prop · G50341 · 1981-12-31 00:00:00 — Det är också min övertygelse alt kravet på moiiveringkan komma alt framträda speciellt om någon form av förundersökningsbegränsninggenomförs. Myndigheterna torde alltid få vara beredda att i åtalsärendenåtminstone summariskt redovisa varför ingenting händer. Underåberopande av vad ovan anförts får jag avstyrka den föreslagna begränsningen avmotiveringsskyldigheten. Belräffandebagatellbroltsligheten får jag åberopa mina lidigare anförda kritiskasynpunkter på begränsningen av lagföringen till brott som kan antas leda tillhögre bötesstraff än 20 dagsböter eller i penningböter. Jfr sid. 6.Det rör sig här i allmänhet om brott beträffande vilka förundersökning enligt23 kap. 22 § icke är erforderlig. I fråga om dessa broll harhandläggningen rationaliserats med hjälp bl. a. av datateknik. De hade varitönskvärt om denna brottslighets andel av den totala arbetsbelastningen inomberörda delar av rättsväsendet kunnat klariäggas. För åklagarväsendets delföreligger numera vissa uppgifter härom från utvärderingen av en nyligenföretagen arbelsmälning. Vidare bör erinras om alt en del av polisensutredningsverksamhet rörande trafikolyckor och förseelser i samband härmedockså ulgör underiag för slatistik. Om förslaget genomförs kanske del visar sigatt den "restbrottslighel" som blir kvar, sedan Riksåklagarenförordnat om de brott som skall undantas, inte har Prop.1981/82:41 152 någonstörre betydelse ur arbetssynpunkt. Hänsyn bör härvid också tas till denbrottslighet som kan falla bort med stöd av 2. i del föreslagna lagrummet. Förslagelinnebär realiter all det bötesminimum som finns i blir subsidiärti förhållande till ett bötesminimum i . Under 20 dagsbötereller i penningböter är den enligt förslaget endast ett vikfigtallmänt intresse eller ett viktigt enskilt intresse som motiverar åtal. Manmåste fråga sig på vilka subtila grunder de värderingar som motiverar visslagstiftning skall nollställas. Underåberopande av ovanstående får jag avstyrka den åtalsunderlåtel-segrund, somutformats i förslagets 1. En liberalare tolkning avnuvarande 20 kap. 7 § I. rättegångsbalkenbör kunna inrymmas i lagmmmels ordalydelse. Vägledande uttalanden i cirkulärfrån Riksåklagaren härom kan säkert medföra betydligt flera åtalsunderlåtelserän och leda till rimligare bedömningar än det föreslagnastadgandet. Beträffandede fall, som innefattas i den föreslagna 23 kap. 4 a § 2. dådet föreligger disproportion mellan utredningskostnaderna och sakens betydelsefår jag tillstyrka den föreslagna lättnaden i utredningsskyldigheten. Dennabör användas med stor försiktighet. Jag vill anmärka alt utredningssvårighelersom beror på svårigheter att klarlägga äganderätten till mark samt jakt- ochfiskerätt ofta medför att ärendena kan avskrivas på subjektivagrunder. Tillvad anförts i denna del vill jag för egen del tillägga några nyanserandesynpunkter utifrån min relativt långa erfarenhet från såväl polis- som åklagarverksamheti med dess svåra och unika faslighets-förhållanden. Manbör sålunda enligt min mening göra klart för sig alt vad utredningen kallarsakens betydelse enligt vad som fömt utvecklats i delta yttrande knappast ärett begrepp som alltid kan relateras uteslutande lill straffskalan för denlagöverträdelse som är i fråga. Ur samhällsekonomisk synpunkt är det inteheller alla gånger särskilt rationellt all bara se lill utredningskostnadema.Ett osäkert rättsläge kan erfarenhetsmässigt orsaka kostnadskrävandeordningspolisiära insatser eller "följdbrotl" av typen egenmäktigtförfarande, misshandel, självtäkl m.m. Massöverträdelser kan bli följden avpassivitet. Den svåraste olägenheten är att resultatet fak-fiskt kan blirättsväsendets kapitulation till skada för en part som befinner sig iunderläge. Polis- och åklagarmyndighetens befattning med ärendet kan misstolkassom ett konfirmerande av ett tillstånd, som strider mot lag. Här kommer svåraavvägningsfrågor in som sammanhänger med vad som kan anses som ett viktigtallmänt eller