prop · G503162 · 1981-12-31 00:00:00 — För körkortsprövningenkan i linje med vad kammarrätten i har anfört under remissbehandlingenresultaten av de kliniska undersökningarna inte anses ha sådan betydelse attden bör beaktas i sammanhanget. När det gällerundersökningens betydelse i övrigt varnar utredningen för en överdriven tillittill denna som medel att avslöja sjukdomar. MöjUgheterna att vid kliniskundersökning upptäcka sjukdom, som är okänd för den misstänkte eller som dennekänner till men inte har lämnat uppgift om, är enligt utredningen starktbegränsade bl. a. av det skälet att de tillämpade undersökningsrutinerna främstsyftar till att fastställa eventuell påverkan av alkohol. Jag delarutredningens uppfattning i detta hänseende. RÅ har underremissbehandlingen uttalat att enligt hans mening klinisk undersökning börföretas då åklagaren har anledning att överväga personella tvångsmedel motnågon som misstänks för trafiknykterhetsbrott. För utredningen har RÅ härvidlagsärskilt pekat på de fall, då den misstänkte är utlänning som fillfälligtvistas i riket och åklagaren måste ta ställning till frågan om eventuellatvångsmedel innan resultatet av blodanalysen föreligger. Enligt utredningenhar dock undersökningen så lågt bevisvärde att den inte bör få ligga till grundför användandet av tvångsmedel. Som RÅ pekat på är det iförsta hand undersökningsledaren som avgör om förutsättningar förkroppsbesiktning föreligger. Det kan naturligtvis inte uteslutas att sådanbesiktning kan vara av betydelse för utredningen genom att ge underlag förbeslut om tvångsmedel. Frågan får dock bedömas från fall till fall och någraobligatoriska regler bör enligt min mening inte ges om läkarundersökning idetta syfte. När del gäller fråganvilken betydelse som skall tillmätas en begäran från den misstänkte om kliniskundersökning, anser jag liksom utredningen att det saknas anledning att pådetta område reglera frågan om utredningsåtgärder som begärs av den misstänktepå annat sätt än som föreskrivs i 23 kap. 18 § andra stycket rättegångsbalken.Enligt den bestämmelsen skall en begäran om ytterligare utredning underförundersökningen bifallas, om det kan antas att åtgärden har betydelse förförundersökningen. Någon generell regel om rätt för den misstänkte att få tillstånd en klinisk undersökning bör således inte införas. Med hänvisning tUl detanförda förordar jag i likhet med utredningen och de flesta remissinstansernaatt klinisk undersökning i princip inte längre skall behöva företas i mål om trafiknykterhetsbrottnär misstanken avser endast påverkan av alkohol. Det bör normalt ankomma påförundersökningsledaren att bedöma om en klinisk undersökning kanvara motiverad av ett särskilt skäl, t. ex. att blodprov av en eller annananledning inte kan tas på den misstänkte. Den av utredningen inteberörda frågan om behovet av urinprov som komplement till blodproven i deärenden som det här gäller torde få övervägas i samband med att socialstyrelsenutarbetar de närmare tillämpningsföreskrifter som behövs. 1981/82:162 13 6.2Klinisk undersökning vid drograttfylleri S.k.drograttfylleri styrks huvudsakligen med samma bevismedel som rattfylleri pågrund av alkoholpåverkan, nämligen den misstänktes egna uppgifter,vittnesutsagor, klinisk undersökning samt blod- och urinprovsanalyser.Analysresultaten kan i allmänhet inte läggas fill grund för tillförlitligaslutsatser om påverkansgraden i de individuella fallen, och åtal för drograttfyUeriär sällsynta. Enligt utredningens mening är svårigheterna att enbart med stödav läkemedelsanalys fastställa den individuella påverkansgraden sådana attannan fillgänglig bevisning, främst då vittnesutsagor av polis och allmänhetsamt klinisk undersökning, får större betydelse i rättsfillämpningen.Utredningen föreslår därför att man även i fortsättningen bör utföra kliniskundersökning vid misstanke om drograttfylleri. Utredningen understryker att poUsenofta kan finna fog för sådan misstanke när alkoholutandningsprov, som numeraregelmässigt