prop · G50396 · 1981-12-31 00:00:00 — Det är emellertid självklart att föriängning inte bör skegenerellt beträffande dem som stadigvarande vistas utomlands och harskatteskulder. Om t.ex. den betalningsansvarige vistas på känd ort utomlandsoch det restförda niedelslaget omfattas av handräckningsavtal bör man normaltundersöka möjligheten att genom handräckning ta egendom i det främmande landeti anspråk. I dessa fall bör alltså frågan om förlängning i regel aktualiserasförst när egendom inte kan påträffas vare sig här i riket eller i annat landmed utnyttjande av ingånget handräckningsavtal. Fordringsbeloppetsstorlek bör också kunna beaktas vid frågan om förlängning. Jag är emellertid inteberedd att i lagtexten införa en bestämmelse av den innebörden att fordringenskall uppgå till betydande belopp, vilket har förordats av någraremissinstanser. står det klart att en förlängning av praktiska skäl intebör komma i fråga när det gäller ringa belopp och att även andra omständigheteri det enskilda fallet bör beaktas innan man förlänger preskriptionstiden. Detbör därför enligt min mening införas en spärregel som förhindrar attförlängning sker generellt i fråga om utevarofallen. Regeln bör innebära attförlängning inte får ske om särskilda skäl talar mot detta. Med denna lösning finns det inte något behov av att iutlandsfallen som särskilt villkor för förlängning kräva att egendom som kantas i anspråk här i riket är otillräcklig för betalningen. I betänkandet förutsätts att åtgärden som kan föranledaförlängning skall ha företagits sedan fordringen överlämnats för indrivning,alltså under indrivningsmålets handläggning. Förfaranden börenligt kommittén bemötas med lagstiftningsåtgärder i fråga om talerättspreskription. Den föreslagna begränsningen har kritiserats av fleraremissinstanser. Bl.a. menar man att genom en sådan begränsning kan problemuppkomma 1981/82:96 36 beträffande indrivningsmål som skickas mellan uppdragsgivandemyndighet och kronofogdemyndighet och där de övervägande delen av tiden liggerhos den förra (handräckningsmedel). Osäkerhet kan uppstå huruvida de åtgärdersom kan föranleda preskriptionsförlängning vidtagits under tid som målet legathos den uppdragsgivande myndigheten eller ej. Flera remissinstanser föreslåratt det nu aktuella villkoret skall utgå men anser dock att behov föreliggeratt på annat sätt begränsa den tidsrymd inom vilken den förlängningsgrundandehandlingen skall ha företagits. Olika tidpunkter föreslås, bl.a. tidpunkten föravlämnande av deklaration. Några föreslår en begränsning motsvarande den somgäller för betalningssäkring, nämligen att den period som fordran avser hargått till ända eller fordringen har förfallit fill betalning. Föregen del finner jag att den i betänkandet föreslagnabegränsningen ger den betalningsskyldige stora möjligheter att innan indrivningpåkallas företa sådana dispositioner att fordringen inte kan tas ut. Det börframhållas att det ofta förflyter från det en fordran förfaller tillbetalning och restförs och till dess den överlämnas till KFM för indrivning. Begränsningenskapar också betydande osäkerhet i fråga om bedömningen av de s.k. handräckningsmålendär indrivning kan påkallas upprepade gånger . Av skälsom jag närmare kommer att utveckla senare (avsnitt 2.6) anser jag att behörighetenatt besluta om förlängning skall läggas hos länsrätt. Frågan om tidsbegränsningkommer då enligt min mening i ett annat läge. Länsrätt hör sålunda utan vidarekunna anförtros att pröva om dispositioner företagna innan indrivning harpåkallats skall föranleda förlängning av preskriptionstiden. Enligt min meningföreligger således inte behov av att i fall av undanskaffande av egendom m.m,ange någon bestämd tidpunkt inom vilken den förlängningsgrundande handlingenskall ha företagits. När det gäller utevarofallen är situationen däremot enannan. Jag vill genom ett exempel belysa detta. KFM försöker utan framgångklarlägga var en betalningsskyldig uppehåller sig. I slutet av den ordinariepreskriptionstiden ansöker