enskilt intresse. Ifråga om förslagets 23 kap. 4 a § 3. kan en del frågor ocherinringar göras. Den viktigaste invändningen mot förslaget är att åklagareicke bör syssla med hypoteser angående hur det skall gå vid ett ålal mot enperson, som möjligen är oskyldig. Prop.1981/82:41 153 atti presumtiva resocialiseringsfall någon kontakt icke skall tas med socialvårdsmyndigheten.Självfallet kan inte heller någon begränsad personundersökning göras. Dettasynes välbetänkt inför risken att den misstänkte är oskyldig. Man måste dåfråga sig om det blir kvar något annat än beslutsunderlaget än en luftigtankelek - ett slags juridiskt dialektiskt kamouflage för en i verklig meningrelativ åtalsplikt. Kommitténhar i sin allmänna motivering (s. 294) anfört att det i verkligheten ofta inteblir något egenthgt "hypotetiskt" prov eftersom erkännandeföreligger i oerhört många fall. Om man antar att dessa erkännanden på vanligtsätt dokumenteras måste man fråga sig om det innebär något merarbete attslutföra förundersökningen och besluta om åtalsunderlåtelse. Förundersökningenkan starkt förenklas, då ett erkännande, som inte behöver ifrågasättas,föreligger. Ianslutning lill ovanstående vill jag anmärka att 3. sista stycket ger anledningtill tvekan. Att uttömmande redovisa alla länkbara fall synes mig ej möjligtutan jag nöjer mig med ett. Antag att förundersökningen nedläggs beträffande stöd av punkt 3, enär han vid det hypotetiska provet bedöms få villkorligdom. framkommer misstankar om att B medverkat eller varit delaktig i A:s brott. B: s tidigare belastning och personliga omständigheter medför att detkan fömtses att grund för åtalsunderiåtelse saknas. Beslutet omförundersökningsbegränsning skall då enligt 3. gälla förundersökningen i desshelhet. Särskilt förordnande måste meddelas för att B skall efterforskas. Manmåste fråga sig när sådant förordnande bör meddelas och vad som händer om Bbestrider. Konsekvenserna ter sig egendomliga. 4 a§ 3. kan enligt min mening väl tillämpas och är hell rimlig beträffande fallenenligt 2. men leder till egendomliga konsekvenser beträffande 3. Underåberopande av vad ovan anförts fillstyrker jag att förundersökningsbegränsningfår ske vid fall av s. k. särskild åialsprövning men jag ifrågasätter om ickedenna form av förundersökningsbegränsning bör regleras i berördaförfattningar. 1 övrigt avstyrker jag fömndersökningsbegränsning på grund av anteciperadåtalsunderiåtelse enligt den föreslagna 3. Jagtillstyrker förslaget till fömndersökningsbegränsningar i fall då det kan antasatt brottet i händelse av lagföring skulle leda till bötesstraff och därjämte befinnesatt fortsatt utredning skulle kräva kostnader som ej står i rimligt förhållandetill sakens betydelse. Jag tillstyrker vidare förundersökningsbegränsningarsom grundas på så kallad särskild åialsprövning. 1 övrigt avstyrker jag detförslag till förundersökningsbegränsning, som grundar sig på antecipativa beslulom åtalsunderlåtelse. Jag anser att förslagel i denna del är ologiskt och urmoralisk synpunkt dubiöst. Det synes räflinji-gare all utsträcka möjligheternaatt begränsa förundersökningen i de fall, då påföljden inte står i rimligproportion till utredningskostnaderna till brott 1981/82:41 154 vara svåraste straffan böler kan antas. Disproportionenmellan påföljd och utredningskosinad finns troligen oftare i den broltskategorisom ur på-följdssynpunkl ligger närmast över den gmpp av brott som i händelseav ålal kan antas föranleda bötesstraff. Måhända kan som villkor för dessa fall- som troligen kommer att ge anledning lill framställningar om överprövning -uppställas kvalificerad prövning av högre åklagare, enär det ofta är fråga ombedömningar som kräver erfarenhet. Utredningsförslaget i denna del innebär i realiteten att avkriminaliseringsker beträffande en större del av den brottslighet som av olika orsaker ansesha lågt slraffvärde. Samhällets reaktion kommer således hell att utebli vidvissa brott. får här endast hänvisa till vad som inledningsvisanförts