prop · G50396 · 1981-12-31 00:00:00 — Att bestämmelser om anstånd förställföreträdare och borgensmän inte finns hindrar inte att uttrycket användsockså i förevarande paragraf. 1981/82:96 62 Paragrafeninnehåller bestämmelser om framskjutet preskriptionsintråde vid ackord. Bestämmelsernaär i huvudsak utformade i överensstämmelse med gällande rätt. Paragrafen ärtillämplig både vid underhandsackord och offenfligt ackord. Däremot gällerbestämmelsen inte vid offentligt ackord i konkurs. I andrastycket föreskrivs att vad som sagts tidigare i paragrafen inte gäller om godman förordnas under tid fordringen hålls vid liv endast på grund av att ansökanom förlängning getts in eller enligt ett icke lagakraftägande beslut omförlängning. Ett förordnande av god man efter utgången av den preskripfionsfidsom anges i 2, 3 eller 5 §§ och innan en ansökan om förlängning är slufligtavgjord flyttar således inte fram preskriptionsinträdet. Iparagrafen sägs att en fordran på den som av KFM skriftligen medgivits uppskovmed betalningen preskriberas tidigast vid utgången av det kalenderår, dåbetalningen skall vara fullgjord enligt KFM:s medgivande. Bestämmelsernahar behandlats i avsnitt 2.4.4. De innebär att möjligheterna att godtaavbetalning i fråga om fordringar som är föremål för indrivning förbättras iförhållande till vad som f.n. är fallet. Bestämmelserna behövs särskilt medtanke på gäldenärer som vill göra rätt för sig men behöver en amorteringstidsom är längre än den ordinarie preskriptionstiden. Ettuppskov med betalningen kan enligt paragrafen bara medföra en föriängning avpreskriptionstiden om högst räknat från den ordinariepreskriptionstidens utgång. Preskripfionsinträdetförskjuts vid uppskov endast i förhållande fill den som medgivits uppskov medbetalningen. Ett medgivande om betalningsuppskov för en betalningsskyldigberör således inte preskriptionstiden för eventuellt andra ansvariga. Bestämmelserna i första punkten anger förutsättningarnaför förlängning av preskriptionstiden vid s.k. indrivningssabotage. Det krävsatt den som svarar för betalning av fordringen överlåtit eller undanskaffategendom eller upplåtit särskild rätt till egendom och att det kan antas att hangjort detta för att försvåra det allmännas möjligheter att få betalt förfordringen. I orden "överlåfitegendom" och "upplåtit särskild rätt till egendom" innefattasförsäljning, gåva, uthyrning eller pantsättning av fast eller lös egendom. Medundanskaffande bör förstås att den betalningsskyldige har förstört, gömt ellerpå annat sätt undanröjt egendom så att den inte varit åtkomlig för indrivning. 1981/82:96 63 Förlängningen skall kunna utlösas av både rättsliga ochfaktiska förfoganden . Avgörande är dock om förfarandet kan antas ha vidtagitsför att försvåra det allmännas möjlighet att få betalt för fordringen. Detskall föreligga s.k. indrivningssabotage. De åtgärder som kan ge anledning antaatt ett sådant sabotage föreligger framstår ofta som "främmande"händelser i den betalningsansvariges livsföring eller verksamhet. Det kan t.ex.vara fråga om gåvor som framstår som omotiverade eller om en onormalt stor utförsäljningav lagertillgångar i en rörelse. Deförfaranden som det är fråga om är emellertid ibland av sådan art att de kanförefalla som naturliga led i den betalningsskyldiges verksamhet. Men särskildafaktorer kan tillkomma som gör att det kan antas att sabotagesyfte föreligger.Som exempel kan anges att ett företag har sålt tillgångar till ett annatföretag med samma ägarintressen. Har transaktionen skett till underpris kan dettyda på att åtgärden har vidtagits i syfte att förhindra exekution i egendomeneller att försämra indrivningsresultatet. Även fordringsbeloppets storlek ochvärdet av den egendom som undanskaffats har givetvis betydelse vid bedömningenav förlängningsfrågan. Förfarandet skall vara sådant att det "kan antas"ha skett i syfte att försvåra indrivningen. Det behöver inte till fullo styrkasatt motivet för åtgärden var att försvåra indrivningen. Det är tillräckligt