KFM därför om förlängning av preskriptionstiden.När domstolsprövningen skall ske infinner sig den betalningsskyldige. Denordinarie preskriptionstiden har dä gått till ända. Det förhållandet attförutsättningarna för förlängning är för handen när domstolen skallavgöra saken bör inte medföra avslagsbeslut eller upphävande av en underinstansförlängningsbeslut. Detta förhindras om man anger en tidsperiod när utevaronskall ha inträffat. Övervägande skäl talar för att som kommittén har föreslagitutevaron skall ha inträffat sedan fordringen överlämnats för indrivning. Jagbiträder alltså kommitténs förslag i denna del såvitt avser utevarofallen. Detinnebär alltså att det i princip är tillräckligt om den betalningsskyldigenågon gång uppfyllt förutsättningarna för förlängningav preskriptionstiden. Varar utevaron endast finns möjlighet attbeakta detta förhållande genom föreskriften 1981/82:96 37 att särskilda skäl inte skall tala emot en förlängning. Preskriptionstiden bör som nämnts kunna förlängas genombeslut av länsrätt. En grundläggande förutsättning för att förlängning överhuvud taget skall kunna medges är givetvis att ansökan härom görs innanfordringen är preskriberad enligt övriga regler. En redan preskriberad fordrankan sålunda inte "återupplivas" genom ansökan om förlängning. Men haransökan gjorts före preskriptionstidens utgång är det ett väsentligt krav föratt syftet med förlängningsinsfitutet inte ska gå förlorat att vissaexekutionsåtgärder, t.ex. utmätning skall kunna vidtas fram till dessförlängningsfrågan slutligt har avgjorts. Jag föreslår att reglerna omförlängning utformas så att fordringen preskriberas tidigast när lagakraftägandebeslut med anledning av ansökan om förlängning föreligger. Bestämmelserna om preskriptionstid vid beslut ompreskriptionsförlängning har tagits in i 6-8 §§. Verkningarna av att en fordran preskriberas behandlas iavsnitt 2.5. Det gäller även de begränsningar i verkställighetshänseende somgäller från den ordinarie preskriptionstidens utgång och fram till dess lagakraftägandebeslut om förlängning föreligger. Enligt kommittén skall beslut om förlängning avse självafordringen som sådan och gälla alla som för beslutet omförlängning svarade för betalning av fordringen. Jag behandlar också dennafråga i avsnitt 2.5 i samband med övriga frågor om solidariskbetalningsskyldighet. 2.4.2 Anstånd med betalning Enligt gällande rätt förlängs preskriptionstiden ombetalningsanstånd har meddelats i samband med överklagande av taxering ellerdebitering. Bestämmelserna innebär att åtgärder för uttagande av skatt för varsbetalning anstånd har medgetts i avvaktan på kammarrätts eller regeringsrättensbeslut får vidtas inom av från utgången av det uppbördsår, dåbeslutet meddelades (71 § 1 mom. andra stycket UBL). Tiden för att fastställaansvarigheten för en arbetsgivare blir också förlängd på grund av meddelatanstånd. Kammarrätts eller regeringsrättens beslut som förklarar arbetsgivareansvarig för arbetstagares skatt sedan lägre instans inte ansett honom ansvarigkan verkställas inom av efter utgången av det uppbördsår däbeslutet meddelades (71 § 2 mom. fjärde stycket UBL). Bestämmelser om anstånd finns även för andra fall än därfordringen är föremål för prövning i överrätt. Anstånd får medges bl.a. om denskattskyldige med anledning av omständigheter som han inte råder över-arbetslöshet, sjukdom m. m. - har svårigheter att betala skatten. Sådanaanstånd påverkar inte preskriptionsinträdet. Kommittén föreslår att i samtliga fall där anstånd medbetalning av hela fordringen eller dél därav medgetts fordringen skallpreskriberas i sin helhet 1981/82:96 38 tidigast efter utgången av det kalenderår dåanståndet upphörde att gälla. Förslaget godtas i huvudsak av remissinstanserna. Ett parremissinstanser ifrågasätter emellertid kommitténs förslag attpreskriptionstiden skall förlängas för hela fordringen för det fall attanståndet omfattar endast en del därav. Jag får i detta sammanhang framhålla följande. Bestämmelserna om framflyttning av preskriptionsinträdetnär anstånd medges på grund av överklagande i skatteärendet har sin grund i attpreskriptionstiden för skatt enligt UBL löper . Preskripfionstidenkan om inte framflyttning sker, ha löpt ut när överinstansen meddelar sittbeslut. För att undvika en sådan konsekvens är det enligt min mening uppenbartatt en bestämmelse av motsvarande slag bör föras in i den nya lagen. Även härbör utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning knytas till kalenderår. 