om hur styrelsen anser att avkriminaliseringsarbele bör bedrivas. Enligt utredningsförslaget skall vissa ordningsbotsbroltalltjämt bestraffas. Urvalet av straffbara gärningar skall ske avriksåklagaren. Andra gärningar än de där påföljden kan antas leda till lägre bölesslraffän tjugo dagsböter eller tvåhundra kronor i omedelbara penningböter skall somregel sålunda icke föranleda påföljd. Allmänheten torde om utredningsförslagetleder lill lagstiftning komma att ställa sig helt oförslående lill rättvisan iett sådant system. Avslutningsvis får belräffande den iavsnitt 16.3 i betänkandet behandlade kompetensfördelningen ifråga omförundersökningsledningen mellan åklagar- och polismyndighet framhållaföljande. I avsnittet konstaterar utredningen all nuvarande ordning i alltväsentligt fungerat tillfredsställande och alt utredningen därför icke funnitanledning framföra några ändringsförslag belräffande förundersökningsledningenmellan myndigheterna. Utredningen förutsätter emellertid att fördelningen av undersökningsledarskapeiblir föremål för en fortlöpande översyn. vill här bestämthävda att en utvidgning av antalet typer av broll vid vilka polismyndighet kanfungera som fömndersökningsledare verksamt skulle kunna bidraga lill en ökad effeklivitetvid brottsbekämpningen. En sådan utvidgning är starkt motiverad, dåutbildningen inom alla kategorier polismän förbällrals avsevärt , dåden gällande överenskommelsen mellan riksåklagaren och rikspolisstyrelsenträffades. förslag i fråga omförundersökningsbegränsningar innebär att, oaklal skuldfrågan inte är hellklarlagd, beslul kan fattas att ej inleda eller all nedlägga förundersökning molen person som är misstänkt för broll. DeUa medför all ell antal personer kankomma i den situationen att de av polis eller åklagare bedömts skyldiga tillbrott utan att själva veta om delta. De finns sedan kvar i polis- ochåklagarmyndigheters handlingar 1981/82:41 155 som misstänkta brottslingar. Eftersom del naturligtvis ejfår ske registrering av misstänkta vid beslut all inte inleda eller att lägganer fömndersökning föreligger å andra sidan risk för att upprepade återfall ibrott undgår upptäckt. Detta medför i sin tur att kriminalvårdinte kommer lill stånd förrän på ett sent stadium vilket kan medföra negativaeffekter från behandlingssynpunkt. Det förtjänar också påpekas all förundersökningsledare,när del gäller beslut att inte inleda eller all nedlägga förundersökning,enligt kommitléförslagel i vissa situationer måste göra alltför mångahypotetiska antaganden, vilka kanske inte alltid är särskilt väl underbyggda.Med hänsyn till vad som sålunda anförts anser att kommitléförslageli denna del inte är förenligt med de rätlssä-kerhetskrav man måste kunna ställapå de rättsvårdande samhällsorganen. Det kan därför starkt ifrågasättas om deti föreliggande skick kan läggas lill grund för lagstiftning. förslag omförundersökningsbegränsningar är motiverat från processekonomisk synpunkt. Delär ett mycket radikalt och genomgripande förslag, betraktat i belysning av atten betydande del av de brott, som förtjänar lägre bötesstraff än 20dagsböter eller i böler, i forlsältningen skall lämnas obeivrade,antingen genom all förundersökningen läggs ned eller all åtalsunderlåtelsemeddelas. Det kan dock vara svårt alt hos allmänheten vinnaförståelse för en reform som innebär att förseelser, som beslraffas medordningsbot, inte skall omfattas av reformen medan däremot nedläggningsbeslutskall kunna meddelas i fråga om l.ex. Det finnsvidare en påtaglig risk för att den föreslagna bestämmelsen i 23 kap. 4 a § RBkommer att leda lill ojämn praxis inom skilda åklagar- och polisdistrikt,mycket beroende på hur begreppet "viktigt allmänt eller viktigt enskiltintresse" skall tolkas. BRÅ förordar där en sträng tolkning. Böter är i och försig en lämplig påföljd från allmänpreventiv och kriminalpolitisk synpunkt. Manbör också hålla i minnet att påföljden i de aktuella fallen i mycket storutsträckning utdöms i summarisk ordning