prop · G5038 · 1981-12-31 00:00:00 — Jaghar i frågorna om institutionsstyrelsernas roll samrått med chefen förkommundepartementel. Beredningenresonerar inledningsvis om vem som bör ha ansvarel för genomförandet av en vårdutan samtycke för vuxna missbrukare. Beredningen pekar också på behovet av attutforma ett beslulsförfarande som tillgodoser de högl ställda krav pårättssäkerhet som är nödvändiga när del gäller frihetsberövande åtgärder.Beredningen konstaterar att missbruksvården visserligen i första hand är enfråga för . Det skulle därför kunna hävdas att socialtjänstenborde ta ansvarel även för en vård som var så nödvändig att den måstegenomföras mot den enskildes vilja. Å andra sidan skulle detta, anförberedningen, innebära ett stort avsteg från det synsätt som präglarsocialtjänstlagen. Principen om den enskildes rätt till självbestämmandeskulle försvagas, vilket skulle kunna ge icke avsedda effekter påhandläggningen av individuella ärenden i allmänhet. En vård oberoende avsamtycke inom ram skulle också kunna medföra att enskildamänniskor med missbruksproblem sökte dölja dessa för i ställetför att vända sig dit för att få hjälp. Beredningenanser del mol den bakgrunden mindre lämpligt alt förlägga vård oberoende avsamtycke till . En annan sak är, menar beredningen, attsocialtjänsten ändå måste ha kvar sitt ansvar enligt socialtjänstlagen ochuppmärksamt följa vården och hålla kontakt med missbrukaren under vårdtiden.Detta är bl. a. en förutsättning för atl skall kunna ta vidgenom insalser i frivilliga former så att det kan tillskapas en kontinuerlig vårdkedja. Beredningen har därefteravfärdat även tanken att förlägga vårdbesluten till sjukvården. Även om vissauppgifter inom missbruksvården måste åvila sjukvården - avgiftning och därmedsammanhängande vård - så anser 4Riksdagen 1981/82. Prop.1981/82:8 50 beredningen att övervägande skäl talar emot att läggabeslut om vård enligt LVM hos sjukvården. Beredningen har vid avvägning mellan de olika synpunkternai stället stannat för att ansvaret för vården bör organiseras särskill genomalt vissa vårdinstitutioner, som enligl huvudmännens institutionsplanering ärlämpade för detta, tilläggs del omedelbara ansvarel för vårdens genomförande.Institutionerna bör däremot inte kunna fatta det grundläggande beslutet omvård. Denna fråga rymmer så många rättssäkerhetsaspekter att prövningen enligtberedningens uppfattning måste åvila en domslol. Beredningen föreslår därföratt länsrätten får beslutanderätten i alla ärenden om beredande av vård. Dettatillgodoser också kraven på lekmannainflytande genom nämndens medverkan isådana frågor. Dessutom föreslås alla viktigare avgöranden i fråga om vårdenkunna underställas rätten eller överklagas dit. Beredningen föreslår vidare att frågor om vård enligl LVMprövas inför länsrätten i en munllig Ivåparlsprocess, där för detallmännas talan. Den enskilde skall enligt beredningens förslag garanterashjälp all ulföra sin talan genom rätt till offentligt biträde. Etl tvåpartsförfarande är, menar beredningen, regel vid deallmänna domstolarna och ägnat att leda till en kritisk granskning avutredningsmaterialet och en ökad rättssäkerhet för den enskilde. För allnämndemännen skall få del inflytande på bedömningen som beredningen anserönskvärt bör man genom ett tvåpartsförfarande underlätta för dem att görasjälvständiga bedömningar av omständigheterna i målel. Deras synpunkter bördärigenom fä ökad tyngd, menar beredningen. Enligt förslaget skall föra det allmännastalan genom sin sociala enhet. föreslås svara också för detbeslutsunderlag som länsrätten behöver. Beredningen uttalar att den socialaenheten genom sin sakkunskap bör ha förutsättningar atl ansvara för alt denbehövliga utredningen kommer till stånd. Som ytterligare fördelar frånrättssäkerhetssynpunkt med den föreslagna ordningen framhåller beredningen attenheten får möjlighet att bevaka att ärendena handläggs enhetligt i kommunernamen också alt en myndighel som inte har sysslat med ärendet gör