prop · G503156 · 1981-12-31 00:00:00 — Föreningen vill med hänvisning till vad här anförts påpekaatt resurser Bilaga 3 måste tillföras folkbokföringsmyndigheterna för attklara av det merarbete som de nya reglerna kan komma att medföra. Vi anser ossemellertid ej böra komma med något eget förslag i denna del. Som nämnts i betänkandet skulle arbetet med de nyanamnreglerna icke medföra behov av ökad personal eller extra kostnader men härbör då påpekas att vissa medel måste avsättas för utbildningens del. Folkbokföringspersonalenhar erfarit att vid andra fillfällen då nya lagar träder i kraft fårpastorsämbetena dessa informationer jämsides med lagarnas ikraftträdande. Vihemställer om förändring på denna situation då det blir aktuellt med att tagade nya namnreglerna i bruk så att berörd personal kan klara av alla de frågorde skall kunna besvara allmänheten med. Slutligen har utredningen gjort en bedömning av de kostnadsmässigaaspekterna vid ett genomförande av den nu föreslagna namnreformen. Utredningenanser för sin del att kostnaderna för namnmyndigheternas verksamhet markantkommer att minska. Detta faktum får sökas i den omständigheten attansökningsärendena anses komma att minska genom att dessa i många fall ersattsav ett anmälningsförfarande hos pastorsämbeten. Då dessutom förslaget innebären väsentlig utökning av möjligheterna för namnbyte genom anmälan kommerbelastningen på pastorsämbetena att starkt öka. Till skillnad från utredningenanser förbundet att detta kommer att medföra en kostnadsökning förpastorsämbetena. Två reservanter inom förbundels styrelse: Den kostnadsökning som kan förutses för Svenska kyrkansförsamlingar, bl. a. genom de utvidgade möjligheterna till namnbyten, börkompenseras genom att statsanslaget till kyrkofonden räknas upp. 12 Övergångsbestämmelser och ikraftträdande 12.1Riksskatteverket (RSV): Se vad RSV har anfört under rubriken . 1981/82:156 241 12.2Pastoratstjänstemannaförbundet: Bilaga 3 Detföreligger en viss oklarhet och oro över när tiden är inne för att denna lagskall tagas i bruk. Personalen på pastorsexpeditionerna måste innanfå tillräcklig information och fördjupad insikt i dessa nya namnregler. Prop.1981/82:156 242 yttrande över namnlagsutredningensbetänkande "Nya namnregler" (SOU 1979:25) Betänkandet innehåller en i det närmaste total inventeringav de problemställningar som är relevanta för en lagstiftning om personnamn.Det är därför väl ägnat som underlag för fortsatt bearbetning av frågorna ävenför det fall att namnlagsutredningens (i fortsättningen betecknad NIU) förslagnu inte skulle vinna gehör. Förslaget innebär i vissa delar en radikal omorienteringinom namnrätten och bryter i många hänseenden mot traditionella mönster och motvad som har uppfattats som vedertaget namnskick. På några av dessapunkter diskuterar NIU inledningsvis övergripande motiven för sinaställningstaganden. I andra delar kommer avvikelserna från nuvarande reglertill synes endast i förslagen till enskilda paragrafer utan att NIUsammanfattande redovisat skälen till eller konsekvenserna av förslagen.Eftersom en del av dessa frågor har anknytning till flera paragrafer måste man emellertid,för den händelse man har en från NIU avvikande uppfattning, ta upp dem till enmera allmän bedömning. Mot bakgrund av det sagda vill hovrätten först diskuteraett antal problem, vilkas generella lösning sedan blir av betydelse förställningstaganden beträffande de enskilda lagrummen. Hovrätten kommer avslutningsvis att sammanfattahuvudsynpunkterna i yttrandet. Personnamnet har bl. a. till funktion att verka som individualisering-och identifieringsmedel. En förutsättning för att namnet skall kunna fungera idet senare hänseendet är emellertid att en viss stabilitet upprätthålles ifrågaom den enskildes namninnehav. De fria namnbyten som var möjliga fram medförde allvarliga rubbningar i namnstabiliteten. Detta förhållandevar anledningen till införandet av släktnamnsförordning (SIF), enligtvilken administrativa namnbyten