prop · G50328 · 1981-12-31 00:00:00 — Entidigare utförd undersökning vid rällshjälpsnämnden i avseende rältshjälpsärendenfrån visade all rältshjälpsavgiften då saltes ned i närmare 40 procentav ärendena. I ungefär 5/6 av dessa fall bestämdes avgiften lill noll. När rätlshjälpsavgiflutgick bestämdes denna i del övervägande antalet ärenden lill grundavgifteneller till ett något högre belopp. Den höjning av rälishjälpsavgiflei"nasom trädde i kraft och de nya föreskrifterna för nedsättningav grundavgift och rådgivnings-avgift som har utfärdat torde haförändrat denna bild. Tillgängliga uppgifter tyder på alt del nu är mindrevanligt med nedsättning av grundavgiften lill noll. Vidare torde det intesällan förekomma all avgifter fastställs som väsentligt överstigergrundavgiften. Enligt min mening är detinte orimligt all begära att varje person som söker allmän rättshjälpåtminstone i någon mån själv bidrar lill kostnaderna. Även om grundavgiftenenligt vad jag har förotdal höjs lill av basbeloppet, torde deallra flesta kunna betala denna avgift. Del kan dock uppslå problem för en delpersoner i myckel små ekonomiska omständigheter. Del bör därför liksom nufinnas en möjlighet att sätta ned grundavgiften, om särskilda skäl föreligger.Avgiften bör dock inte längre annat än rent undantagsvis kunna efterges heltoch hållet. Jag anser det vara en lämplig avvägning att i princip bara tillåtanedsättning av grundavgiften till ett belopp som motsvarar en procent av delbasbelopp som vid tillfället utgör beräkningsgrund för rätlshjälpsavgiftema,med avrundning till närmast lägre tiotal kr. skulle del innebäraall ett belopp på . lägst måste betalas som rätlshjälpsavgifl. Endast omdel är uppenbart att den rättssökande helt saknar möjlighet att betala ensdetta belopp bör ytterligare nedsättning kunna ske. Härvid bör man, utöver den rällssökandesinkomstförhållanden, beakta förekomsten av bankmedel och möjligheten alt fåavgiften betald av make eller annan underhållsskyldig. Avgiftenför rådgivning uppgår enligt 47 § RHL till en halv procent av basbeloppet förvarje påbörjad lidsperiod . Någon anledning att ändra denna avgiftfinns inte. Avgiften för en limmes rådgivning kommer för alt motsvaragrundavgiften vid allmän rättshjälp. Däremot bör möjligheten till nedsättningav avgiften inskränkas på samma sätt som vid allmän rättshjälp. För detändamålet behövs dock inte någon lagändring. Prop.1981/82:28 14 1.3 Arvoden till biträden och offentliga försvarare I 22 § RHL ges regler om ersättning lill bl.a. rältshjälpsbilräden.Enligt 22 § första stycket har ett biträde rätt till skälig ersättning förarbete, Udsspillan och ullägg som uppdraget krävt. Regeringen eller, efterregeringens bemyndigande, fastställer taxa som skall tillämpasnär ersättningen bestäms. Motsvarande bestämmelser finns för offentliga försvararei 21 kap. 10 § första stycket RB. Genom en hänvisning gäller 22 § RHL ävenoffentligt biträde. Regeringen har bemyndigat all fastställataxor. Sådana taxor har fastställts för vissa brottmål i tingsrätt och hovrätt samlför gemensamma ansökningar om äktenskapsskillnad. I samband med tillkomsten av rältshjälpslagen förutsåg föredragandedepartementschefen (prop. 1972:4 s. 274) att reformen skulle medföra enväsentlig ökning av antalet rättshjälpsärenden och av del allmännas utgifterför rättshjälpen. Del ansågs därför nödvändigt från såväl statens som denenskildes synpunkt att det nya rätlshjälpssystemet innefattade en så effektivkontroll över kostnadema som möjligt. Såvitt gällde arvoden biträden ochoffentliga försvarare skulle de tidigare materiella reglerna förarvodesbestämningar alltjämt Ullämpas. Dessa innebar alt hänsyn skulle las tilluppdragets omfattning och svårighetsgrad, den omsorg och skicklig-hel varmeddet hade ulförts saml övriga omständigheter. Kritik riktades emellertid mot denmetod som vanligen användes vid arvodesprövningen. På grundval av en iallmänhet koitfaltad koslnadsräkning och sin kunskap om biträdels arbetsinsatsskulle myndigheten avgöra om det