187 § UBL stadgas att skatt skall erläggas även om beslut omtaxering och debitering inte vunnit laga kraft. I konsekvens härmed gäller attden del av fordringen som inte omfattas av anståndet skall drivas in på vanligtsätt. För egen del kan jag inte finna annat än att denna princip på sättremissinstanserna påpekat måste slå igenom i den nu föreslagna regleringen.Jag föreslår därför att preskriptionstiden skall förlängas bara för den del avfordringen som omfattas av anståndet. För att förhindra att en forcering av indrivningenframtvingas i andra fall av anstånd, finner jag i likhet med kommittén attregeln om framskjutet preskriptionsinträde bör utvidgas att omfatta alla slagsanstånd som medgivits den betalningsskyldige. Det kan annars inträffa attpreskriptionstiden löper ut före anståndstidens utgång. Som exempel kan nämnasatt anstånd med erläggande av arvsskatt kan medges på så sätt attskattebeloppet fördelas på tio i vissa fall tjugo årliga inbetalningar [55 §lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, AGL]. Jag föreslår att bestämmelserna om preskriptionstid vidbetalningsanstånd utformas i enlighet med det anförda och tas in i 3 §. Enligt 71 § 3 mom. UBL får, då god man förordnats enligtackordslagen, indrivning av skatt ske från utgången av detuppbördsår då förordnandet skett, eller om ackord uppnås, från det uppbördsårdå ackordet skall vara fullgjort. En förutsättning för förlängning är att godman hunnit förordnas innan preskription inträtt. Förlängningen av tiden förindrivning gäller både vid underhandsackord och offentligt ackord (prop.1970:136 s. 156). Däremot gäller bestämmelsen inte vid offentligt ackord i konkurs. 1981/82:96 39 Kommittén föreslår att bestämmelsen utformas i huvudsakenligt gällande rätt. S.k. underhandsackord skall dock enligt kommittén inteomfattas av bestämmelsen om ackord. Förlängning i sådant fall får ske med stödav bestämmelserna om förlängning vid avbetalningsplan. Tidsberäkningen knytstill kalenderår i stället för uppbördsår. Förslagetgodtas eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. Även jagansluter mig till uppfattningen att bestämmelsen bör utformas iöverensstämmelse med gällande rätt. I motsats till kommitténs förslag anser jagdock att även underhandsackord bör omfattas av bestämmelsen. Med den utformningav bestämmelserna om preskriptionsinträde vid avbetalningsplan som jag straxkommer att föreslå (avsnitt 2.4.4) finns ingen möjlighet att hänföra ackordtill dessa bestämmelser. Bestämmelserna om preskriptionstid vid ackord föreslås fåsin plats i 4§. Har en gäldenär överenskommit med KFM om att göraavbetalningar kan det enligt kommittén Hgga i båda parters intresse attbetalningen skall kunna fullgöras under en längre tidsrymd än vad den ordinariepreskripfionstiden medger. Kommittén föreslår att fristen skall kunna förlängasgenom beslut av KFM men att någon överprövning av domstol inte behöver äga rumi dessa fall. Förutsättning för förlängning är att den betalningsskyldigeskriftligen förbundit sig att betala fordringsbeloppet i särskilda poster ochatt en längre preskriptionstid än den ordinarie är nödvändig för attbetalningen skall kunna fullgöras. Remissinstanserna är i stort sett positiva till att enförlängning skall kunna ske i avbetalningsfallen. En remissinstans befarar dockatt bestämmelsen kan innebära att preskriptionstiden för skötsamma gäldenärerkan komma att förlängas på ett mindre tilltalande sätt. En annan remissinstanspåpekar att det är främmande för svenskt indrivningsväsende att låta