prop · G50385 · 1981-12-31 00:00:00 — Frånett stort antal åklagare, poliser och taxeringsrevisorer har framhållits attdet blivit allt vanligare att bokföringsskyldighetenåsidosätts respektive att räkenskapsmaterialet påstås helt eller delvis haförkommit genom stöld, brand, översvämning eller dylikt. Resultatet härav bliratt skattemyndigheterna och de brottsbeivrande organen ställs införutomordentligt stora utrednings- och bevisproblem. Iavsaknad av bokföring blir revisionsarbetet tidskrävande. Lång tid förflyterinnan lagakraftvunnet beslut i skatteprocessen föreligger, en process som oftautmynnar i en skönstaxering. Åsidosattbokföringsskyldighet från de misstänktas sida leder till långvariga, tungautredningar som binder stora utredningsresurser också hos åklagare och polis.Ifrågavarande utredningar slutar inte sällan med ett negativt åtalsbeslutdärför att brott inte kan styrkas. I den mån åtal väcks måste åklagaren oftalägga sitt yrkande pä mycket låg nivå i förhållande till de brott han har skälatt misstänka men inte kan styrka. Tilldenna bild hör också påföljdsfrågan. Då har förflutit mellan brott ochlagföring har straffvärdet uttunnats till den grad att påföljden Prop.1981/82:85 42 sällanstår i rimlig proportion till vare sig brottets svårhetsgrad eller nedlagdautredningsinsatser. Enligtvad arbetsgruppen erfarit har ovan beskrivna förhållanden lett till nästantotal uppgivenhet hos många utredningsmän. Det finns risk för att ambitionsnivånhåller på att sjunka vid påbörjandet av större utredningar. Enligtgruppens uppfattning är det därför nödvändigt att överväga vilka åtgärder somkan vidtas i syfte att stävja det tilltagande åsidosättandet av skyldighet attföra och bevara räkenskaper. Delagrum som står åklagarna till buds i detta sammanhang är främst 11 kap. 5 §brottsbalken och 10 § skattebrottslagen. Sistnämnda lagrum har kommit atttillämpas i mycket liten utsträckning. I promemorian "Det likvidafusket", som i publicerade ochsom avser uppbördsbrottsligheten, konstateras lakoniskt beträffande 10 §skattebrottslagen "Ingen preventiv effekt - tillämpas ej" (sid. 100).I den mån åtal har väckts för försvårande av skattekontroll har påföljden - mednågra undantag - stannat vid måttliga bötesstraff. Åtal för bokföringsbrott ärmer frekventa men även där är påföljdspraxis mild. Man torde därför kunna hävdaatt dessa lagbestämmelser saknar preventiv effekt. RSVgjorde 1975 en undersökning av länsstyrelsernas erfarenheter av tillämpningenav 10 § skattebrottslagen. Därav framgår att i hela riket anmälan till åklagareom brott mot 10 § skattebrottslagen skett i 86 fall. Härav hade åtal väckts i33 fall och fällande dom meddelats i 31 fall, varav 16 fall endast avseendebrott mot 10 § skattebrottslagen. - Av uppgifter som lämnats avtaxeringsrevisorerna avseende revisionsverksamhet framgår atträkenskaper saknats helt i 116 fall (2,av samtliga revisioner), en ellerflera räkenskapshandlingar saknats i 1082 fall (20,), räkenskaperna frånkäntsbevisvärde i 689 fall () och åtal för försvårande av skattekontroll skett i3 fall (0,). RSV har tyvärr inte tagit fram någon motsvarande statistik avsenare datum. Enligt uppgift från verket torde här återgivna siffror speglaläget även . Förhållandena torde i vart fall inte ha ändrats till detbättre. Ettav skälen till att 10 § skattebrottslagen kommit att tillämpas i så liten utsträckningkan vara bristande information. Ett annat skäl är utan tvivel rådande päföljdspraxis,som medför att anmälan om respektive åtal för försvårande av skattekontrollinte upplevs som meningsfullt. Medhänsyn till svårigheterna att förebringa bevisning kan den som korrekt för ochbevarar räkenskaper f.n. bli "missgynnad" i