begärda beloppet var skäligt. Eftersom en delav biträdets arbete försiggått utanför myndigheten hade denna vissa svårigheteri sin bedömning, något som gjorde myndigheten benägen all godta del begärdabeloppet. Nedsättning av ett biträdes arvodesanspråk skedde ofta först omrätlen ansåg sig kunna visa att del begärda arvodel var oskäligt. Departementschefen förordade i propositionen en annan metodför arvodesprövningen, en metod som i praktiken verkligen skulle ålägga densom begärde ersättning att visa all det av honom begärda arvodet var skäligt.En sådan metod ansågs förutsätta ell taxesystem som komplement till de gällandeersällningsreglema. Taxorna borde ses som utgångs- eller riktpunkter vidarvodesprövningen. I den mån den arvodesberättigade visade all del var befogal,borde avvikelser kunna ske. Genom möjligheten lill höjning och även sänkningborde det enskilda biträdels arbetsinsats kunna beaktas i skälig omfattning.Genom taxesystem förväntade man sig också alt kunna nå större enhetlighet iarvodesprövningen. I samband med resonemang angående olika typer av taxoruttalade sig departementschefen emot renodlade limtaxor. Skälet lill delta varall den individuella arbetsprestationen skulle skjutas i bakgrunden om sådanatill-lämpades och del biträde som arbetade snabbare och som var kunnigareskulle missgynnas jämfört med den långsammare och mindre kunniga. Prop.1981/82:28 15 Riskansågs också föreligga för alt biträdet lade ned onödigt arbete på sina ärenden.Departementschefen framhöll dock att tidsåtgången givetvis var en faktor sommåste tillmätas stor betydelse vid alla former av prestationsmätning. I stället för limtaxorborde man enligt departementschefens mening så långt möjligt tillämpa saklaxor.Beträffande metoden för all fastställa sak-taxor uttalade departementschefenalt utgångspunkten borde vara den arbetstid (uppdelad på förberedande arbeteoch eventuell förhandling) som en genomsnitlsadvokal lägger ned på ett genomsniltsärendeav den kategori som avses laxesältas. Taxafastställdes först för vissa brottmål i tingsrätt. infördes engemensam taxa för brottmål i tingsrätt och hovrätt vid en förhandlingslid påhögst . Taxan består av ett grundarvode och påslag per huvudförhandlingstimme.Särskild saklaxa för mål om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan harockså införts. Taxebeloppen har successivt höjts. Taxorna grundas på en timkoslnadsnormsom är ett uttryck för kostnaden per jurisllimme vid de allmännaadvokatbyråerna vid en debiterbar Ud om . Timkoslnadsnormen utgjorde hömsleneni taxan för vissa brottmål men kom efter ett beslut i att få genomslagskrafl långtutanför det taxesatta området. uttalade nämligen aft vidprövning av arvoden inom rätlshjälpsområdet borde skälig lidsåtgångregelmässigt vara utgångspunkt. Timkostnadsnormen skulle vara det belopp medvilket ersättning utgick för arbete inom området. Högstadomstolen har i olika avgöranden slagit fast all timkoslnadsnormen skall tastill utgångspunkt när ersättning av allmänna medel skall bestämmas för arbetei tvistemål och brottmål utanför del taxesalta området. Timkoslnadsnormenhar sedermera räknats upp med hänsyn till kostnadsutvecklingen. I samband medalt taxa för gemensam ansökan om äktenskapsskillnad infördes differentieradesnormen så att broltmålsnormen kom all ligga något lägre. Skillnaden mellanbrottmåls- och civilmålsnorm har behållits vid senare höjningar. Avvikelsefrån taxebeloppen får ske om målet krävt avsevärt mer arbete än normall. Närtaxan för skillnadsmål urspmngligen beslutades antogs del att den inte skulleöverskridas i av målen. har taxanöverskridils i av målen. Bmltobelaslningenpå rättshjälpsanslagel har mellan budgetåren 1976/77 och 1980/81 ökat från irunda tal 137 lill 224 milj. kr. För allmän rättshjälp ökade kostnaderna underbudgetåren 1976/77 och 1979/80 från 90 till 135 milj. kr. Denna kostnadsutvecklingkan också uttryckas med indexlal. Om index för /77 safts till100, blir index för /80 150 vad avser allmän rättshjälp. Omendast uppräkningen