omövervägande skäl talar för detta. För att förlängning skall kunna ske enligt andra t. o. m.fjärde punkten erfordras enligt andra stycket att de förhållanden som beskrivsi resp. punkt förelegat sedan fordringen överlämnats för indrivning. Fordringenanses vara överlämnad för indrivning när indrivningshandlingen har kommit intill KFM eller, om REX-systemet har införts för den aktuella KFM, den dag dåmålet registrerades i datasystemet. Av rekvisiteni bestämmelserna följer att förhållandena bör ha varat så attindrivningen har försvårats eller omöjliggjorts. Om KFM trots efterforskningarinte har kunnat klarlägga var den betalningsskyldige uppehåller sig ärförutsättningarna för en förlängning av preskriptionstiden i princip uppfyllda.Om KFM däremot har lyckats komma i kontakt med den betalningsskyldige efter entids efterforskningar kan så av den ordinarie preskriptionstiden ännuåterstå, att man inte kan hävda att indrivningen genom utevaron har försvåratseller omöjliggjorts. Dessa omständigheter kan beaktas inom ramen förföreskriften att särskilda skäl inte skall tala emot en förlängning. Bestämmelsen i andra punkten gäller situationer då den betalning.sskyldigehar saknat känt hemvist och det inte har kunnat klarläggas var han uppehållitsig. Bestämmelsen anknyter nära till vad som föreskrivs i delgivningslagen(1970:428) beträffande kungörelsedelgivning. Med känt hemvist bör förstås att vederbörande har haftfast bostad eller har vistats stadigvarande på känd bostadsadress. Vistelsenbör ha varit så långvarig att KFM har haft möjlighet att vidtaindrivningsåtgärder mot den 1981/82:96 64 En person som har bytt bostad så oftaatt det omöjliggjort KFM:s möjligheter att komma i kontakt med honom faller iprincip under bestämmelsen, även om vistelsen på de olika adresserna varat visskortare tid. Enligt bestämmelsen i andra punkten erfordras även att detinte har kunnat klarläggas var den betalningsskyldige uppehållit sig. Har KFMmed sina normala rutiner inte kunnat få fram uppgifter om vistelseorten -exerhpelvisgenom arbetsgivare, släktingar eller myndigheternas register - är villkoret iprincip uppfyllt. Har KFM trots efterforskningar inte kunnat klarlägga varden betalningsskyldige uppehållit sig kan förhållandena ha ändrats närdomstolen skall avgöra saken. Genom spärregeln att särskilda skäl inte skalltala mot en förlängning ges domstolen möjlighet att bedöma om så ändååterstår innan preskription inträder att tiden ändå är tillfyllest förytterligare indrivningsåtgärder. En sådan bedömning bör innefatta en prövningav om indrivningen i nämnvärd mån försvårats genom utevaron. Har så skett borenförlängning ske. Reglerna i tredje punkten gäller de situationer då denbetalningsskyldige inte har kunnat anträffas på känt hemvist inom riket och detinte har kunnat klarläggas var han uppehållit sig. Om det dessutom kan antasatt han hållit sig undan finns förutsättningar att förlånga preskriptionstidenenligt denna punkt. Bestämmelsen ansluter nära till reglerna i 15 §delgivningslagen. Den omständigheten att en person inte träffats i sin bostadeller på sin arbetsplats och det inte har gått att få reda på var hanuppehållit sig tyder på att vederbörande velat undvika att komma i kontakt medmyndigheterna. Även andra omständigheter måste peka på att han medvetet hållitsig undan. Avvisande hållning och svävande uppgifter av familjemedlemmar,arbetskamrater eller vänner kan ge stöd för denna bedömning. Enligt bestämmelserna i denna punkt krävs bl. a. att detkan antas att den betalningsskyldige hållit sig undan. För att ett sådant"syfte skall kunna konstateras måste förhållandena av naturliga skäl haförelegat . Det ligger därför i sakens natur att indrivningen i sådantfall har försvårats. Om den betalningsskyldige dyker upp är möjligheternadärför mer begränsade än enligt andra punkten att tillämpa spärregeln attsärskilda skäl talar mot en förlängning. Ett tänkbart skäl kan vara att egendomfinns tillgänglig som kan tas i anspråk vid indrivningen och som förslår tillbetalning av fordringen. Bestämmelserna i fjärde punkten omfattar utlandsfallen.För förlängning enligt denna punkt fordras att utlandsvistelsen varitstadigvarande. En vanlig semestervistelse eller en affärsresa utomlands ärsåledes inte tillräcklig. Förlängning av preskriptionstiden får ske om intesärskilda skäl talar mot detta. Genom denna spärregel ges möjlighet att tahänsyn till bl. a. om det funnits ett handräckningsavtal som möjliggjort eneffektiv indrivning i det land där den betalningsskyldige vistats. 