genom strafföreläggande. Det är vidare från kriminalpolitisk synpunkt svårt allacceptera nedläggning av förundersökning vilket de facto innebär all ingentinghänder den som begår brott. Det äventyrliga med en sådan ordning ligger bl. a.däri att gärningsmannen helt avskärs från ansvaret för gärningen. Från dessasynpunkter är rapporteftergift att föredra. Ett sådant beslut innefattar ju ivarje fall en varning och klar markering av all gärningen inte kan tolereras.Rapporteftergiften är också motiverad av processekonomiska skäl. BRÅ anser sig sålunda inte kunna tillstyrka den utvidgningav nedläggningsinstitutet som föreslås. En reform, som avser att nedbringapolisens arbetsbelastning, bör i stället i första hand inriktas på attrationalisera och Prop.1981/82:41 156 förenklafömndersökningen i mindre brottmål samt vidga fömtsättningarna förrapporteftergift. I övrigt bör valet stå mellan åtalsunderlåtelse och bölesföreläggande. BRÅföreslår att utrymmet för nedläggning av förundersökning, när brottkonstaterats, blir snävt. Sådan nedläggning synes egentligen bara kunna accepterasnär brottet har så obetydligt straffvärde att utredning och lagföring närmastförefaller parodisk och kan föra löje över rättsskipningen (s.k."smörklicksmål"). del är den föreslagna regeln om relafiv fömndersökningsplikt belräffandeviss bötesbrottslighet (förslag till lag om ändring i 23 kap.4 a § 2 st. 1) av särskilt intresse. Ett stort antal fall av tullbron (ca 15000per år) - främst ringa varusmuggling men även brott mot tullsiadgan (1973:671)- faller inom den aktuella straffskalan. Somförutsättning för nedläggning av fömndersökning skall enligt den nämnda regelngälla bl. a. att fortsatt utredning ej är påkallad av viktigt allmänt inlresse.Sistnämnda term utgör enligt kommittén (sid. 136) en samlingsbeteckning förvissa skilda förhållanden, bl. a. det att hänsyn till allmän laglydnad görpåföljd erforderlig. Detta förhållande går i sin tur fillbaka på vissa avkommittén anförda synpunkter, bl. a. alt samhället omöjligen kan underlåta attbekämpa vissa frekventa lagöverträdelser. Detta sä-ges särskilt vara falletbeträffande avvikelser från vissa elementära handlingsmönster, vilka ärbetydelsefulla för allmän verksamhet och/eller ordning och säkerhet (sid.126). anser det uppenbart att varken ringa varusmugglingeller tullstadgebrotl bör omfattas av den föreslagna regeln som fömndersökningsbegränsning.De nämnda förseelserna bör således tas upp i den lista över undantagsfall somriksåklagaren förutses upprätta (sid. 356). Entillämpning av den föreslagna regeln i kap. 4 a § 2 st. 1 RB med avseende på vamsmugglingoch tullstadgebrotl skulle enligt generaltullstyrelsens uppfattning f. ö. intei nämnvärd grad tillgodose några processekonomiska intressen eller medförafrigörande av några resurser inom . Enligt kommitténs förslag skallnämligen beslut om nedläggning av förundersökning fattas av åklagare eller, ivissa fall, av undersökningsledare. 1 samband med att ringa varusmuggling ellertullstadgebrotl avslöjas måste således även framgent vissa åtgärder vidtagas -vad gäller vamsmuggling bör särskilt nämnas beslag av den smugglade varan -samt vissa rapporter upprättas. Nämnda åtgärder omfattar oftast hela denutredning som i normalfallet är erforderlig för åtalsbeslut. Vadstyrelsen anfört angående tillämpningen av den föreslagna regeln om fömndersökningsbegränsningi fråga om ringa vamsmuggling och tull-stadgebrott gäller givetvis itillämpliga delar även i fråga om reglerna om åtalsunderlåtelse avseende sådanbrottslighet. Prop.1981/82:41 157 Utredningenhar föreslagit ett tillägg till 23 kap. 1 § RB avseende bemyndigande förregeringen att meddela bestämmelser om rapporteftergift. Om det anses viktigtatt rapporteftergiftsinstitulet förankras i lag, bör vad som där föreslåsbeträffande polisman även gälla tulltjänsleman. Föreskrifter omrapporteftergift beträffande tullbrott finns f.n. i generaltullstyrelsenscirkulär . 