av timkostnadsnormen och förändringarna i ärendevolymenhade påverkal kostnaderna 1981/82:28 16 förallmän rättshjälp borde index för /80 ha varit 132. Kostnadsökningenhar alltså varit i stället för . Denna ökning, som brukarkallas laxeglidning, motsvarar för hela den angivna perioden omkring 16 milj.kr. Taxeglidningen mellan budgetåren 1978/79 och 1979/80 uppgick lill 9 milj.kr. Såvitt mätningar har kunnat visa har taxeglidningen i stort sett upphörtunder /81. Kostnadsökningen för den allmänna rättshjälpen underdelta budgetår motsvarar i stort sett de uppräknade Umkoslnaderna och ändringeni antal ärenden. Delhar riktals kritik mol metoden att bestämma ersättninginom rätlshjälpsområdet. Det har hävdats att hänsynen lill ett uppdragssvårighetsgrad och till den skicklighet varmed det ulförts har eftersatts när tidsfaklomblivit avgörande för ell arvodes storlek. Trots uttalanden i rältshjälpspropositionenmot renodlade tidstaxor har i praktiken sådana kommit alt gälla. Detta harenligt kritikerna lett till alt medelmåtlig-helen premieras på effekUvilelensoch skicklighetens bekostnad. Föregen del vill jag understryka att tidsåtgången alltid måste vara en vikUgfaktor vid arvodesbestämningen. Det är emellettid angelägel all myndigheterna ifortsättningen ägnar avsevärt störte uppmärksamhet än hiftills ål de övrigafaktorer som skall avgöra arvodels storlek. Större hänsyn bör då tas tilluppdragets omfattning och svårighetsgrad, liksom den omsorg och denskicklighet som det har utförts med. Även övriga omständigheter av betydelsemåste givelvis beaktas, exempelvis alt biträdel på grund av sin särskildaförtrogenhet med del rättsområde som ärendet avser och sin allmänna skicklighetkan ha lagt ned mindre lid än vad ge-nomsnitlsbiträdel skulle ha behövt göra. Detsaknas ofta anledning all ifrågasätta att biträdet verkligen har ulfört arbeteav den omfattning som angetts i kostnadsräkningen. Myndigheten måste likväl ivarje enskilt fall ställa sig frågan om del varit rimligt att ägna saken denlid och del arbete som angetts. Ett biträde som arbetar långsamt bör intepremieras. Om arbetsuppgiften borde ha kunnat lösas än som skettbör arvodel sällas ned. Den norm som i allmänhet bör användas är den lid somett i förhållande uppdragels natur erfaret biträde skulle ha behövt för alllösa uppgiften. Avsteg från denna princip kan givelvis bli nödvändiga i vissaundantagsfall. Den beskrivna ordningen får bl.a. konsekvens att oerfamabiträden som behöver i princip inte skall ersättas för denöverskjutande Uden. Detär angelägel all slå fast alt det ankommer på den som begär ersättning attvisa all del fordrade arvodet är skäligt. Detta innebär alt det är biträdetsom har alt visa att de vidtagna ålgärdema varit påkallade för att tillvaratahuvudmannens rält eller i övrigt nödvändiga för alt fullgöra uppdraget. Detbör inte förekomma att myndigheten som skäligt godtar ett ersättningsyrkandesom inte framstår som direkt oskäligt. Erfarenhetenvisar all myndigheter som bedömer arvodesyrkanden är särskilt obenägna altsätta ned arvoden när den uppgivna tidsåtgången är Prop.1981/82:28 17 endastnågon eller högre än vad myndigheten i och för sig anser varaskäligt. Av tillgänglig statistik över storleken hos bilrädesersätl-ningar iärenden om allmän rättshjälp framgår att den ersatta tiden genomsnitUigtundersteg tio timmars arbete. Förhållandena torde vara desamma i brottmål.Från besparingssynpunkt är del av största betydelse att kostnadskontrolleninte eftersatts i dessa ärendekategorier där vis-seriigen varje ärende inte rörså stort arvode men där ärendena tillsammans svarar för huvuddelen avbelastningen på rättshjälpsanslagel. Vid bedömningen av om ellarvode är skäligt bör man också särskilt beakta den intresseprövning somregleras i 8 § första stycket 6 RHL. Enligt denna bestämmelse får allmänrättshjälp inte lämnas den som inte har befogat intresse av all få sin sakbehandlad. I förarbetena lill RHL nämns som exempel på fall då allmänrättshjälp bör kunna vägras att bevislägel