård föreligger enligt den nya lagen. Talan får därvid även efter ikraftträdandet föras av den som har anhängiggjorl ärendet, även om den inte är behörig till del enligt dehna lag. Lagen skall träda i krafl ,dvs. som socialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1980:621) medsärskilda bestämmelser om vård av unga, och med att bl. a.nykterhetsvårdslagen (1954:579) upphör att gälla. En erinran om var man kanåterfinna bestämmelsen om nykterhetsvårdslagens upphörande har tagits in härför att Prop.1981/82:8 108 underlättaförståelsen av de följande punkterna. Enligt den överenskommelse som träffades mellan staten och de bådakommunförbunden (prop. 1979/80:172) övergår statens ansvar förbl. a. de allmänna vårdanstalterna för alkoholmissbrukare till de nyahuvudmännen , dvs. etl år efter attsocialtjänstiagstiftningen träder i kraft. I övergångsbestämmelserna tillsocialtjänstlagen föreskrivs därför (punkten 2) att fram till den 1 januari1983 skall i stället för bestämmelsen i 23 § första stycket socialtjänstlagengälla atl behovet av hem för vård eller, boende skall tillgodoses inom ramenför den organisation som finns vid lagens ikraftträdande. 1 23 § första stycketåterfinns regeln om atl behovet av hem för vård eller boende inom varjelandstingskommun skall tillgodoses av landstingskommunen och kommunerna iområdet. I 23 § andra stycket ges den föreskrift om skyldighet för deinstitutionsansvariga att upprätta en plan över behovet av hem på vilken 11 SLVM faller tillbaka. Denhär föreslagna övergångsregeln möjliggör att de nuvarande allmännavårdanstalterna, dvs. både de statliga och de erkända, trots 11 S LVM skallkunna användas för vård enligt LVM med oförändrat huvudmannaskap.Detta medför också att vissa organisatoriska regler enligt NvL alltjämt börgäUa, t. ex. i fråga om styrelsens sammansättning och tillsättande. Detta kandock vad galler de erkända anstalterna bara gälla dem som inte redan harkommunal huvudman och inte har tagits upp i en sådan plan som avses i 23 §socialtjänsflagen. De senare bör kunna börja tillämpa LVM fullt ut redan frånden , även vad gäller styrelserna. De styrelser för de allmännavårdanstalterna, som även är 1982 utses enligt äldre regler, skall emellertidtillämpa den nya lagen och t. ex. fatta beslut om förlängning enligt 16 §. Deuttalanden som har gjorts i motiveringarna till lagen om att styrelserna börvara sammansatta av politiskt utsedda lekmän bör därför i görligaste måntillämpas även på dessa styrelser. Enligt 18 § kungörelsen(1955:528) med vissa tillämpningsföreskrifter till lagen om nykterhetsvårdskall den som har atl föranstalla om verkställighet av beslut om tvångsintagninggöra framställning hos om att plats på allmän vårdanstalt skallanvisas den som avses med beslutet. Enligt 13 § LVM är det densom förestår vården vid hemmet som beslular om intagning. Det bör under året1982 vara mest ändamålsenligt att behålla funktion medavseende på intagning vid de institutioner som inte följer regeln i 11 § LVM. Det har ansettsangeläget att förhindra alt skador i enskilda fall orsakas av en abruptövergång mellan den gamla och den nya lagstiftningen. Det är samtidigtnaturiigtvis ett oeflergivUgt rätlssäkerhetskrav att beslut om vård enligtnykterhetsvårdslagen, som har grundats på kriterier som inte kan föranleda vårdenligt LVM, inle får pågå . Här föreskrivs därför att vård somhar beslutats med stöd av 18 eller 55 § NvL (intagning och återintagning) fårfortsätta /82. 1981/82:8 109 attytterligare säkerställa den enskildes rätt har det föreskrivits att styrelseninom efter lagens ikraftträdande måste pröva om det föreliggersådana omständigheter att beslut om fortsatt vård kan meddelas enligt 16 §. Gördet inte det skall den intagne genast skrivas ul. Med begreppel intagen avseshär även den som har försökspermission enligt 49 § NvL. Om en ansökan om tvångsintagning enligt 18 § NvL eller om återintagningenUgt 55 § NvL inte har behandlats slufligt före den nya lagens ikraftträdandeskaU länsrätten i stället pröva om det föreligger skäl att bereda vård enligtLVM, Att även ansökan om återintagning har lagils med här, trots att någonmotsvarighet inte finns i LVM, beror på alt om en återintagning haraktualiserats det sannolikt beror på att missbrukaren är i ett sådant skick attvård enligt LVM kan antas vara påkallad. Om polisen har ansökt om vård enligt21 § 2 mom. NvL bör den av processekonomiska skäl vara behörig att fortsättaatl föra talan även enligt den nya lagstiftningen. Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till 1. lag om vård av missbrukare i vissa fall, 2. lag om ändring i lagen (1980:621) med särskildabeslämmelser om vård av unga, 3. lag om ändring i , 4. lag om ändring i lagen (1981:29) om ändring ibrottsbalken, 5. lag om ändring i lagen (1981:231) om ändring ilagen (1981:23) om ändring i rättshjälpslagen (1972:429), 6. lag om ändring i lagen (1981:23) om ändring i rättshjälpslagen (1972:429), 7. lag om ändring i lagen (1962:381) om allmänförsäkring, 8. lag om ändring i lagen (1980:623) om ändring ilagen (1962:381) om allmän försäkring. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. 1981/82:8 110 Närvarande: f. d. justitierådet Pelrén, regeringsrådetHilding, justitierådet Vängby. Enligl lagrådet tillhandakommel utdrag av protokoll vidregeringssammanlräde har regeringen på hemslällan avstatsrådet och chefen för Söder beslutat inhämla lagrådelsyttrande över förslag till