1970 (TFS nr 134) om handläggning av tullmål m. m. vilket isak är en motsvarighet till 12 § polisinstmktionen (1972: 511). I cirkuläretanges att om för brott ej är stadgat svårare straffan böter och brottet medhänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt, tulltjänstemanäger underiåta att upprätta rapport om brottet och i stället får låla bero vidpåpekande eller erinran till den felande. Under samma förutsättningar kanundersökningsledare underiåta att vidarebefordra rapport till åklagaren. Generallullslyrelsenhar i övrigt inte något att erinra mot de förslag till ökade möjligheter till åtalsunderlåtelseoch förundersökningsbegränsning som framlagts av åtalsrätlskommittén. Kommitiénframför vissa förslag beträffande behörighet att meddela beslut om formernaför dessa vid begränsning av förundersökning. Förslagen innebär att åklagarnaengageras på ett tidigt stadium av fömndersökningen. Kommitténs inställning pådenna punkt ligger väl i linje med vad RRV har framfört vid sinförvaltningsrevision av åklagarväsendet (rapport , dnr 1975:1182,Analys av åklagarväsendet). I nämnda rapport konstaterar RRV all ett tidigt ochaktivt åklagarinträde kan innebära att vissa ärenden avskrivs direkt påanmälan. 1 andra ärenden kan korrigeringar i brottsrubriceringen avgränsautredningen eller ändra dess inrikt ning på ett processekonomiskt fördelaktigtsätt. RRVfinner det väsentligt att del, såsom kommittén föreslår, skapas for mellamöjligheter för undersökningsledare att lägga ned förundersökning i sådana falldär kostnaderna inte slår i rimlig proportion till saken betydelse och därbrottet i händelse av lagföring kan antas föranleda endast bötesstraff. Deltamöjliggör att polisens resurser i ökad utsträckning kan inriktas påbekämpandet av den allvarligare brottsligheten. RRVdelar i allt väsentligt kommitténs uppfattning att man bör tillåta begränsningarav fömndersökningar i de fall då åtalsunderiåtelse skulle komma att meddelasom förundersökning fullföljs. De uppgifter som av hänsyn fill målsägandenföreslås ingå i fömndersökningsprotokollet kommer emellertid i någon mån attreducera vinstema i utredningshänseende för de mest betydelsefulla fallen somberörs av förslaget, dvs. bötesbrott och seriebrottslighet. 1981/82:41 158 Kommittén har i detla avsnitt behandlat möjligheterna attbegränsa förundersökningsinsalserna beträffande vissa typer av brott. Delföreslås således för det första all det skall gälla en principiell minimigränsför bötesstraffets användningsområde så att relativ fömndersökningspliktinförs beträffande förseelser som bedöms förskylla lägre straffan 20 dagsbötereller . En yllerligare fömlsäilning skall vara att lagföringej är påkallad av viktigt intresse. För det andra föreslås alt fömndersökningej skall behöva inledas eller att förundersökning skall kunna nedläggas om detkan aniagas, att brottet i händelse av lagföring skulle leda till bölesstraff,och att därjämte befinns att fortsall uiredning skulle kräva kostnader som ejslår i rimligt förhållande till sakens betydelse. Del tredje fallet där förundersökningej skall behöva inledas eller kunna nedläggas avser sådana situationer, därnågon är misstänkt för brottet, men det kan antagas all, om lillräckliga skälför ålal mot denne framkommer, lagföring likväl kommer alt underiåtas enligtbestämmelserna om åtalsunderiåtelse eller om särskild åialsprövning.Kommitténs överväganden visar enligt hovrättens mening klart hur svår del äratt på ett tillfredsställande sätt genomföra en reglering, både påstraffrättsliga och på processrättsliga grunder, vilken minskar belastningen pårättsväsendets organ i beaktansvärd grad. Vad först angår den relativa fölundersökningspliktenbeträffande baga-tellbrotlsligheien vill hovrätten ifrågasätta om inte deföreslagna reglerna bör föregås av en straffrättslig reglering efter deriktlinjer som kommittén skisserat under 5.4.7 i betänkandet. Vidare kanifrågasättas om den av kommitién föreslagna lösningen verkligen medför annat änmarginella resursbesparingar. Beklagligtvis synes utredningen inte