åtals- ochpåföljdshänseende. Det anses att många medvetet spekulerar i möjligheten attundandra sig kontroll genom att åsidosätta bokföringsskyldigheten, varvideventuella böter för denna försummelse kalkyleras in bland övrigadriftskostnader. Det är därför troligt att en skärpning av påföljdsval och straffmätningvid tillämpningen av berörda lagrum skulle få en avsevärd preventiv effekt.Detta gäller inte minst om man vill försöka komma till rätta med bulvanproblematiken.Under ett effektivt straffhot jämlikt 11 kap. 5 § eller 10 §skattebrottslagen skulle sannolikt benägenheten att undanskaffa räkenskaper,som faktiskt förts, minska. Arbetsgruppenhåller nu på med att sammanställa en promemoria med vissa synpunkter påtillämpningen av 11 kap. 5 § och 10 § skattebrottslagen. Ipromemorian, som skall tillställas samtliga åklagare, vill grupen bl. a. erinraom att ett åtal efter rimlig utredningstid för brott mot något av de nämndalagrummen i större utsträckning än som sker kan övervägas som ettalternativ till åtal för skattebedrägeri eller Prop.1981/82:85 43 "egentliga"gäldenärsbrott efter månader och år av mödosam utredning. Detta gäller särskiltnär det redan i initialskedet av en utredning står klart att bevissvårigheternakommer att bli avsevärda till följd av den bristfälliga bokföringen. Polisensbristande utredningsresurser utgör f. n. en flaskhals i ktmpen mot denekonomiska brottsligheten. Det är därför angeläget att tillgängliga resurser iförsta hand används på ett sätt som leder till praktiskt godtagbara resultat. I promemorian kommerarbetsgruppen också att framhålla vikten av att åklagaren driver dessa målaktivt. Vid en huvudförhandling måste så mycket utredning förebringas attdomstolen får klart för sig att det inte är fråga om en harmlös ordningsförseelseutan om ett förfarande som i fråga om sina konsekvenser kan vara likaallvarligt som grovt skattebedrägeri respektive allvarliga gäldenärsbrott. Genompromemorian hoppas arbetsgruppen kunna medverka till en tillämpning av 11 kap.5 § och 10 § skattebrottslagen som medför en preventiv effekt. Enskärpning av rådande påföljdspraxis beträffande ifrågavarande brott skullevisserligen kunna ske inom ramen för gällande lagstiftning. Mot bakgrund avbokföringens stora betydelse för en näringsidkares förhållande till sinaborgenärer och fill det allmänna samt med hänsyn till att åsidosättande avbokföringsskyldighet tenderar att bli allt vanligare är det emellertid enligtarbetsgruppens uppfattning nödvändigt att synen på straffvärdet av ifrågavarandebrott ändras. Detta bör komma till uttryck genom en skärpning avstraffsatserna. Arbetsgruppenhar gjort ett utkast till ändringar av 11 kap. 5 § och 10 §skattebrottslagen, vilket bifogas (bilagan har uteslutits här). Enligtarbetsgruppens mening bör en särskild straffsats för grova fall av bokföringsbrottrespektive försvårande av skattekontroll införas. Härigenom uppnåsöverensstämmelse med vad som gäller beträffande undertryckande av urkundjämlikt 14 kap. 4 § 2 stycket , vilket när det gäller förstöringeller undanskaffande av bokföringshandlingar är ett närliggande brott.Förstörande eller undanskaffande av bokföring är, även om förutsättningar föransvar för undertryckande av urkund ej föreligger, ett förfarande som ur straffvärdessynpunktkan vara i det närmaste jämförbart med detta brott. Att helt eller delvisunderlåta att föra räkenskaper i syfte att omöjliggöra kontroll framstår somminst lika straffvärt som att inför förestående taxeringsrevision eller konkursundanskaffa bokföringen. Omständigheter som bör föranleda att brotten bedömssom grova är att åsidosättandet av bokföringsskyldigheten skett systematisktunder en följd av år, att det skett