lämnas av den som är misstänkt för trafiknykterhetsbrott, visaringen eller låg alkoholhalt medan den misstänkte i övrigt företer påtagligatecken på att vara påverkad. Utredningensförslag tillstyrks av alla de remissinstanser som berör frågan utomrikspolisstyrelsen och chefen för länsåklagarmyndigheten i ochGotlands län. Invändningarna mot förslaget grundar sig på den uppfattningen attvittnesförhör bl. a. med polisen bör ge lika säker bevisning somläkarundersökningen samt att undersökningen får begränsad praktisk betydelsemed hänsyn till den tid som normalt förflyter mellan körningen ochundersökningen. Föregen del får jag anföra följande. Gradenav påverkan av annat berusningsmedel än alkohol kan i enlighet med vad som haranförts av statens rättskemiska laboratorium normalt inte bedömas genomprovanalys. Möjligheten för polispersonal eller andra vittnen att bedömapåverkan är också begränsad. En från rättssäkerhetssynpunkt tillfredsställandebedömning kräver därför ofta kvalificerad medicinsk kunskap. Jag ansluter mjgmed hänsyn härtill fill utredningens förslag att klinisk undersökning skall ägarum vid misstanke om drograttfylleri. Medanledning av vissa synpunkter som statens rättskemiska laboratorium framförvill jag uttala att det givetvis är angeläget att undersökningsmetodiken i allmöjlig mån förbättras och utvecklas vidare. Jag utgår från att socialstyrelsenoch beaktar detta när föreskrifter för tillvägagångssättetvid undersökningen utfärdas. Vad som har sagts nu gäller särskilt närundersökningen inriktas på den misstänktes påverkan av andra berusningsmedel änalkohol. Statensrättskemiska laboratorium har också uppehållit sig vid urvalet av dem som skallläkarundersökas såsom misstänkta för drograttfylleri. För egen del menar jagatt stort utrymme härvidlag måste lämnas för 1981/82:162 14 polisensoch i förekommande fall åklagarens bedömning. och Föreningen anfört bör uppgiften attavgöra om läkarundersökning är påkallad eller inte kunna anförtros polismän ibefälsställning. Det får förutsättas att polisen inhämtar synpunkter från medicinalpersonal- sjuksköterska eller läkare - som tar blodprovet. Vid tveksamma fall börläkarundersökning företas. Dennu tillämpade ordningen, enligt vilken läkarundersökning som regel företas vidvarje fall av trafiknykterhetsbrott, är inte reglerad i lag utöver vad somföljer av reglerna i om kroppsbesiktning. Enligt min mening börinte heller en ändrad ordning lagfästas i vidare mån än så. Rättegångsbalkensbestämmelser skall således också i fortsättningen gälla i första hand (jfr 28kap. 15 § ). De innebär bl. a., som RÅ påpekat underremissbehandlingen, att frågan om behovet av läkarundersökning i varje enskiltfall ytterst avgörs av förundersökningsledaren. Den av mig förordade ordningen,som i linje med utredningens förslag kan regleras i föreskrifter avsocialstyrelsen i samråd med , tar sikte på den rutinmässigahandläggningen av förundersökningar i mål om trafiknykterhetsbrott.Föreskrifterna bör ej utformas så att de inkräktar på åklagarens ellerpolisens möjlighet att om det i ett enskilt fall bedöms nödvändigt föranstaltaom läkarundersökning. Enligt4 § lag om alkoholutandningsprov gäller, som jag förut nämnt, att omden, på vilken alkoholutandningsprov skall företas, vägrar att medverka tillett sådant prov så får blodprov tas och läkarundersökning för utrönande avalkoholpåverkan äga rum. Utredningen föreslår att 4 § ändras så att paragrafenendast avser rutinmässiga alkoholutandningsprov och att endast blodprov fårtas. Utredningens förslag har i sak inte avstyrkts av någon remissinstans.Några instanser förordar dock en annan lydelse av lagtexten än den avutredningen föreslagna. Bestämmelseni 2 § om rutinmässiga alkoholutandningsprov bygger på motsvarande paragraf iden tidigare gällande lagen (1974:829) om försöksverksamhet med rutinmässiga alkoholutandningsprov.1 den lagen fanns också en bestämmelse om blodprov och läkarundersökning vidvägran att medverka vid sådant prov. Särskildaregler om alkoholutandningsprov vid misstanke om brott infördes först i 1976års lag. Motivet var att bestämmelserna i om kroppsbesiktningi en del hänseenden inte ansågs passa in på alkoholutandningsprov (prop.1975/76: 162 s. 21). Den i den nya lagen upptagna bestämmelsen om blodprov ochläkarundersökning vid vägran är formellt tillämplig på såväl rutinmässiga provsom sådana prov som företas vid misstanke om brott. 