i ell mål är sådant alt del framstårsom utsiktslöst eller myckel osannolikt alt anspråket kan drivas med framgång.Ett annat fall kan vara när tvisten eller anspråket avser obetydliga ekonomiskavärden jämfört med kostnaderna. I praktiken ligger inlresseprövningenlill stor del på biträdet. När ett befogat intresse saknas måste det åliggabiträdet att försöka avhålla klienten från all med allmänna medel driva sittanspråk. I vart fall bör biträdet avstå från att ulföra ytteriigare arbete åtklienten. Biträdet måste också försöka hålla kostnaderna i eft rimligtförhållande . Att denna prövning sker effektivt ärnaturligtvis av stor betydelse inte minst när kostnadema närmar sig eller t.o.m.överskrider Ivisteföremålels värde, om delta kan uppskattas i pengar.Rättshjälpen kan visseriigen upphöra efter beslut i vissa fall, bl.a. om den rätlssökandeinte längre har ett befogal intresse av att få sin sak prövad. Även om delinte beslutas om upphörande av rättshjälpen bör sådana synpunkter som har angettsbeaktas när bi-trädesersällningen bestäms. Den myndighet som beslutar omersättningen skall alltså, bl.a. mol bakgrund av utgången i målet och måletsart och omfattning i övrigt, bedöma om det fordrade arvodet är skäligt. Vadjag nu har anfört om medverkan av biträdet för att hålla rättshjälps-kostnadernainom godtagbara ramar bör självfallet gälla i motsvarande mån också för mål ochärenden där rättshjälpsformema offentlig försvarare och offentligt biträde kankomma i fråga. Vadsärskilt gäller de icke taxebundna brottmålen bör klargöras vilka arbetsuppgiftersom innefattas i uppdraget som offentlig försvarare. Även om försvararenshuvuduppgift är att biträda den misstänkte i processen förekommer det intesällan att försvararen dessutom tillvaralar huvudmannens rättsliga, ekonomiskaeller personliga intressen i andra avseenden. I viss begränsad utsträckningfaller sådana frågor inom försvaramppdragel. Jag vill emellertid förorda attdomstolarna iakttar en betydande reslriktivi-lel när det gäller alt tillerkännaförsvararen ersäftning för sådant arbete. Denstriktare prövning av ersättningsanspråk som har förordats bör 1981/82:28 18 kommatill ullryck genom en ändring i 22 § RHL och 21 kap. 10 § RB. Där bör somhuvudregel föreskrivas alt biträden har rält lill den ersättning som visas havarit skälig för all ulföra uppdraget. Vidare bör det anges några av deomständigheter som har särskild betydelse vid arvodesprövningen. Idetta sammanhang vill jag även framhålla det angelägna i att kostnads-räkningarnahar en lämplig utformning. Från de granskande myndigheterna påpekas intesällan all koslnadsräkningama uppvisar allvarliga brister. krav är att räkningenbör innehålla den arbetsredogörelse som behövs för rättens prövning. Kravet påarbetsredogörelse skiftar beroende på ärendets karaktär. I enkla och fögatidskrävande ärenden kan del vara tillräckligt med en redogörelse för olikaarbetsmoment såsom sammanträden och telefonsamtal med huvudmannen, motpartenoch andra. Är ärendet mera omfattande och det begärda arvodet högre börgenerellt sett avsevärt störte krav ställas på arbelsredogörelsen. Deltagäller i synnerhet om den begärda ersättningen avviker från normal debiteringför uppdrag av den aktuella arten. SlöiTe krav kan också ställas på arbelsredogörelsensåvitl gäller de delar av biträdets arbete som den prövande myndigheten intesjälv vid förhandling eller på annat sätt kan bilda sig en uppfattning om. I sådanafall är en uppräkning av antalet åtgärder av underordnad betydelse för enbedömning av biträdets insats. I stället bör biträdet i den mån del inteframgår på annat sätt lämna en redogörelse för den rättsliga angelägenheten,del värde tvisten rör, särskilda tvistefrågor och de resultat som åstadkommils.I redogörelsen bör anges de omständigheter som visar all arbetet varit påkallatför att Ullvarala huvudmannens rält eller i övrigt nödvändigt för att fullgörauppdraget. Exempelvis kan del utvecklas utan åsidosättande av eventuelltystnadsplikt vad som förekommit vid överläggningar och telefonsamtal. Omärendet har inneburit särskilda svårigheter i juridiskt hänseende eller pånågot annat sätt bör orsakerna detta anges. Med den metod förarvodesprövningen som har förordals kommer brister och ofullständigheler iredovisningen av utfört arbete att gå ul över den som begär arvodet. Jagkommer senare att föreslå regeringen vissa ändringar i rättshjälps-förordningen(1979:938) där närmare regler ges för utformningen av kostnadsräkningar. 