lades under tämligen sträng samhälleligkontroll. Den familjerättsliga lagstiftningen 1917, 1920 och 1949 utgick frånett motsvarande synsätt och öppnade endast begränsade möjligheter för namnbyte.Enligt förarbetena till namnlagen (NL) bygger även denna på uppfattningen attnamnstabiliteten är ett nödvändigt element i namnordningen. Med visst stöd i direktiven anför NIU i denna del bl. a.följande: "En omständighet som i betydande mån ändrat förutsättningarna för en 1981/82:156 243 namnreglering är införandet av personnummer ifolkbokföringen." "Personnumret har också undan för undan ersatt andraidentitetsnummer både i offentliga sammanhang och inom det privata näringslivet. Genom denna utvecklirg har släktnamnet förlorat mycket av sin betydelse som idenfifikationsmedel i de offentliga registren och andra sammanhang (NIU s. 81).--- Med denna registreringsteknik, baserad på automafisk databe handling, blir det allmännas intresse av namnstabilitet inte lika framträdande som . Den enskildes intresse får därmed ökat spelrum." (NIU s. 9). Som en konsekvens av detta sitt synsätt vill NIU tilläggaden enskilde en mycket betydande frihet att utan någon myndighetsprövning bytamellan olika släktnamn, till vilka han har familjerättslig anknytning. En följdav angivna grundsyn är även att den enskilde enligt förslaget får rätt attefter sådant byte utan prövning återta namn som han tidigare burit. För bytetill nybildat släktnamn skall visserligen alltjämt fordras beslut av namnmyndigheten,men dess prövning skall icke avse skälen för byte; den som önskar iadministrativ ordning byta bort sitt namn skall ha en ovillkorlig rätt därtill.Också i denna del är förslaget grundat på uppfattningen att behovet avnamnstabilitet minskat. I de offentliga registren har tidigare namnet bara varit etielement för identifiering. Eftersom knappast någon för- och släktnamnskombinafionledde till individualisering fordrades för identifiering regelmässigt ocksåuppgift om födelsetid. För dem som bar vanliga släktnamn var inte ens dettatillfyllest. Personnumret har emellerfid en fullständigt individualiserande funkfion.Det är också helt överlägset namnet som grundval för registrens uppbyggnad ochsom underlag för s. k. sökning i dem. NIU:s påpekande om verkningarna avinförandet av personnummer har alltså full gilfighet när det gäller allmännaeller privata register. När det i förarbetena till namnlagen talas om namnetsfunktion som identifieringsmedel syftas emellerfid inte blott påfolkbokföringen och andra allmänna register; som påpekats hade namnet i desammanhangen inte någon självständig idenfifieringsfunktion. I lika hög gradtorde ha avsetts den identifiering av varandra som medborgarna har behov av idaglig handel och vandel. I en del dylika sammanhang kan naturligtvis ävenpersonnumret göra tjänst, framförallt i situationer då den enskilda bör styrkasin identitet med legifimafionshandling. Det dagliga umgänget människor emellanär emellertid alltjämt baserat på namnet som det naturliga medlet att ange enpersons identitet. Detta gäller i praktiken även för sådana myndigheter och verk,vilka har kontakt med medborgarna "på fältet", såsom polis, tull,post och tele. Med stöd av det anförda vill hovrätten anmäla en starkreservation mot uppfattningen, att införandet av personnummer ger möjlighet attge avkall på namnstabiliteten i sådan grad som NIU föreslagit. Enligthovrättens mening måste namnstabiliteten även i fortsättningen utgöra ettgrundläggande element i namnlagstiftningen, även om det är möjligt att ienlighet med 17 1981/82. Prop.1981/82:156 244 direkfivens - i jämförelse med NlU:s mycket försiktiga -uttalanden i vissa Bilaga 3:1 situationer medge avsteg ifrån den. Sådanaavsteg skall emellertid i typfallen vara motiverade av ett dokumenterat behoveller av en rätt som är av särskild betydelse för den enskilde. Med fria namnbyten avser hovrätten här sådana som skerutan kontroll av namnmyndigheten. Den domstolsprövning som skall ske avvissa namnbyten