enbedömning av vårdfrågan innan den föreläggs länsrätten. Beredningen framhåller all skall ha rätt altför sin uiredning ta del av de uppgifter som redan finns hos socialnämnden.Länsslyrelsen måste dock självständigt bedöma vilka slutsatser som kan dras avmaterialet och i förekommande fall komplettera detta. Om socialnämnden självhar tagit initiativet till utredning hos lorde dock sällan finnasanledning att ifrågasätta behovet av en framställning till länsrätten. Omlänsstyrelsen ändå kommer till denna slutsats bör ärendel avskrivas. När det gäller beslut om förlängning av vården finns detenligt beredningen inte samma skäl att ha ett beslulsförfarande som kräverdomstolsmedverkan. Med hänsyn lill att domstolen har prövat 1981/82:8 51 vårdbehovet och lill atl länsrätternas redan tungaarbetsbörda inte i onödan bör ytterligare ökas är det både tillräckligt ochönskvärl att den särskilda vårdbehovsprövningen efter två månaders vård görs avnågon annan än länsrätten men med möjlighet för den enskilde att överklaga beslutettill rätten. Beredningen föreslår därför att vårdinstitutionensstyrelse, som har den bästa inblicken i hur vården har utfallit ochmissbrukarens kvarstående problem, efter samråd med socialnämnden fattar beslutom förlängning, Enligl beredningen kan det inte behövas att styrelsen igenprövar de vårdbehovsförutsättningar som länsrätten harfunnil vara för handen. Det enda styrelsen kan och skall ta slällning lill ärvilket vårdbehov som finns kvar vid denna senare tidpunkt. Remissutfallet har givit stöd åt beredningens förslag altbeslut om vård skail fattas av länsrätten i elt tvåpartsförfarande.Länsstyrelsen i uttrycker dock farhågor för att ett så starktunderstrykande av partsförhållandet kan skapa onödiga motsättningar mellan denenskilde hjälpbehövande och samhällel. Flertalet instanser godtar också attinstitutionerna svarar för vårdens genomförande och att institutionsstyrelsenfattar beslut om förlängning av vården. Några instanser, bland vilka märks , tycker dock att länsrätten borde prövaäven förlängningsfrågan. Länsrätten i pekar på oklarheter bl. a.i frågan om när omprövning senast skall ske. Ändra delar av förslaget möts av mindre förståelse avremissinstanserna. Särskilt delar sig meningarna i fråga om förslaget attlänsstyrelsens sociala enhet skulle föra det allmännas lalan inför rätten. Enmajorilel av instanserna framhåller atl skyldigheten att se till alt enbehövande missbrukare får det stöd och den hjälp han behöver vilar påsocialnämnden enligt socialtjänstlagen. Detta ansvar kan och bör inte överlåtastill . Äv de instanser som ställer sig bakom beredningens förslagmenar flertalet att socialnämnden inom ramen för sitt yttersta ansvar bordevara skyldig att anmäla behov av vård och att alltid bistå medutredning. Några drar parallellen med det tillkomna institutet allmäntombud i körkortsmål. Flera instanser framhåller också att förslaget skullekräva resursförstärkningar vid länsstyrelserna eftersom den nya socialafunktion som enligt beslut inordnas i länsstyrelserna från den 1 juH1981 har dimensionerats för att svara för andra uppgifter. Ett annat förslag som sätts i fråga av många är det attdomstolarna alltid skall hålla muntlig förhandling i mål om beredande av vård.Många instanser frågar också efter regler om vem som skall fatta beslut underpågående vård, t. ex. beslut om sjukhusvård, i vilken typ av institution denvårdade skall vistas, om vistelse utanför institutionen och om eventuellåtertagning efter permission. JO framhåller t. ex. att denna typ av besluttillhör socialnämndens vårdansvar och därför inte bör ankomma påinstitutionen. Prop.1981/82:8 52 Jag vill för min del anföra att socialnämnden enligl 11 §socialtjänstlagen uttryckligen har ålagts att se lill att den enskildemissbrukaren får den hjälp eller värd som behövs för att komma ifrånmissbruket. Något undantag för den mest ingripande vårdinsatsen - den oberoendeav samtycke - görs inte vare sig i lagtexten eller i motiven till