ha funnitskäl att försöka göra en praktisk studie hos polis- eller åklagarmyndighet isyfte alt utröna vilken effekt förslaget skulle komma alt få. Beträffande de fall där det föreligger disproportionmellan utredningskostnaderna och sakens betydelse har hovrätten inte någongrundläggande invändning mot kommitténs förslag. Det hade även här varit avvärde om kommittén kunnat redovisa en undersökning beträffande den väntade effektenav förslaget. Hovrätten vill för sin del ifrågasätta om inte stadgandet ipraktiken kan komma att innebära en avkriminalisering av vissa förfaranden somär notoriskt svåmtredda, t. ex. patentintrång. I vart fall måste ell stadgande avdenna karaktär av hänsyn lill rätlsskyddsintressen och till likhetsprincipentillämpas med försiktighet. Vad slutligen beträffar de fall där det kan förutses attbeslut om åtalsunderiåtelse kommer att meddelas om förundersökningen fullföljstillstyrker hovrätten förslaget såvitt avser bötesfali och fall avseriebrottslighet. När det gäller enstaka fängelsebroil. vilket delhuvudsakligen kommer att bli fråga om i de fall som avses i den föreslagnalydelsen av 20 kap. 7 § 1 st. 4 och 5 p. RB, är del enligt hovrättens meningtvivelaktigt om utredningen bör kunna avbrytas. Det rör sig här omförhållandevis allvariig brottslighet 1981/82:41 159 ochdet skulle säkert strida mot det allmänna rättsmedvetandet om man lämnade sådanbrottslighet åt sidan utan att fullständigt utreda vem som är gärningsmannen.Det torde också vara av värde ur individualpreventiv synvinkel attgärningsmannen i samband med tillkännagivandel av beslutet om åtalsunderlåtelseblir uppmärksammad på riskerna av fortsatt brottslighet från hans sida. Kommitténföreslår, att en relativ förundersökningsplikt införs beträffande bagalellbrolten.Tingsrälien har ingen erinran häremot. , att fömndersökning skall kunna nedläggas beträffande bötesbrott,när utredningskostnaderna framstår som opropor-tioneriiga i förhållande lillvad saken gäller. Som exempel härvidlag nämns sådana brott såsom tagande avolovlig väg, olovligt fiske, olovlig jakt och patentinlrång. Vid brott av dennakaraktär föreligger ofta ett målsägandeiniresse av att sätta stopp för ettfrån målsägandens synpunkt besvärande brottsligl förfarande, vilket, om delinte beivras, kommer att fortgå. Med hänsyn till att kommittén samtidigtföreslår slopande av målsägandens subsidiära åtalsrätt, blir denne hänvisad attpå annan väg söka en lösning. Den målsägande, som har råd därmed, torde kunnafå till stånd ett åtal genom att själv bekosta och i samband med polisanmälanförebringa en utredning. Den som inte har råd får låla att intrång avförevarande slag lämnas opålalat. Problemet är måhända inte så stort tillomfånget men förtjänar ändock att uppmärksammas. Del visar, att enförundersökningsbegränsning av det slag kommittén föreslår måste tillämpas medurskiljning. Kommitiénföreslår slutligen i denna del, alt förundersökning skall kunna nedläggas ifall där åtalsunderlåtelse förutses komma till stånd. Såvitt tingsrätten kanförstå, skulle en sådan regel leda mycket långt. Förundersökningsledare kan ipraktiken frestas att på tämligen ofullständiga grunder anlecipera åtalsunderlåtelsesamt nedlägga förundersökningen. Utrymmet för ojämnheter i tillämpningen tordebli stort. Kommittén har ju tänkt sig att ålalsunderiåtelser skall registrerasoch kunna återkallas etc. De kriminalpolitiska verkningar, som tänkts förbundnamed åialsunderlålelse, kan sålunda komma alt utebli genom allförundersökningen nedläggs på ett tidigt stadium. Medhänsyn till det sagda anser tingsrälien, alt den av kommillén föreslagnaregleringen i förevarande hänseende gjorts alltför vidsträckt. Nedläggande avförundersökning är enligt tingsrättens mening endast tänkbar i bötesfali ochmöjligen beträffande de brott i en brottsserie, som kan lämnas utanför åtal. 1981/82:41 160 3.16 23 kap. 4 a § I första stycket förekommer uUrycket "beslut i frågaom lagföring". DeUa leder närmast tanken lill beslut att åtala.