1981/82:96 65 pelvis ha avvikit i början av preskriptionstiden och denordinarie tiden framstår som tillräcklig för indrivningen. Om fordringsbeloppetär mycket litet eller om vad som återstår av fordringen, sedan egendom här iriket tagits i anspråk exempelvis genom utmätning, är ringa bör förlängning avpreskriptionstiden inte heller beslutas. Ett förlängningsbeslut kan fattas redan i början av denordinarie preskriptionstiden. I allmänhet torde dock behovet av förlängninguppstå först när KFM företagit indrivningsförsök mot denbetalningsskyldige. Det kan dock finnas tillfällen då den betalningsskyldigeredan i inledningsskedet har uppträtt på sådant sätt, att det finns anledningatt på ett tidigt stadium besluta om förlängning. Med uttrycket "den som svarar för betalning av enfordran" avses förutom de som direkt i olika medelslagsförfattningar angessom skattskyldiga eller betalningsskyldiga även de som annars enligt lag kanåläggas betalningsskyldighet. Därmed omfattas t.ex. när det gäller ejinbetalda källskatter såväl arbetsgivare som ställföreträdare av bestämmelsen.I fråga om betalningsskyldig som är juridisk person haren remissinstans funnitdet oklart vem som kan företa åtgärder som kan medföra förlängning mot denjuridiska personen. När det först gäller fall av undanskaffande av egendom o.d.bör gälla att om den juridiska personen blir bunden av ett visst förfarande somhar företagits för den juridiska personens räkning finns förutsättningar attbetrakta förfarandet som förlängningsgrundande, oavsett vem som vidtagitåtgärden. I utevaro- och utlandsfallen finns i tredje stycket bestämmelser somtar sikte på "företrädare" för den juridiska personen. Uttrycketföreträdare avses ha samma innebörd som det har i bl.a. 77 a § UBL och 48 a §ML. Detta innebär att bestämmelsen inte är begränsad till en juridisk personslegala företrädare utan också kan tillämpas när någon annan i företaget bedömsha ett sådant inflytande att han framstår som ansvarig för att innehållen skattinte har betalts in. Exempel på en sådan tillämpning finns i rättspraxis. Jagavser härvid bl,a. det rättsfall som redovisas i NJA 1979 s. 555. En förutsättningför tillämpning av bestämmelsen är att företrädarens förhållanden kan antas hahaft betydelse för möjligheterna att driva in fordringen. Detta följer avföreskriften att särskilda skäl inte får tala mot en förlängning avpreskriptionstiden. Bestämmelsen får sin egentliga betydelse i fråga om s.k. fåmansbolag.Det förhållandet att en företrädare för ett stort börsbolag kan knappast få betydelse för möjligheterna att driva infordringen. I paragrafen finns föreskrifter av innebörd attpreskriptionstiden enligt 6 § skall förlängas med räknat från denordinarie preskriptionstidens slut. Harpreskriptionsinträdet tidigare framflyttats enligt 3-5 §§ kommerförlängningsbeslutet i verkligheten att endast avse den fid som återstår till 5 1981182. 1981/82:96 66 dess förflutit efter den ordinariepreskriptionstidens utgång. I paragrafen ges föreskrifter för det fall att ansökan omförlängning av preskriptionstiden har getts in till domstol. I sådant fallpreskriberas fordringen tidigast då domstolens lagakraftägande beslut på grundav ansökningen föreligger. Om en ansökan om förlängning görs kort fid före preskripfionsfidensutgång förhindrar bestämmelsen att fordringen preskriberas innan domstolen harhunnit fatta beslut om förlängning. Fordringen hålls således vid liv i avvaktanpå att domstolen fattar beslut och detta vinner laga kraft. 