den.Socialnämnden har alltså detta ansvar också, så länge del inte uttryckligen harlyfts bort från nämnden genom lag. Beredningens lagförslag innehåller inlenågon sådan reglering och jag har fåll den uppfattningen att del inle hellerhar varit beredningens avsikt att inskränka nämndens grundläggande ansvarenligt socialtjänstlagen. En stark remissopinion har också uttryckt samma synpå socialnämndens ansvar. När detgäller att ta ställning till beredningens förslag i denna del menar jag att manfår skilja mellan vad som skall gälla i fråga om föranstaltande om vård, beslutom vård och om själva genomförandet av vården. Vad förstgäller föranstaltandet om vård måsle ansvarel för den grundläggandebehovsprövningen, efter vad jag har sagt, ankomma på socialnämnden. Allbeslut om vård, som beredningen har föreslagit, bör fattas av länsrätten i enivåparlsprocess efter en ansökan råder del heller inte någon större tvekan om.Ätt låta ledningen för vissa angivna allmänna vårdinstitutioner svara för detadministrativa genomförandet av vården liksom för besluten om behandlingensinnehåll anser jag också har avgörande fördelar. Det torde hell enkell varanödvändigt av praktiska skäl men också bäst från rättssäkerhetssynpunkt attinstitutionens ledning får ansvaret för att bevaka beräkningen av den kortaavgränsade vårdtiden och den fortlöpande kontrollen att förutsättningar förvård alltjämt föreligger. På de skäl som beredningen har anfört menar jag ocksåalt beslut om förlängning av vården bör kunna anförtros åt styrelsen förinstitutionen under förutsättning alt den får en sammansättning och ettbeslutsförfarande som tryggar den enskildes krav på en rättvis behandling. Vaddäremot gäller frågan om hur ett ärende om beredande av vård enligt LVM skallanhängiggöras inför rätten är ställningstagandet svårare. Beredningen haralltså föreslagil atl det skall ske efter ansökan och uiredning avlänsstyrelsen, en ordning som sätts i fråga av många remissinslanser. De skälsom beredningen anför för förslaget är främst av rättssäkerhetskaraklär.Beredningen framhåller t. ex. värdet av all länsslyrelsen får möjlighel allbevaka alt vårdärendena handläggs enhetligt i kommunerna men också av atl ensjälvständig myndighet gör en bedömning av behovet av vård innan ansökan görs.Beredningen förutsätter all får la del av detutredningsmaterial som socialnämnden har och att socialnämnden ofta kommer attaktualisera ärenden om vård hos länsslyrelsen. Mot denna bakgrund och molbakgrund av milt inledande konstaterande om socialnämndens övergripande ansvarför nödvändiga värdåtgärder ser jag beredningens förslag närmasl som ettförslag att länsslyrelsen som elt, om än 1981/82:8 53 mycket självständigt, allmänt ombud skulle förasocialnämndens lalan inför länsrätten. Jag kan i allt väsentligt acceptera beredningensresonemang. Förslaget har enligt min mening stora förtjänster. Mot det kan dockinvändas att förslaget kan komma att medföra en viss dubblering avutredningsarbetet och kräva ökade resurser hos länsstyrelserna, någol som enövervägande del av remissinstanserna ju också har framhållil. Från upphör den nuvarandesocialkonsulenlorganisatio-nen, bestående av socialvårdskonsulenter,barnavårdskonsulenter och nyklerhetsvårdskonsulenter, I stället tillförslänsstyrelserna i landet drygt hundratalet nya tjänster, vilka är avsedda förhandläggning av sociala frågor på det regionala planet. Tjänslerna kommerorganisatoriskt att placeras inom de allmänna enheterna och arbetsuppgifternaskall främst avse tillsyn, rådgivning och information, sociala bedömningar,bistånd till resp. länsrätt, medverkan i regional samhällsplanering ochhandläggning av statsbidragsärenden och alkoholärenden (prop. 1980/81:100,bil. 18, avsnill B 1, CU 24, rskr 193), Jag tror inle atl man behöver befara någon dramatiskuppgång av antalet ansökningar med slöd av den nya lagen jämfört med antaletansökningar enligt nykterhetsvårdslagen. Man måste ändå räknamed en viss ökning. Jag menar alt en arbetsuppgift av denna