1981/82:162 15 Densom är skäligen misstänkt för ett sådant brott som avses i 1 § lagen om alkoholutandningsprovkan underkastas blodprovstagning och läkarundersökning redan enligt 28 kap. 12§ . En särskild regel härom för de fall, då någon vägrar attmedverka, är således, såsom också utredningen anser, överflödig. Beträffande defordonsförare som vägrar att medverka till rutinmässiga prov och som inte skäUgenkan misstänkas för brott, anser jag liksom utredningen att endast blodprov börfå tas. Medbeaktande av de önskemål rörande lagtexten som har framförts under remissbehandUngenföreslår jag att det i 4,§ lagen om alkoholutandningsprov föreskrivs att, omden som skall lämna alkoholutandningsprov vägrar att medverka till detta,blodprov får tas även om förutsättningar härför inte föreligger enligt 28 kap.12 § . Utredningenhar också föreslagit vissa ändringar i allmänna läkarinstruktionen ochreglementet för sjuksköterskor, och den har i samband därmed även gått in påvissa administrativa frågor. Hithörande spörsmål torde i lämpligt sammanhang fåtas upp vid de återkommande överläggningarna med sjukvårdshuvudmännen. Utredningenhar inte kunnat ange storleken av de besparingar som kan göras genom attanvändningen av kliniska undersökningar begränsas. Klart är emellertid attavsevärda rationaliseringsvinster kommer att bli möjliga, främst genom attpolis- och läkarresurser frigörs för andra uppgifter. I sammanhanget kannämnas att statsverkets kostnader för klinisk undersökning inklusiveblodprovstagning under /80 uppgick till ca 3,6 milj. kr. Denav mig förordade ordningen bör gälla från . Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom jusfitiedepartementet upprättatsförslag till lag om ändring i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov, Ibetraktande av den aktuella lagändringens begränsade karaktär får det ansesuppenbart att lagrådets hörande skulle sakna betydelse. Prop.1981/82:162 16 dels föreslår riksdagenatt anta förslaget till lag om ändring i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov, dels bereder riksdagentillfälle att ta del av vad jag i det föregående har anfört om kliniskaundersökningar i mål om ansvar för trafiknykterhetsbrott. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition förelägga vad föredraganden har anfört för den åtgärd ochdet ändamål som framgår av hans hemställan. 1981/82:162 17 Sammanfattning av utredningens om alkoholutandningsprov betänlcande(Ds Ju 1981:13) Klinisk undersökning vid misstanke om trafiknykterhetsbrott Imål om trafiknykterhetsbrott används som särskilda bevismedel dels blodprovs-och urinprovsanalys, dels klinisk undersökning jämte läkarens uttalande omgraden av den misstänktes påverkan. Provtagningen äger rum med stöd av 28 kap.12 § . Där föreskrivs att den som skäligen kan misstänkas förbrott på vilket fängelse kan följa får underkastas kroppsbesiktning. Om deterfordras får vid sådan kroppsbesiktning tas blodprov och utföras annanundersökning som kan ske utan nämnvärt men för den misstänkte. Blodprovet fårtas av läkare eller av legitimerad sjuksköterska. Däremot får endast läkareutföra den kliniska undersökningen. har meddelat föreskrifterom blod- och urinprovstagningen samt anvisningar för den kliniskaundersökningen. Utredningen harkonstaterat att klinisk undersökning sällan underlåts vid misstanke om trafiknykterhetsbrott.Antalet undersökningar uppgår till cirka 21000. Polisväsendets utgifterför dessa undersökningar inkl. blodprovstagningarna uppgick under budgetåret1979/80 till . I tre polisdistrikt,nämligen , och , till-lämpas