för minderåriga är av familjerättslig karaktär och behandlassärskilt nedan (1.4). Den familjerättsliga lagstiftningen före namnlagen byggdepå att barn vid födelsen automafiskt förvärvade visst namn. Automatisktnamnbyte skedde därefter vid statusändringar såsom legitimation, förklaring omavsaknad av äktenskaplig börd, adoption och giftermål. Utrymmet för frianamnbyten var i denna lagstiftning mycket begränsat. Efter äktenskapetsupplösning kunde frånskild kvinna återta sitt flicknamn; denna rätt fillkomdäremot inte änka. Barn i äktenskap saknade helt möjlighet att genom anmälananta annat namn inom den familjerättsliga sfären. Utomäktenskapligt barn somvar trolovningsbarn hade emellertid utan vidare rätt att anta faderns namn;annat utomäktenskapligt barn kunde med samtycke av fadern respektive styvfaderngenom anmälan anta vederbörandes namn. Med stöd av släktnamnsförordningens (SIF) bestämmelser vardet dock möjligt att hos namnmyndigheten ansöka om släktnamn, till vilketsökanden hade familjerättslig anknytning. Praxis var emellertid mycketrestriktiv och utgick från att samtliga bärare av det sökta namnet skulle lämnasitt medgivande till förvärvet. Detta ledde t. ex. till att ett inomäktenskapligtbarn kunde erhålla moderns släktnamn endast under förutsättning att samtliga mödernefrändermed det namnet gav sitt medgivande. I förarbetena till namnlagen framhölls det, att varje barnhar lika anknytning till faderns som moderns släkt. Barnets rätt till enderassläktnamn utgår därför direkt från vederbörande förälder och bör inte vara avhängigav inställningen hos andra namnhavare inom respektive släkt. Konsekvensen av detta betraktelsesätt blev att barn inamnlagen erhöll rätt fill båda föräldrarnas släktnamn (barn till ogift moderdock fullt ut först genom lagändringen 1976). Denna rätt kan ur namnrättsligsynpunkt utövas fritt beträffande minderåriga barn (begränsningen i form avdomstolsprövning har som ovan påpekats familjerättsliga motiv). När det gällervuxna har emellertid namnstabiliteten ansetts kräva viss prövning av sådananamnbyten; för rätt till byte uppställs krav på särskilda skäl. Av hänsyn tillbarnets behov av att ha samma namn som den familj i vilket det lever utvidgadenamnlagen rätten att ta styvfars namn till inomäktenskapliga barn. Någonsärskild rätt i detta hänseende för vuxen ansågs vid namnlagens tillkomst intepåkallad. 1981/82:156 245 Beträffande rätten att fritt återta tidigare namn gjordesi namnlagen endast Bilaga 3:1 den ändringen i förhållande till tidigarelagstiftning, att änka erhöll samma möjlighet som frånskild kvinna att återtasitt flicknamn. I alla andra fall får återgång till tidigare namn ske efteransökan enligt 11 §. NIU synes nu utgå från att rätten till namnet också börleda till rätt att byta till sig namnet och föreslår i enlighet därmed att envarskall ha rätt att oavsett ålder fritt byta fill moders eller faders namn.Rätten avser i första hand vederbörande förälders aktuella namn men kan ocksågälla namn som föräldern tidigare burit eller namn som föräldern senareförvärvar genom fritt namnbyte eller efter ansökan. En konsekvens avhuvudförslaget är också att den som bytt namn senare fritt kan återta släktnamnsom han tidigare burit. Angivna principer slår även igenom i NlU:s förslagbeträffande makars namn: make som förvärvat andra makens namn alternafivtbehållit sitt namn skall när som helst under äktenskapet kunna återta fidigarenamn respektive anta makens namn. Rätten att i egenskap av "barn"anta förälders namn är enligt förslaget oberoende av om "barnet"ingått äktenskap eller inte. NlU:s förslag i dessa delar bygger uppenbarligen på ovanåtergivna uppfattning om minskat behov av namnstabilitet och önskan att ge denenskildes intressen "ökat spelrum". Hovrätten har i nästföregåendeavsnitt redovisat en annan inställning till dessa frågor. Enligt hovrättensmening kan man inte heller sätta likhetstecken mellan rätten att vid namnbyteerhålla visst namn och rätten att genomföra själva