3.1.4 Innebörden av preskription I paragraferna behandlas innebörden av preskription. Dessafrågor har utförligt behandlats i avsnitt 2.5 i den allmänna motiveringen. Formuleringen i 9 § första stycket "att åtgärder föratt få betalt för en fordran inte får vidtas" avser att uttrycka att sådanaåtgärder som betalningsanmaning, kvittning, utmätning eller ansökan omförlängning av preskriptionstiden inte får vidtas. Bestämmelserna i 9 § tredje stycket innebär att det lägesom rådde innan åtgärden vidtogs om möjligt skall återställas. Det innebärbeträffande exempelvis införsel att KFM skall betala ut innehållet belopp till gäldenären.Vid utmätning skall egendomen i regel återställas till gäldenären. Harförsäljning skett skall influtna medel normalt betalas ut till gäldenären. I paragrafen föreskrivs att KFM som har att verkställaindrivning är behörig att ansöka om förlängning av preskriptionstiden. Ansökanskall prövas av länsrätten i det län där myndigheten är belägen. Ansökan skallinges innan fordringen har preskriberats. Överflyttning till annan KFM får endast ske enligt vad somi allmänhet gäller om överflyttning av utsökningsmål. Länsrättens prövning påverkas inte av attverkställigheten, innan förlängningsfrågan är avgjord, överflyttas till annan KFMän den som ansökt om förlängning. En ansökan om förlängning måste göras förepreskriptionstidens utgång. Redan en ansökan medger att indrivningsåtgärder kanvidtas för att få en fordran infriad. Vissa begränsningar har dock ansetts böragöras i de indrivningsåtgärder som får vidtas innan ett lagakraftägande besluti förlängningsfrågan föreligger. Dessa begränsningar finns angivna i 9 §. 1981/82:96 67 Mål om förlängning handläggs hos länsrätten enligtbestämmelserna i förvaltningsprocesslagen (1971:191) FPL. Förfarandet är iprincip skriftligt. Föreskrifterna i FPL om kommunikation och delgivning (10och 47 §§) är tillämpliga. Domstolen kan sålunda komma att använda kungörelsedelgivningenligt delgivningslagen för att kunna avgöra målet. I enlighetmed bestämmelserna i 33 § FPL förs talan mot länsrätts beslut hos kammarrätt.Mot kammarrätts beslut förs talan hos regeringsrätten. Talan får föras av densom beslutet angår om det har gått honom emot. Som framgår av 13 § skall detallmännas talan föras av RSV. Besväröver kammarrätts beslut i fråga om förlängning av preskriptionstid prövas avregeringsrätten endast om prövningstillstånd meddelas (35 § FPL). I fråga om talan mot beslut i fråga om föriängning gälleren besvärstid räknat från den dag klaganden fick del av beslutet(7 § FPL). Beslut om förlängning skall innehålla uppgift om vad denhar att iaktta som vill överklaga beslutet. Krävs prövningstillstånd skallbeslutet innehålla uppgift om detta och om de grunder på vilket sådanttillstånd meddelas (31 § FPL). I paragrafen föreskrivs att det allmännas talan i mål om föriängningi överinstans förs av RSV [jfr 3 § andra stycket punkten 2 förordningen(1970:752) med instruktion för RSV]. Särskilda bestämmelser om indrivningspreskription finnssom tidigare nämnts både i UBL och i en del andra skatte- ochavgiftsförfattningar. Den föreslagna lagen om preskription av skatter m.m.föranleder ändringar i dessa. De mest omfattande ändringarna gäller UBL. Preskriptionsreglerna i 71 och 77 a §§ i UBL avser såväl talerättspreskriptionsom indrivningspreskription. Kommitténföreslår att de bestämmelser som avser indrivningspreskription utgår, medanbestämmelserna om fastställelsepreskription lämnas i stort sett oförändrade.Anknytningen till uppbördsår behålls i kommitténs förslag angående talerättspreskription. Förslaget om upphävande av bestämmelserna om indrivningspreskripfionmotiveras av att de ersätts av motsvarande bestämmelser i den nya lagen. Kommitténs förslag har inte föranlett några erinringarfrån remissinstanserna. En remissinstans ifrågasätter dock om inte begreppet"uppbördsår" bör ersättas av begreppet "kalenderår". För egen del skall jag i första hand ta upp frågan ombegreppet "uppbördsår" bör behållas