omfattning inte kanklaras inom ramen för de personalresurser som länsslyrelserna fr. o. m. den 1juli kommer att disponera för handläggning av sociala frågor. Eftersom ärendenenligl LVM alltid kommer att kräva skyndsamhet och därför måste tas med förtur,föreligger en risk för att länsstyrelsernas övriga uppgifter på det socialaområdet kan bli eftersatta. Det är inle godtagbart med hänsyn till den storavikt som på alla håll har lagts vid dessa uppgifter som ett led isocialljänslreformen. Beslut i frågorna om LVM kommer att kunna fattas avriksdagen endast en före ikraftträdandet den 1 januari 1982.Varken tiden eller den ekonomiska situationen medger alt man bygger upp ensärskild organisation för handläggning av LVM-ärenden i länsslyrelsernadessförinnan: finns det ute i kommunerna kvalificerad och erfarenpersonal med vana vid arbetsuppgifter av likartat slag . Delta harockså understmkils i kommunförbundets remissvar. Del har inte gjorts gällandeannat än att dessa befattningshavare har ulfört nykterhelsnämndernas talaninför länsrätten fulll tillfredsställande. Mot beskrivna bakgrunden har jag stannat för att del vore mindre lämpligt atli nuläget dela upp ansvaret för att ta iniliativ till vård enligt LVM._ på två olika myndigheter. Jag föreslår därför tills vidare följande ordning. Ärenden om vård enligt LVM aktualiseras hos länsrättengenom en ansökan av socialnämnden. Vid ansökan skall fogas uiredninginnefattande bl. a. läkarutiålande. Beslut om att göra ansökan bör som regelfattas av 1981/82:8 54 nämnden, inte delegeras. Att undantag måste kunnaförekomma i fall av omhändertagande återkommer jag till i nästaavsnitt. Som ett led i bedömningen huruvida ansökan bör göras måste denenskilde höras. Om anledning föreligger görs framställning till länsrätten, allmännas lalan som part. Jag vill framhålla att mitt nu redovisadeställningstagande i frågan får ses som en övergångslösning. Del förklarasfrämst av den korta lid som står till förfogande mellan beslut ochikraftlrädande och av resursöverväganden. Goda fömtsättningar för en omprövningav lagen i denna del kommer all föreligga efter en tids tillämpning av helasocialtjänstlagstiftningen. Jag menar sålunda att ett slutligtställningstagande bör uppskjutas något. Jag vill erinra om att socialberedningen har till uppgiflall följa och utvärdera hela socialtjänstreformen. Beredningen har i sittbetänkande framhållit att den kommer alt fästa särskild vikt vid atl följa upptillämpningen av LVM. Jag avser att begära regeringens bemyndigande att gesocialberedningen ett preciserat uppdrag i della avseende. Beredningen börredovisa sina överväganden i denna del . Den bör särskill övervägamöjlighelen att anordna en funklion som allmänt ombud i sociala mål vidlänsstyrelserna. Som jag förut har påpekat erinrar beredningens förslag mycketom en sådan ordning. Ombudet skall således ha en utredande funktion och föralalan inför länsrätten. Även inom ramen för LSPV kan ett allmänt ombud tänkasfå vissa uppgifter. En ombudsfunktion behöver givelvis inte få till uppgiftuteslutande atl vara motpart till de enskilda ulan kan också ges till uppgiftatt ta lill vara de enskildas inlressen på vissa områden. Jag vill idetta sammanhang erinra om att en av socialberedningens viktigaste uppgifter äratt göra en allmän översyn av LSPV. Mera utförliga direktiv har inle meddelatsför denna översyn. Självklara huvudsyften är att åstadkomma bästa möjliga båderättssäkerhet och vård för patienterna. alt gå in närmare på dessa frågorvill jag uttala, att det enligt min mening skulle vara av värde att ha tillgångtill socialberedningens överväganden om LSPV åtminstone i huvuddrag då man tarslutligt ställning till förfarande- och rättssäkerhetsfrågorna enligt LVM. 1samband med det tilläggsuppdrag till beredningen, som jag har berört i detföregående, kommer jag därför atl ta upp även frågan om en lidplan föröversynen av LSPV, siktande till att såvitt möjligt få i vart fall ettprincipförslag framlagt 1983. Jag har låtit