dock en annan ordning.I dessa distrikt tas blodprov regelmässigt av sjuksköterskor, medan kliniskundersökning företas endast i undantagsfall. Polismyndigheterna i dessapolisdistrikt berörda åklagarmyndigheter och tingsrätter anser attavsaknaden av klinisk undersökning inte har medfört några olägenheter. Utredningen har vidareinhämtat synpunkter på frågan om klinisk undersökning från riksåklagaren,, , trafiksäkerhetsverket och statens väg-och trafikinstitut. Samtliga har förordat en begränsning av undersökningarna. Ett flertal svenska ochutländska utredningar har visat att de kUniska undersökningarna i allmänhet harså lågt bevisvärde att de inte kan fillmätas någon självständig betydelse sombevismedel i trafiknykterhetsmål. Därtill kommer den omständigheten att numeranästan alla åtal för trafiknykterhetsbrott uteslutande bygger på denalkoholkoncentration som har funnits i den misstänktes blod under eller efterfärden. I sådana fall fordras således ingen ytterligare utredning om denmisstänktes onykterhet eller trafikfarlighet. Samfidigt som det råderenighet om att den kliniska undersökningen endast i undantagsfall har någonbetydelse som bevismedel hävdas det ibland att sådan undersökning likväl ärnödvändig av medicinska och psykologiska skäl. Enligt utredningens mening haremellertid inte dessa 1981/82:162 18 skälsådan tyngd att de kan hindra en avveckling av de kUniska undersökningarna. Utredningensöverväganden-bar därför utmynnat i ett förslag att begränsa användningen avklinisk undersökning vid misstanke om trafiknykterhetsbrott. Förslaget innebäratt sådan undersökning som regel inte skall företas vid misstanke om trafiknykterhetsbrott.Endast i undantagsfall skall läkarundersökning äga rum såsom när förarenmisstänks vara påverkad av annat berusningsmedel än alkohol, s. k.drograttfylleri, eller eljest särskilda skäl för läkarundersökning föreligger.Förslaget kan genomföras genom ändrade föreskrifter och anvisningar frånsocialstyrelsen och . Med anledning av att läkarundersökninginte längre skall vara obligatorisk föreslås även en mindre jämkning av 4 §lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. Denföreslagna ordningen bör leda till att polisen som regel anlitar sjuksköterskorför den blodprovstagning som läkaren nu regelmässigt tar i anslutning till denkliniska undersökningen. I likhet med vad som f.n. gäller för läkare iallmän tjänst bör författningsreglerad skyldighet att ta blodprov också åläggaslegifimerad sjuksköterska som är i allmän tjänst. Utredningen föreslår att enbestämmelse härom tas in i reglementet (1957:656) för sjuksköterskor. Utredningenföreslår också att 5 § allmänna läkarinstruktionen (1963: 341) ändras på såsätt att den begränsning i skyldigheten att utföra undersökningar åt bl.a.polisen som f.n, gäller endast för vissa offenfiigt anställda läkare utsträcksatt gälla samtliga läkare i allmän tjänst. Samma begränsning föreslås ocksågälla i fråga om en sjuksköterskas skyldighet att ta blodprov. Förslaget att begränsaanvändningen av klinisk undersökning m.edför minskade kostnader förstatsverket. Hur stora besparingarna blir är emellertid beroende bl. a. avfrågan om vilken ersättning som skall utgå för blodprovstagningen. På denpunkten föreslår utredningen förhandlingar mellan statsmakterna och berördaintresseorganisationer. Förslaget får ocksåbetydelsefulla konsekvenser för den polisiära verksamheten och för detpraktiska sjukvårdsarbetet. Väntetiden mellan gripandet av den misstänkte ochblodprovstagningen bör nämligen kunna reduceras avsevärt, något som ärangeläget från rättslig synpunkt. Härigenom frigörs också polisresurser somkan användas för viktigare uppgifter. Utredningen beräknar den tidsvinst sompolisväsendet kan göra , eller 12-18 helapolistjänster. För den praktiska sjukvården innebär förslaget att årligenläkarresurser om i vart fall , eller cirka sex årsläkartjänsterfrigörs för egentligt sjukvårdsarbete under förutsättning att polisen inteanlitar läkare för