bytet. Även om en person harrätt att härleda sin namnrätt direkt från envar av föräldrarna, måste rättenatt byta bort det hittillsvarande namnet bedömas med beaktande av namnstabilitetenskrav. De praktiska konsekvenserna av NlU:s förslag är ocksåavsevärda. Varje gång en vuxen person byter namn innebär det att hans/hennesbarn bUr berättigade till samma namn. Om tre generationer är i livet kanförslaget därför rent teoretiskt innebära att barnet i tredje generation såsmåningom kan successivt välja mellan åtta namn, härledda från den äldsta generafio-nensföräldrar. Eftersom NIU dessutom medger barn rätt att förvärva namn somföräldern förvärvat genom tidigare äktenskap (i sak återkommer hovrätten tilldenna fråga) kan antalet möjligheter i étt givet fall bli ännu fler.Visserligen får man, som NIU förutsätter, anta att namnbyten normalt inte kommeratt ske i onödan, men redan det förhållandet att angivna möjligheter öppnas börföranleda en grundligare diskussion än den NIU redovisat. Vid en avvägning av den enskildes intresse och behovet avnamnstabilitet finner hovrätten beaktansvärda skäl ej ha förebragts för anväsentligen avvika från den värdering som namnlagen är ett uttryck för. Enbetydligt stramare hållning än den NIU föreslår är också mofiverad av de prakfiskakonsekvenser som fria namnbyten kan få. Med stöd av det anförda vill hovrätten förorda att"barns" fria namnbyten liksom nu begränsas till minderåriga. A vpraktiska skäl bör förutom en Prop.1981/82:156 246 åldersgräns vid sättas en gräns jämväl för den somingått äktenskap. När det gäller frågan om fri återgång till tidigare namnvill hovrätten anföra följande. Eftersom namnlagens regler för barn bara behandlar fråganom fritt byte från det automafiskt förvärvade namnet till visst annat namn,torde därav följa att barnet efter byte icke kan återgå till det tidigarenamnet annat än efter ansökan enligt 11 §, då särskilda skäl erfordras. NIU:sspecialreglering av återgångsfallen är egentligen knappast nödvändig, då allabyten kan ske fritt, men har förmodligen upptagits i förslaget just för att markeraavvikelsen från nu gällande regler såvitt avser minderåriga. Om man i enlighet med hovrättens förslag begränsar de frianamnbytena fill minderåriga bör man för deras del kunna medge återgång tilltidigare namn på motsvarande sätt. Detta innebär då också att en eventuelldomstolsprövning i den utsträckning som nedan diskuteras får avse dessa fall. Det kan emellertid möjligen finnas skäl att även fillåtafri återgång för vuxna. Därest den vuxne såsom minderårig erhållit nytt namn,bör man kanske som skäl för återgång acceptera just att han inte självmedverkat fill bytet. Om ett sådant skäl generellt skulle anses godtagbart, börman ju lika gärna kunna tillåta att namnhavaren verkställer återtagandet genomanmälan. Har det tidigare namnbytet skett genom den vuxnes egen försorg liggerdet inte lika nära till hands att medge fri återgång. Om han verkligen ångrarsitt fidigare byte finns det väl dock alla skäl att anta att en ansökan omåtergång skall bifallas. Antalet sådana fall torde ej heller bli stort. Tilldetta kommer slutligen att det lär vara svårt för pastorsämbetet att medsäkerhet avgöra om det tidigare namnbytet skett med eller utan namnhavarensmedverkan; att upprätthålla skilda metoder för återgång för olika vuxenfalltorde därför vara onödigt. Ehuru med viss tvekan såvitt gäller vuxna vill hovrättendärför förorda, att återgång till tidigare namn inom den familjerättsligasfären får ske fritt. Frånskild kvinnas och änkas rätt att efter äktenskapetgenom anmälan återta tidigare namn är redan etablerad och bör givetvisbibehållas, såvitt avser båda makarna, även om fri återgång iövriga fall inte skulle tillåtas. Frågan om fri återgång skall få ske underäktenskapet bör lösas på samma sätt som vuxens återgång i allmänhet. 