övertyga mig av den ganska enstämmigaremissopinion som har avstyrkt förslagel om obligatorisk muntlig förhandling.Jag menar liksom remissinstanserna att det måste finnas möjligheter atl avgöraockså ett mål om beredande av vård utan muntlig förhandling, dock endasi iundantagsfall. Sådana undantagsfall kan vara alt missbrukaren har medgivitansökan och själv begär att slippa muntlig förhandling, eller om saken ändåbedöms som uppenbar. Bestämmelsen bör kunna utformas efter mönster av 10 S LVU,ds, läjisrätten pch kammarrätten skall i mål om beredande av vård enligt 1981/82:8 55 LVM hålla muntiig förhandling, om detta inte är uppenbarlobehövligt. I övriga mål enligt lagen bör, som beredningen har föreslagil,rällen kunna pröva om det finns skäl atl hålla munllig förhandling men varaskyldig att göra det om någon av parterna begär del. Att den enskilde somberedningen föreslår skall ha en vidsträckt räll lill offentligt biträdeåterkommer jag till under avsnitt 2.10. Beslut om var den intagne missbrukaren skall vistas undervårdtiden, om återtagning vid misslyckade försök till vistelse utanför hemmel osv.måste enligt min uppfattning anförtros åt institutionen. Huruvida det bör varastyrelsen eller en särskild föreståndare eller någon annan som fattar beslutunder vårdtiden bör dock som regel inte läggas fast i lagen ulan kan antingen ivissa fall anges i regeringens verkställighetsföreskrifter eller överlåtas ålhuvudmannen för institutionen att avgöra, ställer självfallet höga kravbåde på huvudmännen vad gäller kvalitén på personalen och på socialstyrelsenoch länsslyrelserna att i sin tillsyn bevaka att beslutsordningen ärändamålsenhg. Beredningen föreslår alt polismyndighelen iakulsiluationer skall kunna besluta om omhänderlagande av enmissbrukare. Omhändertagandel skall genast underställas länsrätten, som prövar om omhändertagandet bör bestå. Länsrätten skall underrättasocialnämnden och , vilken senare skall göra ansökan om vård inomen vecka från det omhändertagandebeslutet verkställdes. Om inte ansökan görsinom skall omhändertagandet upphöra. Länsrätten skall därefter hållaförhandling inom för ansökan om vård. Rättenfår förlänga tiden om det behövs ytteriigare utredning eller någon annansärskild omständighet gör det nödvändigt. Den som är omhändertagen skall utandröjsmål ges vård på sjukhus eller på en vårdinstitution. Förslaget bygger på samma konstruktion som i LVU menskiljer sig från LVU bl. a. genom all polisen är beslutande organ och genom delidsfrisler som anges för underställning, ansökan om vård och förhandling inforlänsrätten. Enligt LVU är det sålunda socialnämnden, eventuellt genomordföranden eller någon särskilt ulsedd ledamot, som beslutar om omedelbartomhändertagande. Underställning skall ske inom , prövning av detunderställda beslutet inom ytterUgare . Ansökan om vård skall görasinom från verkställandet och länsrätten skall pröva ansökan inomytterligare . Institutet tillfälligl omhänderlagande genom polisenåterfinns å andra sidan i 21 S nykierhelsvårdslagen. Beredningen har motiverat förslagel om polisen sombeslutande myndighet med att det möjliggör ett snabbt ingripande och att detdessutom i allmänhet är nödvändigt att anlita polisen för att genomföraåtgärden. Den korta tidsfristen för ansökan - - harberedningen Prop.1981/82:8 56 ansettmöjlig med hänsyn till all det i allmänhet är tillräckligt atl kunna inhämlauppgifter från missbrukaren själv och frän olika myndigheter som har varit ikontakt med honom. har också, menar beredningen, elt snabbarebeslulsförfarande än en socialnämnd som skall besluta om ansökan enligt LVU.Beredningen underslryker att den omhändertagne inte bör förvaras hos polisenlängre än nödvändigl. Om han inte är i behov av vård på sjukhus bör hanåtminstone efter del att rällen har prövat omhändertagandet föras över tillett lämpligl hem där vård enligl lagen kan lämnas. Alt länsrätten bör kunnahålla förhandling inom från ansökan anser beredningen möjligl medhänsyn till all svårigheter med