och belysa denna med ett exempel. En arbetsgivare som gjort avdrag för kvarstående skattenligt 1978 års 1981/82:96 68 taxering skall enligt nu gällande bestämmelser betala indet innehållna beloppet . Underlåterhan att göra detta får den lokala skattemyndigheten ålägga honom betalningsskyldighetför beloppet senast efter utgången av upphördsåret 1979-1980, dvs.senast 28 februari 1985. Enligt huvudregeln i mitt förslag preskriberas en fordranpå kvarstående skatt enligt taxering efter utgången av detkalenderår då den förföll till betalning, dvs. Ombegreppet "uppbördsår" får kvarstå i 71 § UBL blir följden att denlokala skattemyndigheten kan fastställa betalningsskyldighet för arbetsgivarenännu efter det att fordringen preskriberats mot arbetstagaren. Ensådan ordning bör enligt min mening undvikas. Detta kan uppnås genom attpreskriptionstiden bestäms till från utgången av det kalenderår dåavdraget gjordes. När det gäller en arbetsgivares ansvarighet för innehållenp/-e//7? ;i«ä/- skatt är preskriptionstiden enligt nu gällande bestämmelser femår räknat från utgången av det uppbördsår under vilket arbetstagaren skallbetala den kvarstående skatt som hänför sig till det inkomstår dåskatteavdraget gjordes. Om man i denna bestämmelse byter ut uppbördsår motkalenderår följer att preskriptionstiden i stället räknas från utgångenav det kalenderår då denna kvarstående skatt skall betalas. Detta kan ocksåuttryckas så att preskription inträder efter utgången av det kalenderårdå skatteavdraget gjordes. Jag förordar att tiden för fastställelse avarbetsgivares ansvarighet för innehållen preliminär skatt utformas på dettasätt. Den ordning som jag här har förordat bör också gälla ifråga om tiden för fastställelse av arbetsgivares betalningsskyldighet på grundav att han inte gjort avdrag för preliminär eller kvarstående skatt. Det sagda innebär att man även i fråga om talerättspreskriptionfår samma regler för det fall arbetsgivaren har innehållit ett belopp menunderlåtit att betala in detta och det fall att han har underlåtit attinnehålla ett belopp. Enligt nuvarande bestämmelser får den lokalaskattemyndigheten ålägga en arbetsgivare som underlåtit att göra skatteavdragbetalningsskyldighet så länge den skattskyldiges ansvarighet för skattenkvarstår. Om den skattskyldige har fått anstånd med betalning av skatten iavvaktan på kammarrätts eller regeringsrättens beslut får sålundabetalningsskyldighet åläggas arbetsgivaren inom av från utgångenav det uppbördsår då domstolens beslut meddelades. Den ordningen bör bibehållasmed den jämkningen att uppbördsår byts ut mot kalenderår. Som tidigare nämnts kan ställföreträdare för arbetsgivaresom är juridisk person åläggas betalningsskyldighet för innehållet interedovisat skattebelopp. Sådan talan får inte väckas sedan arbetsgivarensansvarighet för skattebeloppet bortfallit på grund av preskription. Jagföreslår ingen ändring i denna ordning. Därav följer att ansvarighet förställföreträdare kommer att kunna fastställas om preskriptionstiden för denjuridiska personen förlängts enligt särskilt beslut eller på grund avbetalningsuppskov. En sådan koppling föreslås också i fråga omställföreträdares ansvarighet enligt ML, FKL, AVGL och SjL. Särskilda bestämmelser om indrivningspreskription ellerhänvisning till finns f.n. i ML, FKL. SjL, KupL, AVGL,lagen om felparkeringsavgift och lagen om påföljder och ingripanden vidolovligt byggande m.m. Dessa särskilda bestämmelser och hänvisningar ersätts nuav den föreslagna lagen om preskription av skattefordringar m.m. Slutligen återverkar den föreslagna enhetligapreskriptionstiden för skattefordringar m.m. på bestämmelserna i 3§ lagen(1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m. Allmän förmånsrätt följer enligt 11 § förmånsrättslagen(1970:979) med fordran på skatter och allmänna avgifter i de fall och med debegränsningar som särskilt föreskrivs. De åsyftade föreskrifterna återfinns ilagen om förmånsberättigade skattefordringar. Förmånsrätten för skatter och