1.3 Släktnamn som förvärvats på grund av äktenskap Enligt äldre skulle hustrun följa mannensstånd och villkor. Detta ansågs medföra en rätt för henne att förvärva hansnamn. Däremot förelåg ingen skyldighet till sådant förvärv förrän i och med nyagiftermålsbalken. Sedan väl denna skyldighet införts, reglerades även delshennes möjlighet att efter äktenskapets upplösning återta tidigare namn, dels ivilken utsträckning utomäktenskapligt barn kunde förvärva namn som hon Prop.1981/82:156 247 sålunda erhållit på grund av äktenskap. Eftersom änka ansågs tillhöra mannens släkt, gavs hon i NGBej möjlighet att återta sitt fidigare namn. En konsekvens härav var att änkas utomäkten-skapligabarn förvärvade hennes aktuella namn även om detta var den fidigare mannenssläktnamn. Detta var å andra sidan det enda fall före namnlagen då barn kundeförvärva förälders tidigare giftasnamn. Förvärv av namn som inte gått i någonav föräldrarnas släkter kunde visserligen för uä-barnens del även ske istyvbarnsfallen, men förvärvet förutsatte ju här styvfaderns samtycke. föreslog 1960 att änka skulle få tatillbaka sitt flicknamn och menade att det då ej längre fanns anledning attskilja på utomäktenskapliga barn fill ogift kvinna, frånskild kvinna och änka;i samtliga fall borde barnet förvärva moderns flicknamn. Departementschefendelade uppfattningen, att alla dessa fall borde behandlas lika, men föreslogtill denna princips genomförande i stället att barnet alltid skulle få modernsaktuella namn, vilket innebar att barn till frånskild kvinna som behållit sitt giftasnamnfår samma namn. Regeln och "förlustparagrafen" (15 §) utformades såatt det också medförde att utomäktenskapligt barn till gift kvinna, som i äktenskapethar mannens eller tidigare mans namn, också får detta namn. Däremot öppnarnamnlagen inte några möjligheter för barn i äktenskap att i den senare situafionenförvärva det namn modern "medfört" från tidigare äktenskap. NlU:s förslag, att alla barn skall ha rätt att förvärvaendera förälderns aktuella namn, gäller även för det fall att namnet avföräldern förvärvats på grund av äktenskap med annan än den andre avföräldrarna. Eftersom NIU föreslår, dels att makar som gemensamt namnkan anta enderas släktnamn, dels att den som sålunda förvärvat andra makensnamn utan prövning får behålla detta i nytt äktenskap, innebär nyssnämndahuvudregel om barns namn, att i äktenskap födda barn via båda föräldrarna kanfå tillgång till dylikt från tidigare gifte i familjen infört namn. Den nyabestämmelsen att en man kan förvärva hustruns namn leder därjämte till attbarn, vars föräldrar inte är gifta med varandra, kan förvärva motsvarande namnvia fadern. Enligt namnlagen (19 § 3 st.) anses släktnamn somegenartat om det är ägnat att utmärka tillhörighet till viss släkt. Man tordevara berättigad att utgå från att denna formulering har sin grund iuppfattningen, att släktnamn normalt hålles inom släkten. Varje barn som fårmoderns tidigare giftasnamn bildar därmed visserligen utgångspunkt för "nysläkt", men antalet dylika fall är troligen mycket litet och harantagligen ansetts försumbart. Mofiven för denna ordning har ej heller varitnamnrättsliga utan sociala, betydelsen för just dessa barn av namngemenskap medmodern. Enligt NlU:s förslag skall definitionen av egenartatsläktnamn bibehållas. Om man emellertid godtar förslaget, att barn generelltskall kunna förvärva förälders tidigare giftasnamn - vilket ju med NIU :sförslag till 6 § kan ske från 1981/82:156 248 såväl modern som fadern - kommer antalet fall då barn påovan angivet sätt Bilaga 3:1 bildar "ny släkt" att kunna bli mycketstort. Det kan således inträda en formlig upplösning av begreppet släktnamnsådant detta uppfattats av gemene man och definierats i namnlagen. Detkan inte uteslutas, att en sådan utveckling också kommer att negativt påverkadet materiella namnskyddet. Till detta kommer att vissa konsekvenser antagligenkommer att te sig direkt stötande: så kommer t. ex. ett utomäktenskapligt barnsovillkorliga rätt till faderns aktuella namn att kunna medföra, att barnet fårnamn efter faderns hustru, trots att det är följderna av hans"otrohet" mot