gäldenärenvid sidan av exekutionsurkunden skriva på en särskild skuldförbindelse. Fleraremissinstanser framför förslag om att den tid beslut om förlängning avserskall anpassas till avbetalningsplanens innehåll. För egen del vill jag anföra följande. KFM anses ha befogenhet att medge en betalningsskyldig attbetala restfört belopp i delposter och att lämna uppskov med betalning.Särskilt vid större belopp söker KFM i sådana fall säkerställa fordringen genomutmätning eller genom att ta emot säkerhet. Ofta begär gäldenären att få göraavbetalningar på skatteskulden för att undvika försäljning av utmätt egendomeller att lönen tas i anspråk genom införsel eller löneutmätning. Likasåuppkommer ofta fråga om avbetalning i samband med att säkerhet ställs, särskiltnär säkerheten ställs av tredje man. KFM utreder först, oftast efter ingåendediskussioner med gäldenären, om förutsättningar föreligger 1981/82:96 40 för att gäldenären skall kunna fullgöraavbetalningsplanen. Finner KFM att sä är fallet lämnas ett, i regel skriftligt,avbetalningsmedgivande. Medgivandet innebär att fordringen inte behöverbetalas , alltså i realiteten ett uppskov med betalning till de iplanen angivna betalningsdagarna. Medgivandet kan avse uppskov med betalning avsåväl en enda post som av flera poster. Jag är ense med kommittén och de flestaremissmyndigheterna om att man bör öppna en möjlighet att i vissa fall kunnafördela avbetalningar som överstiger femårstiden. Härigenomkan en ibland inte önskvärd forcering av betalningarna undvikas. Genom attavbetalning förutsätter någon form av begäran från gäldenärens sida anser jagatt det inte finns någon anledning att befara att en förlängning på ett mindretilltalande sätt skulle träffa skötsamma gäldenärer. Det bör framhållas att detinte är fråga om någon civilrättslig skuldförbindelse utan ett medgivande avmyndighet om visst uppskov med betalning. Ett medgivande att betala enligt en avbetalningsplan somsträcker sig över den ordinarie preskriptionstidens utgång bör avfattas så attdet klart framgår att amortering sker enligt överenskommelse mellan KFM och denbetalningsskyldige. Medgivandet förfaller i princip om den betalningsskyldigeinte följer den uppgjorda planen. Däremot står givetvis den genomavbetalningsplanen förlängda preskriptionstiden fast även om denbetalningsskyldige inte följer planen. Beträffandefrågan om det för förlängning bör krävas att det är "nödvändigt" föratt betalningen skall kunna fullgöras, vill jag framhålla attindrivningsarbetet givetvis bör bedrivas med sikte på att kunna avslutas underordinarie preskriptionstid. Avbetalning av restfört belopp bör över huvud tagetmedges endast om ett sådant avbetalningsförfarande är det bästa sättet för attden betalningsskyldige skall kunna fullgöra sin betalningsskyldighet. Men attsom villkor för förlängning ange att preskriptionstiden får förlängas bara omdet är "nödvändigt" anser jag inte vara lämpligt. Det kan i självaverket vara så att även den förlängda preskriptionstiden i vissa fall ärotillräcklig för att full betalning skall kunna påräknas. Iuppskovsfallen är det själva uppskovet eller avbetalningen som står i centrumför parternas intressen. Att ett längre uppskov också kan medföra en längrepreskriptionstid kan närmast ses som en bieffekt till uppskovs- ochavbetalningsfrågan. Jag anser det därför lämpligt att utforma regeln omförlängning i dessa fall efter förebild i reglerna om framskjutet preskriptionsinträdei anstånds- och ackordsfallen. Preskriptionstiden förlängs således automatisktpå grund av KFM:s medgivande om avbetalning efter preskriptionstidens utgång.Jag vill betona vikten av att KFM i samband med överenskommelsen om uppskov medbetalningen underrättar den betalningsskyldige om denna konsekvens. Eftersomförlängning får ske med högst feiTi år räknat från utgången av den ordinariepreskriptionstiden, bör denna begränsning gälla även i avbetalningsfallen. 