blodprovstagningen. Å andra sidan medför förslaget ett ökatianspråktagande av sjuksköterskor. Utredningen beräknar att resursermotsvarande två sjukskötersketjänster behöver tas i anspråk förblodprovstagning- Av utredningen om alkoholutandningsprov framlagdaförfattningsförslag Lag om ändring i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov Härigenomföreskrivs att 4 § lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov skall ha nedanangivna lydelse. Vägrar den på vilken alkoholutandningsprov skallföretagas att medverka tiU sådant prov får blodprov tagas och läkarundersökningför utrönande av alkoholpåverkan äga rum. Vägrar den på vilken alkoholutandningsprov enligt 2 §skall företagas att medverka till sådant prov får blodprov tagas. Denna lag träder i kraft den Förordning om ändring i allmänna läkarinstruktionen(1963:341) Härigenomföreskrivs att 5 § allmänna läkarinstruktionen (1963:341) skall ha nedanangivna lydelse. /allmän tjänst anställd läkare är skyldig att, i den mån ej hans övrigatjänsteåligganden hindra honom eller eljest särskilda skäl äro däremot, tillhandagålänsstyrelse, domare, åklagare och polismyndighet med av dem begärda undersökningaroch utlåtanden däröver. Undersökning för påvisande av alkoholpåverkan hosperson, som misstankes för brott mot lagen om straff för vissa trafikbrott, såock annan undersökningen i samband med En läkare som är anställd i allmän tjänst är skyldig attföreta undersökning och att avge utlåtande däröver om sådan åtgärd begärs avlänsstyrelse, domstol, åklagare, poUsmyndighet eller, i fall som avses i 28kap. 13 § , av polisman. Sådanskyldighet föreligger dock inte om läkaren till följd av övrigatjänsteåligganden är hindrad att utföra den begärda åtgärden eller eljestsärskilda skål är däremot. Senaste lydelse 1972: 689. kroppsbesiktningå den, som misstankes för brott, vara frihetsstraff kan följa, skall utförasjämväl på begäran av polisman. Den i första stycket stadgade be-gräsningen i skyldighetenatt tillhandagå med undersökningar och utlåtanden skall ej gälla för läkaresom är verksam huvudsakligen inom öppen vård och såvitt avser undersökning ochutlåtande rörande alkoholpåverkan ej heller för annan läkare inom denallmänna sjukvården. Till ledning för berörda myndigheter utfärdarsocialstyrelsen råd och anvisningar om läkares ianspråktagande för olikaundersökningar. Socialstyrelsenmeddelar råd och anvisningar för berörda myndigheter om ianspråktagandet avläkare för olika undersökningar. Denna förordning träder i kraft den Förordning om ändring i reglementet (1957:656) försjuksköterskor Härigenom föreskrivs att i reglementet (1957:656) försjuksköterskor skall införas en ny paragraf, 8 §, av nedan angivna lydelse. 8 §' En sjuksköterska som är anställd i allmän tjänst ärskyldig att på begäran av åklagare, polismyndighet eller polisman ta sådantblodprov som avses i 28 kap. 13 § . Detta gäller dock inte omsköterskan fill följd av övriga tjänsteåligganden är hindrad att ta blodproveteller eljest särskilda skäl är däremot. Denna förordning träder i kraft den Förutvarande 8 § upphävd genom 1975: 107. 1981/82:162 21 Sammanställning av remissyttrandena över utredningens om alkoholutandningsprovdelbetänkande (Ds Ju 1981:13) Klinisk undersökning vid misstanke om trafiknykterhetsbrott Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts avriksåklagaren (), , hovrätten för Nedre ,kammarrätten i , , , , . Statens väg- och trafikinsfitut, länsrätteni , landstingsförbundet, , . och Föreningen ,läkarf'örbund. Svenska hälso- och sjukvårdens tjänstemannaförbund.Svenska polisförbundet, Kungl. Automobil Klubben, Motormännens riksförbund.Motorförarnas Helnykterhetsförbund och . RÅ har överlämnat yttranden från överåklagarna iStockholms och samt cheferna förlänsåklagarmyndigheterna i och . 