1.4Allmän rättshjälp i fråga om boskillnad, äktenskapsförord och testamente Allmänrättshjälp beviljas ofta i angelägenheter som gäller boskillnad, äktenskapsförordeller testamente. Om saken är anhängig vid domstol meddelas beslutet om allmänrättshjälp av domstolen. I annat fall kan rällshjälpsnämnden eller en advokateller en biträdande jurist på advokatbyrå meddela beslut om allmän rättshjälp. 1981/82:28 19 Bestämmelserom boskillnad finns i 9 kap. (GB). Makar har rätt tillboskillnad enligt 9 kap. 2 § GB, dvs. efter gemensam ansökan, om de är ense omdet. All egendom som en make förvärvar efter det att boskillnad har sökts ärmakens enskilda egendom, om boskillnad beviljas. Sedan boskillnad har beviljatsskall bodelning äga mm. Vad som därvid tillfaller en make skall vara hans ellerhennes enskilda egendom. Boskillnad enligt 9 kap. 2 § GB används i praktikenofta som ell alternativ lill äktenskapsförord. Bestämmelser omäktenskapsförord finns i 8 kap. GB. Reglerna innebär i huvudsak alt genomäktenskapsförord får makar bestämma alt egendom, som tillhör eller tillfalleren av dem och som annars skulle vara makens gif-lorätlsgods, skall tillhörahonom enskilt. Genom äktenskapsförord får också avtalas att egendom, somannars skulle vara ena makens enskilda, skall vara hans eller hennes giflorällsgods.Gåvor mellan makar skall i allmänhet ske i form av äktenskapsförord. Äktenskapsförordsom innefattar gåva samt ansökan och beslut om boskillnad skall kungöras. Omallmän räftshjälp har beviljats är den rätlssökande enligt 9 a § RHL befriadfrån bl.a. kungörelsekostnader. Dessa uppgår vanligen lill betydande belopp. Någon fullständigstatistik över förekomsten av äktenskapsförord och boskillnadsmål finns inte.Av framgår dock all antalet äktenskapsförord sominregistrerades vid tingsrätt uppgick lill 10439 och 11284. Av äktenskapsförorden innefattade gåva. Antaletboskillnadsdomar var 977. Flertalet av dessa torde avse boskillnadenligt 9 kap. 2 § GB. I fråga om testamenten finns del av naturliga skäl intemotsvarande sifferuppgifter. beviljades i4 788 fall allmän rättshjälp i angelägenheter om upprättande av testamente ochäktenskapsförord. Den statliga subventionen av dessa ärenden uppgick Ullnärmare 3 milj, kr, eller , per ärende (se StalisUska CentralbyrånsslatisUska meddelanden R 1980:11), finns ingensamlad rällshjälpsslatisUk för hela landet i fråga om boskillnadsdomar,testamenten och äktenskapsförord. Inom har delföretagits en mindre undersökning vid av inregistreradeäktenskapsförord , Av undersökningen framgår bl,a, all därårligen inregistreras omkring 1 400 äktenskapsförord och all allmän rättshjälpförekommer i av ärendena, Rätlshjälpssystemetinnebär bl,a, alt den rätlssökande skall bidra lill kostnadema för rättshjälpengenom att betala en rältshjälpsavgift som bestäms av vederbörandes ekonomiskavillkor. Avgiften bidrar lill att förhindra alt allmän rättshjälp efterfrågasi onödan. Denna preventiva effekt fungerar emellertid inte väl i huvuddelen avde nu aktuella målen och ärendena. Vid ärenden om upprättande aväktenskapsförord och inbördes testa- 1981/82:28 20 menteär del regelmässigt bara den ena parten vanligen den som har den sämstaekonomin som söker och beviljas allmän rättshjälp. Trots alt båda parter harnytta av rättshjälpen las alltså inte deras gemensamma betalningsförmåga ianspråk för att läcka kostnaderna. Jag avser att i ett annatsammanhang återkomma lill den vidare frågan i vad mån inte bara den rällssökandesutan även närslåendes betalningsförmåga bör beaktas vid prövningen av