avgifter som följer deallmänna preskriptionsreglerna har tidsmässigt begränsats. Beträffande sådanafordringar föreskrivs att förmånsrätt föreligger endast om konkursansökninggjorts efter utgången av det kalenderår under vilket skatten elleravgiften skulle ha erlagts eller, om särskilt beslut meddelats om betalningstid,enligt detta beslut (3 § andra stycket). Genom att dessa skatter och avgifter kommer att omfattasav den föreslagna lagen om preskription av skattefordringar m.m. bortfallerskälen för den beskrivna särregleringen. Jag föreslår sålunda att andra stycketi paragrafen får utgå. En mångfald medelslag faller f.n. under de allmännareglerna om tioårig preskription. Förslaget innebär beträffande dessa medelslaghelt nya principer för beräkningen av preskriptionstiden, i första hand enkraftig förkortning till en i princip femårig preskriptionstid. Till dessamedelslag hör bl.a. arvs- och gåvoskatten. En remissinstans pekar på ettspeciellt problem som rör denna. Arvslotter och gåvor som kommer från sammaperson skall nämligen enligt 19 och 41 S§ AGL läggassamman vid skatteberäkningen. Det senaste förvärvet skall beskattas på"toppen" av de sammanlagda förvärven eftersomskatteskalan är progressiv. Motivet till att sammanläggningstiden bestämdestill var bl.a. att skatten omfattades av reglerna om tioårigpreskription (jfr prop, 1958:145. s. 68 och 70). Enligt min mening finns detinte någon anledning att låta den föreslagna förkortningen avpreskriptionstiden få återverkningar på sammanläggningsregeln, Denna angerendast en metod att beräkna skattens storlek. Metoden kan givetvis tillämpasäven om någon av de fordringar som ingår i beräkningsunderlaget ärpreskriberad. Prop.1981/82:96 70 Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till 1. lag om preskription av skattefordringar m.m., 2. lag om ändring i uppbördslagen (1953:272), 3. lag om ändring i lagen (1968:430) om mervärdeskatt, 4. lag om ändring i lagen (1959:92) om förfarandet vidviss konsumtionsbeskattning, 5. lag om ändring i lagen (1958:295) om sjömansskatt, 6. lag om ändring i kupongskattelagen (1970:624), 7. lag om ändring i lagen (1959:552) om uppbörd avvissa avgifter enligt lagen om allmän försäkring m.m., 8. lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift, 9. lag om ändring i lagen (1976:666) om påföljder ochingripanden vid olovligt byggande m.m., 10. lag om ändring i lagen (1971:1072) om förmånsberättigade skattefordringar m.m. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. Lag om preskription av skattefordringar m. m. Delbetänkande av utredningen om säkerhetsåtgärder m. m. iskatteprocessen 1981/82:96 72 Betänkandet utgör en tredje etapp i utredningens arbete.Det innehåller reformerade bestämmelser om fordringspreskription vilkabestämmelser avses bli tillämpliga inom hela området för skatter, tullar ochavgifter. Den nuvarande ordningen med två skilda preskriptionssystem - dvs. attpreskription sker antingen enligt preskriptionsförordning eller desärskilda föreskrifterna i uppbördslagen - ersätts således med en ny lag, somkallas lag om preskription av skattefordringar m. m. Den femåriga preskriptionsfristen enligt uppbördslagen(1953:272) behålls i lagförslaget. Vissa ändringar i fråga om fristensberäkning föreslås dock. F. n. gäller som preskriptionsutlösande faktorfordringens förfallodag enligt verkställd debitering eller - för vissa fall -det beslut varigenom fordringsanspråket fastställs till betalning. Enligtförslaget skall preskriptionstiden i princip börja löpa från utgången av detkalenderår då fordringen påfördes gäldenären. Frånhuvudprincipen att preskriptionstiden utgör med början vid utgången avdet kalenderår då fordringen debiterades eller fastställdes görs vissaundantag. Till en början föreslås ett s. k. framskjutetpreskriptionsinträde i de fall där gäldenären har medgetts anstånd medbetalningen av fordringen helt eller delvis. Fordringen preskriberas då i sinhelhet tidigast från utgången av det kalenderår då anståndet upphördeatt gälla.