1981/82:96 41 Några remissinstanser har tagit upp frågan huruvida det ärmöjligt att anpassa förlängningen av preskriptionstiden till vad som i detkonkreta fallet behövs med hänsyn till avbetalningsplanen. Med hänsyn till vadjag sagt om regelns utformning anser jag att övervägande skäl talar för ensådan lösning. Att förlänga preskriptionstiden åratal efter utgången av den tiddå betalning skulle vara fullgjord enligt avbetalningsplanen kan inte varamotiverat. Betalas fordringen uppstår inga problem. Skulle avbetalningsplaneninte fullföljas kan indrivningsåtgärder självfallet vidtas. Ett uppskovsinedgivandehindrar nämligen inte KFM från att vidta indrivningsåtgärder, om det finnsanledning till det. Det är enligt min mening tillräckligt att förlänga tidentill utgången av det kalenderår då betalningen skall vara fullgjord. Denlösningen kräver endast att KFM vid uppläggningen av avbetalningsplanenundviker att lägga stora avbetalningsposter i slutet av avbetalningsperiodenoch i synnerhet i slutet av ett kalenderår. På så sätt hinner KFM att vidtafaktiska indrivningsåtgärder inom preskriptionstiden i de fall där gäldenärenav någon anledning inte betalar enligt planen. Bestämmelserna rörandeuppskovsfallen anges i 5 §. Lagförslagetinnebär att olika förlängningssituationer kan kombineras. Det kan såledesinträffa att KFM först medger uppskov med betalning enligt 5 §, attpreskriptionstiden därefter förlängs enligt 6 § och att preskriptionsinträdetslutligen framflyttas enligt 4 §. Inget hindrar heller från att KFM i fleraomgångar medger uppskov enligt 5 S. 2.5 Innebörden av preskription Kommittén anser att de rättsliga verkningarna av de nyabestämmelserna om preskription bör vara i huvudsak desamma som gäller f.n. Ienlighet härmed föreslår kommittén att åtgärder för att kräva ut en fordraninte längre får vidtas när preskription har inträtt. Fordringen får t.ex,därefter inte läggas till grund för utmätning och den får inte heller användasför kvittning mot en genfordran. Preskription hindrar däremot inte attfordringen tas ut ui egendom i vilken det allmänna har panträtt till säkerhetför sin fordran. Vidare omfattar preskription av huvudfordran även fordran pågrund av borgen samt fordran på ränta och annan tilläggsförpliktelse. Om enfordran har påförts flera betalningsansvariga vid skilda tillfällen ochpreskription inträtt mot någon av dem inverkar detta enligt kommitténs förslaginte på de övrigas betalningsansvar. Remissinstansernaläiunar kommitténs förslag om preskriptionens rättsliga verkningar i huvudsakutan erinran. De synpunkter som förs fram rör närmast tekniska och språkligafrågor. För egen del kan jag också i huvudsak biträda kommitténsförslag. Huvudregeln om verkan av preskription bör sålunda även ifortsättningen 1981/82:96 42 vara att åtgärder för att få fordringen betald inte kanvidtas. Gäldenären skall inte längre vara skyldig att betala. En preskriberadfordran bör inte heller kunna användas till kvittning. I det sistnämndahänseendet avviker verkningarna av preskription för offentligrättsliga fordringarfrån vad som gäller för civilrättsliga fordringar enligt de allmännapreskriptionsreglerna. Det bör vidare liksom f.n. ankomma på KFM och andrastatliga myndigheter att självmant beakta preskriptionsbestämmelserna föroffentligrättsliga fordringar. Det innebär att en gäldenär som betalar enpreskriberad fordran har rätt till återbetalning om han inte kände till attfordringen var preskriberad. Så länge som preskriptionstiden inte har gått till ändakan utmätning och andra exekutiva åtgärder ske i vanlig ordning. Det ärtillräckligt att utmätning ägt rum inom preskriptionstiden. Därpå följandeexekutiva åtgärder, t.ex, försäljning av egendom samt fördelning ochredovisning av medel, får äga rum efter preskriptionstidens utgång. Staten haräven rätt till utdelning i konkurs för skattefordran om staten förepreskriptionstidens utgång har gjort konkursansökan eller, om den skattskyldigehar försatts i konkurs på annans ansökan, har bevakatfordringen i konkursen. Det nu anförda har kommit till uttryck i 9 §. När det gäller civilrättsliga fordringar