2.1 Allmänt om utredningens förslag Utgångspunkten för utredningens förslag att användningenav klinisk undersökning vid misstanke om trafiknykterhetsbrott kan' minskas haraccepterats av samtliga remissinstanser utom . Fleraremissinstanser lämnar delvis från utredningens uppfattning avvikandesynpunkter om behovet av kliniska undersökningar vid s. k. drog-rattfylleri.Några instanser avstyrker utredningens förslag när det gällersjukvårdspersonalens skyldighet att medverka vid kliniska undersökningar. 2.2 Bevisvärdet av kliniska undersökningar De flesta remissinstanserna instämmer i utredningensuppfattning att den kliniska undersökningen i allmänhet har så lågt bevisvärdeatt den inte kan tillmätas någon självständig betydelse som bevismedel i trafiknykterhetsmål.Helsingborgs tingsrätt uppger att i sådanaundersökningar har underlåtits i stor omfattning . Prop.1981/82:162 22 Enligt tingsrätten har denna ordning inte medfört någrapraktiska olägenheter i rättstillämpningen. pekar påatt undersökningen kan få betydelse för straffmätningen och val av påföljd irattfyllerimål samt för körkortsprövnihgen. Föreningen uppgerdäremot att resultatet av undersökningen inte påverkar vare sig pä-följdsvaleteller fängelsestraffets längd. Liknande synpunkter framförs av ,som tillägger att om den misstänktes påverkansgrad har betydelse i målet måsteutredning i det hänseendet tillföras på ett mer tillförlitligt sätt exempelvisgenom vittnesutsagor om den misstänktes uppträdande. Kammarrätten i Göteborganför beträffande undersökningens betydelse i körkortsmål att sådant materialsom trafikmålsanteckningar, förhörsprotokoll, personundersökning och dom ibrottmålet tillsammans med yttrande från körkortshavaren och övrig utredning iallmänhet har långt större betydelse för utgången än den kliniskaundersökningen. ansluter sig till utredningensuppfattning att läkarundersökningen är otillförlitlig som grund för att bedömagraden av alkoholpåverkan. När det gäller uppgifter om spritlukt, ansiktsfärg,balansförmåga och allmänt uppträdande är enligt säUskapets mening sannoliktinte läkarens bedömning mera tillförlitlig än sjuksköterskans ellerpolismyndighetens. Enligt länsrätten i lån bör det klart markerasatt bedömningen av rattfylleribrottet såväl i fråga om påföljdsval ochstraffmätning som spärrtidens längd vid återkallelse av körkort inte får övergåtill ett renodlat promilletänkande. Graden av faktisk påverkan och därmedgraden av olämplighet måste även i fortsättningen vara sådana faktorer som vägsin vid bedömningen. anför att det är en självklarhet,att läkararbets-kraften inte skall användas för meningslös sysselsättning.Förbundet stryker emellertid under vikten av att anvisningarna utformas så attändringen inte tas till intäkt för en begränsning av läkarmedverkan, när sådanär påkallad av andra orsaker än bevisändamål. 2.3 Klinisk undersökning vid drograttfylleri Utredningens förslag att läkarundersökning alltid skalläga rum vid misstanke om s. k. drograttfylleri tillstyrks av samtligaremissinstanser som berört frågan utom och chefen förlänsåklagarmyndigheten i och . Rikspolisstyrelsenuppger att i dessa fall lika säker bevisning bör kunna erhållas genomvittnesförhör dels med personer som sett den misstänkte föra motorfordonet ochdels med polismän som har omhändertagit den misstänkte. Om förslaget i denna del genomförs skulle det för övrigtenligt mening få endast begränsad verkan på grund av attläkare ofta inte kommer att finnas tillgänglig inom rimlig tid för kliniskundersökning. Prop.1981/82:162 23 Också länsåklagarmyndigheten i och Gotlandslän pekar på att det normalt går åt förhållandevis från gripandet tilldess den kliniska undersökningen kan göras. Den kliniska undersökningen saknardärför enligt länsåklagarmyndigheten även i detta fall bevisvärde. Enligt läkaresällskap kan den kliniskaundersökningen tänkas vara av värde för att spåra drograttfylleri även i defall då sambandet inte är uppenbart för polismyndigheten eller den misstänkte.Vid drograttfylleri eller läkemedelseffekter hos den misstänkte fordras enligtsällskapet läkares kompetens för att bedöma påverkan. I dessa fall är detsålunda, uppger sällskapet, rimligt med läkares medverkan.