delgivning m. m. inte skall behöva uppkomma närmissbrukaren själv är omhänderlagen. Förslagetatl polismyndighelen skall ha rätt lill ett omhändertagande iakulsiluationer godtas med några undantag av samlliga remissinstanser. Någonvill att förfarandet skall utformas på samma sätl som i LVU, dvs. medsocialnämnden som beslutande. Flera remissinstanser uttrycker dock farhågor allmissbrukaren kan komma att förvaras på polisstationen i långt vidare omfattningän vad som är lämpligt. Någon menar att de föreslagna bestämmelserna börkompletleras med regler om skyldighel för polisen alt föranstalta om omedelbarläkarundersökning samt all kontakta socialnämnden om plats på någon lämpligvårdinstitution. Deföreslagna tidsfristerna tas upp av flera. Särskilt domstolarna uttrycker oroför att de har satts alltför snävt. Flera frågar efter en möjlighet att sträckaut tiden för prövning av ett understäUt beslut som kommer in till domstolen ianslulning till elt helguppehåll och föreslår atl regeln ges samma innehåll somgäller tiden för prövning av häktningsframställan enligt 24 kap. 13 §rättegångsbalken. Jagföreslår att reglerna om omhändertagande ges den utformning somberedningen har föreslagit med följande tillägg och förtydliganden. Jag har föreslagitatt socialnämnden skall ansöka om vård till länsrätten. För alt möjliggöra bådeutredning och ansökan inom den korta tidsfristen föreslår jag liksomen del remissinslanser att polisen och inte länsrätten genast skall underrättasocialnämnden om omhändertagandet. Detta främjar också inlressel av alt snabbifinna en lämplig vårdplats åt den omhändertagne. Vidare lär det i dessasituationer vara nödvändigt atl låla ordföranden eller någon annan ledamot avnämnden fatta beslut om ansökan skall göras eller inte. De farhågor som särskiltdomstolarna har fört fram om all handläggningstiderna blir för korta har jag ioch för sig förståelse för. Jag ser emellertid ingen möjlighet alt föreslånågra . Redan med den här diskuterade ordningen kanomhändertagandet bestå . Detta bör jämföras med att dentotala vårdtiden normalt inle skall överstiga . Jag tror också attfarhågorna är något överdrivna men anser att man självfallet uppmärksamt måste följa tillämpningen av reglerna i 1981/82:8 57 Vad särskill gäller frågan om möjligheten attskjuta behandlingen av ett underställningsärende som kommer in till måndagen, dvs. den tredje dagen, anser jag att delta ärmöjligt med stöd av 2§ lagen (1930:137) om beräkning av lagstadgad tid. Jagvill dock starkt understryka att ansträngningar naturligtvis bör göras atlbehandla ärendet redan före helguppehållet. För det fall länsrätten finner attunderställningsmålet kan avgöras utan förhandling lär några hinder sällan mötamot ell skyndsamt beslut. Vad däremol gäller tiden för att ge in ansökan är jag avden uppfattningen att den kan visa sig vara orimligt kort. Beredningen föreslåratt den sätts till från det beslutet om omhändertagande verkställdes.Eftersom det här lill skillnad från i LVU är polisen själv som beslular omomedelbart omhänderlagande lorde beslut och verkställighet som regel komma attsammanfalla i liden. Jag föreslår därför att socialnämndens ansökningsfrislbestäms till från det länsrätten har prövat polismyndighetens beslutom omhänderlagande. Om ansökan om vård inte görs inom den föreskrivna lidenskall omhändertagandel enligl förslaget upphöra. Länsrätten i harpåpekat att det kan vara svårt för både polismyndighelen och denvårdinstitution som förvarar den omhändertagne att hålla reda på när liden hargått ut och har därför föreslagit att länsrätten skall fatta beslut omupphörande. Jag delar den uppfattningen. 2.7 Särskilda befogenheter m. m. Beredningen föreslår förbud för de intagna atl innehaalkohol eller andra berusningsmedel, injektionssprutor eller kanyler ellernågol annal som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Sådanegendom får tas om hand och säljas eller förslöras på samma sätt som förverkadegendom. De iniagna skall också få kroppsvisileras.