finnsbestämmelser som innebär att preskription inte inskränker borgenärens rätt attta ut sin fordran ur egendom i vilken han har panträtt eller retentionsrätttill säkerhet för fordringen. Beträffande borgen gäller på civilrättens områdeatt preskription av en huvudfordran också omfattar fordran pä grund av borgen. KFMhar enligt lagen (1978:882) om säkerhet vid skattefordringar rätt att ta emotsäkerhet för fordran som ersättning för utmätning. Säkerheten kan bestå avbl.a. pant eller borgen. Sker inte betalning får säkerheten tas i anspråk. Jag föreslår efter förebild av vad som skall gälla enligtpreskriptionslagen att det i 11 § anges att preskription inte inskränker detallmännas rätt att ta ut sin fordran ur egendom i vilken det allmänna harpanträtt. Förslaget att preskription av huvudfordran även skallomfatta fordran på ränta och annan tilläggsförpliktelse överensstämmer med vadsom föreslås gälla på det civilrättsliga området i denna fråga. Förutom räntaförekommer tilläggsförpliktelser endast i begränsad omfattning på detoffentligrättsliga området. Som exempel kan anges att restavgift utgår, omskattskyldig underlåter att betala in skatt enligt UBL i rätt tid och ordning. Restavgiftutgår vid motsvarande försummelser enligt vissa andra författningar, t.ex. MLoch AVGL. Beträffande ränta och restavgift i UBL gäller att de iindrivningshänseende faller under (59 S). 1 fråga omtilläggsförpliktelser utanför UBL blir tillämpligagenom hänvisningar. Ränta och restavgift kommer därigenom ipreskriptionshänseende direkt att omfattas av lagförslagets tillämpningsområde.Även om den på detta sätt 1981/82:96 43 självständigt beräknade preskriptionstiden ofta kommer attsammanfalla med huvudfordringens bör en bestämmelse införas i 10 § om attfordran på ränta eller annan tilläggsförpliktelse preskriberas somhuvudfordran. Avgift som kräver särskild sakprövning och där särskilt beslutfattas av domstol eller annan myndighet, t.ex. skattetillägg ochförseningsavgift, ingår givetvis inte i begreppet annan tilläggsförpliktelse.Preskriptionstiden för sådana avgifter skall beräknas för sig. Enligt kommitténs förslag skall beslut om förlängning avpreskriptionstiden gälla genast. Försäljning av utmätt egendom får inte skeinnan beslutet har vunnit laga kraft. Förslaget innebär alltså att detexekutiva förfarandet kan fortsätta även om förlängningsfrågan ännu inte hunnitprövas av rätten enligt den av kommittén förordade beslutsordningen medunderställning. Förslaget i denna del har lämnats utan erinran avremissinstanserna. Som jag fidigare nämnt kommer jag i det följande attföreslå att förlängning skall beslutas av länsrätten på framställning av KFM.Fråga uppkommer då om exekutiva åtgärder får vidtas om ansökan om förlängninghar gjorts men ännu inte prövats då preskriptionstiden eljestskulle ha löpt ut. Enligt min mening bör det vara tillåtet att vidta åtgärderför att säkerställa en fordran. Detta innebär att bl.a. införsel och utmätningfår ske. Däremot får åtgärder utöver vad som krävs för att säkerställafordringen inte vidtas. Det innebär att exempelvis redovisning av medel ellerförsäljning av utmätt egendom inte får ske. För sådana åtgärder bör man i princip avvakta ett lagakraftvunnetavgörande av förlängningsfrågan. 1 denna del överensstämmer principerna i mittförslag med kommitténs. Till skillnad från kommittén anser jag emellertid attdet i vissa fall måste vara möjligt att också sälja den utmätta egendomen. Jagtänker då på egendom som hastigt faller i värde eller kräver alltför kostsamvård, t.ex. lager av blommor eller andra färskvaror eller djur som krävertillsyn och foder. I lagen bör införas en bestämmel:>e som medger attförsäljning i sådant fall sker. Redovisning av medlen skall dock anstå. Minaförslag i dessa avseenden har tagits in i 9 S. Solidarisk betalningsskyldighet på det offentligrättsligaområdet grundar sig antingen på lag eller frivilliga åtaganden. Arbetsgivarenhar en central roll i uppbördsförfarandet i vad det gäller de anställdasskatter.