enansökan om rättshjälp. Såvitl gäller ärenden om upprättande av äktenskapsförordoch testamente och i mål om boskillnad enligt 9 kap. 2 § GB talar övervägandeskäl för alt man väljer en mera radikal lösning och helt utesluter dessa måloch ärenden från till-lämpningsområdet för allmän rättshjälp. För en sådanlösning talar bl.a. det förhållandet att del här rör sig om förmögenhetsrältsligadispositioner som visserligen i och för sig kan vara välmotiverade men som ändåknappast har en sådan angelägenhetsgrad att de bör belasta rättshjälpsresurserna.Jag vill också erinra om alt det f.n. finns möjlighet till rådgivning inom rällshjälpssystemetsram i dessa ärenden. Den möjligheten bör behållas. Jag förordar alltså allboskillnad enligt 9 kap. 2 § GB samt upprättande av äktenskapsförord ochtestamente utesluts från tillämpningsområdet för allmän rättshjälp. Dettainnebär sammanfattningsvis dels att samhällets rätts-hjälpsålaganden i dessafall begränsas lill högst en timmes rådgivning, dels att staten inte längrekommer att betala de kungörelsekostnader som uppkommer i ärendena. Vidaremedför den nya ordningen att sökandena själva får bekosta de avgifter som expediUonskungörelsen(1964:618) föreskriver. Närdet gäller att foga in den föreslagna regleringen i RHL;s system bör följandeanmärkas. I 8 § RHL räknas upp vissa fall när allmän rättshjälp inte fårbeviljas eller endast får beviljas i speciella fall. Vidare föreskrivs alt i frågaom vissa slag av ärenden som är talrikt förekommande och normalt av enkelbeskaffenhet regeringen får förordna att allmän rättshjälp inte skall lämnas.Regeringen har i rällshjälpsförordningen (1979:938) meddelat föreskrifter omundanlagande av sådana s.k. massärenden från allmän rättshjälp. Exempel påmassärenden är upprättande av bouppteckning enligt 20 kap. , ärendenom fastighetsdeklaration och inskrivningsärenden enligt jordabalken. Visserligenär ärenden om upprättande av äktenskapsförord eller testamente och mål omboskillnad tämligen talrika. Det torde dock inte kunna hävdas att de typisktsett är jämställda med de ärendekategorier som regeringen bemyndigats attundanta från rättshjälpen. Av denna orsak bör inte regeringen i förordningsformmeddela de föreskrifter som jag har förordat. Dessa bör i stället tas ini lag. Jag föreslår därför alt del i RHL föreskrivs alt allmän rättshjälp intefår beviljas i de ifrågavarande målen och ärendena. 8 § RHL bör kompletterasmed en sådan bestämmelse. Sanili-digl måste 16 § RHL ändras så att advokatersoch biträdande juristers rätt att bevilja allmän rättshjälp i de angivna fallenupphör. Prop.1981/82:28 21 1.5Avgifter för ansökningar m.m. Enligt9 a § RHL är den som har beviljats allmän rättshjälp befriad från avg fl imålet eller ärendet för ansökan och för expediUon enligt expeditionskungörelsensavgiftslisla, avdelningarna I och II saml i viss mån avdelningIII. Han är vidare i princip befriad från all betala utsökningsavgift ochförsäljningsavgift enligt exekuUonsavgiftskungörelsen (1971:1027), Slutligenföreskrivs i 9 a § alt kostnader för kungörelser i mål och ärenden vid bl.a,allmän domstol skall utgå av allmänna medel, såvitt de belastar den sombeviljats allmän rättshjälp. Denbeskrivna regleringen infördes den (prop. 1978/79:90, JuU 30, rskr268, SFS 1979:240). Enligt de bestämmelser som gällde Udigare var de nämnda kostnademarällshjälpskostnader för den som beviljats allmän rättshjälp. Detta innebar alldomstolen eller myndigheten skulle bestämma och debitera avgiften som om avgiftsskyldighelförelåg trots all avgifterna i realiteten endast i undantagsfall - genomreglerna om rältshjälpsavgifl - slutligen kunde tas ul av den rättssökande.Som skäl för alt införa den nu gällande regleringen anförde den dåvarande departementschefenbl.a. all om systemet med debitering av expediUonsavgifler behölls skulle del ivissa fall göra det omöjligt och i andra fall komplicerat för myn-dighetema allslulreglera ett ärende och fördela kostnader i samband med all målet eller ärendetavslutades i huvudsaken.