henne. Såvitt man kan förstå bygger förslaget på den redan i förarbetenatill namnlagen redovisade uppfattningen om barns lika rätt till båda föräldrarsnamn. I sagda förarbeten var uppfattningen emellertid grundad på principen attbarnet hade lika anknytning fill båda föräldrarnas släkt - en ståndpunkt somavsågs stå i motsättning fill den praxis vilken fordrade medgivande från mödernefränderför att inomäktenskapligt barn skulle kunna förvärva moderns namn. Denmöjlighet som fillerkändes utomäktenskapligt barn att förvärva moderns giftasnamnmotiverades som redan sagts inte med namnrättsliga överväganden utan grundadespå sociala skäl. Den rätt make avses få att förvärva andra makens släktnamnfår betraktas som en helt personlig rätt, betingad av traditionen samtflertalets önskemål att i den familjen hålla ihop kring ett och sammasläktnamn. Det är enligt hovrättens mening därför inte riktigt att utan mycketstarka skäl låta denna personliga rätt bilda brygga fill andras på vedertagensläktnamnstradition grundade namnrätt till följd av familjeanknytning. Enligt NlU:s förslag får makar som gemensamt namn ejantaga sådant som den ene av dem förvärvat på grund av tidigare äktenskap, enståndpunkt som hovrätten biträder. I de fall då det för ett barn i äktenskapetkan bli aktuellt att förvärva förälders giftasnamn har föräldrarna såledesalltid skilda namn. I de allra flesta sådana fall torde det ena av föräldranamnenvara ett från släkten härrörande släktnamn. Därmed står alltså ett verkligt"släktnamn" barnet till buds, genom vilket det också får namngemenskapmed den ena av föräldrarna. Det kan därför inte i sådana fall anses föreligganågot verkligt behov av att barnet också får tillgång till den andre föräldernsgiftasnamn. För normalfallet bör det därför av skäl som redovisatsej komma ifråga att låta barn i äktenskap förvärva förälders giftasnamn. Om man antar en sådan huvudregel kan det naturligtvisuppstå konflikter för det fall båda föräldrarna har tidigare giftasnamn -barnet kan då få namngemenskap med endera endast om föräldern byter tillbakatill sin släkts namn eller barnet förvärvar giftasnamnet. För de extremfall dåbåda föräldrarna har starka skäl an inte vilja byta tillbaka till tidigare namnbör dock frågan om namngemenskap kunna lösas som ansökningsfall enligt 12 §.Detta är enligt hovrättens mening en rimligare lösning än den generella regel NIUföreslagit. Prop.1981/82:156 249 Som framgår nedan har NIU strävat efter att alla barnbehandlas lika. Bilaga 3:1 oavsett om deras föräldrar är gifta med varandraeller inte. Hovrätten menar att detta är en riktig utgångspunkt för utformningav reglerna om barns namn. Med hovrättens ståndpunktstagande ovan beträffandebarn, vars föräldrar är gifta med varandra, måste man alltså undersöka om sammaregler rimligen kan gälla för alla barn. Det har redan ovan antytts att detinte ter sig acceptabelt att barn utom äktenskap via fadern fritt kan förvärvadennes hustrus släktnamn. Det återstår då att överväga de regler som redangäller, innebärande att sådant barn förvärvar moderns aktuella namn. Före namnlagen var det bara utomäktenskapligt barn tillänka som kunde förvärva moderns giftasnamn och skälen härtill har redanredovisats. föreslog, som också påvisats, att barnet alltidskulle förvärva moderns flicknamn men departementschefen gick motsatt väg föratt erhålla likformiga regler för alla utomäktenskapliga barn. Skälen angavsvara barnets intresse av namngemenskap med modern, vilket tedde sig särskiltviktigt i dessa fall, då en äldre syn på utomäktenskapliga förbindelseralltjämt var rådande. Men bakom bestämmelserna låg också tanken att modern, somgenom bestämmelser en gång "tvingats" förvärvamannens namn, inte skulle behöva avstå från detta för att vinna namngemenskapmed barnet. Fråga är nu om dessa synpunkter har samma giltighetsom vid namnlagens tillkomst. Det får helt allmänt tagas för givet att ett barn harintresse av namngemenskap med förälder, med vilken det lever ifamiljegemenskap.