i en rörelse, vars verksamhet är av storomfattning och omsätter höga belopp, eller att gärningen eljest är av särskiltallvarlig art. Det torde vara naturligt att ansvar jämlikt den svårare gradenendast bör komma i fråga vid uppsåtligt brott. Arbetsgruppenhar för grova fall övervägt ett straffmaximum för att uppnå paritetmed strafflatituderna för grov oredlighet mot borgenärer och grovtskattebedrägeri. Gruppen har emellertid stannat vid att ett högsta straff i likhet med vad som stadgas i 14 kap. 4 § 2 stycket tordevara tillräckligt. Beträffande 10 §skattebrottslagen vill gruppen i övrigt framhålla följande. 10 §skattebrottslagen är subsidiär . De lagrum i somkan bli aktuella i sammanhanget är 11 kap. 5 § och 14 kap. 4 §. Reglerna ombokföringsbrott och försvårande av skattekontroll tar båda sikte på attbestraffa den som inte fört några räkenskaper eller Prop.1981/82:85 44 somfört dem på ett ofullständigt sätt. Den praktiska skillnaden är i princip endastatt ansvar för bokförihgsbrott inträder om den bokföringsskyldige har försattsi konkurs. Med hänsyn härtill synes det inte sakligt motiverat att ansvar förförsvårande av skattekontroll förutsätter grov oaktsamhet medan det vidbokföringsbrott räcker med oaktsamhet. Rekvisitet "grov" i 10 § 1stycket bör därför slopas. Det nuvarande andrastycket i 10 § bör utgå. Eftersom ett av rekvisiten är att myndighetskontrollverksamhet skall ha allvarligt försvårats torde det ligga i sakensnatur att brister i bokföringen som närmast har karaktär av smärreordningsförseelser ej skall föranleda ansvar. Att arbetsgruppen ändå föreslåren ringa grad av brottet i första stycket beror dels på att det kan förekommafall av allvarligt försvårande av kontrollverksamhet men där rörelsensomfattning eller oredovisade belopp är så ringa att brottet därför framstår sommindre straffvärt, dels på att det är önskvärt att straffbestämmelserna förbokföringsbrott och försvårande av skattekont-rtoll blir enhetliga. Prop.1981/82:85 45 Remissyttrandenhar inkommit från riksåklagaren (), , ,kammarrätten i , bokföringsnämnden, bankinspektionen,försäkringsinspektionen, statskontoret, , (), kommerskollegium, statens industriverk, juridiska fakultetsnämnden vidStockholms universitet, i , länsstyrelseni , utredningen (Fi 1973:01) om säkerhetsåtgärder m. m. inomskatteprocessen, förmögenhetsbrottsutredningen (Ju 1976:04), CentralorganisafionenSACO/SR, Föreningen revisorer . Föreningen , Föreningen . (), Lantbrukarnas riksförbund.Landsorganisationen i (LO), (),. Svenska revisorsamfundet,ac-kordcentral, , , , hantverks- och industriorganisation -Familjeföretagen,, , (), Taxeringsnämndsordförandenas riksförbundoch (). RÅhar bifogat särskilt inhämtade yttranden från överåklagarna i ,och åklagardistrikt samt länsåklagarmyndigheterna i och , län. Övervägandeantalet remissinstanser är positiva fill en revidering av straffansvaret förförsummelse av bokföringsskyldigheten. Även den allmänna inriktningen avpromemorians förslag har vunnit anslutning på de flesta håll. De förslag tilllagtekniska lösningar som har lagts fram i promemorian har emellertid fått ettblandat mottagande. Någrainstanser är emellertid odelat positiva. Promemorians förslag tillstyrkssålunda eller lämnas utan erinran ?i\/ försäkringsinspektionen och taxeringsnämndsordförandenasriksförbund. Bankinspektionenanser att de förslag promemorian innehåller är väl avvägda och kan i huvudsakställa sig bakom vad som föreslås. Genomgående positiva är oc)f.sh.förmögenhetsbrottsutredningen (Ju 1976:04), Föreningen , Föreningen och ackordcentral. Prop.1981/82:85 46 Statskontoretinstämmer i de principiella resonemang som läggs till grund för förslagen.Förslagen synes kunna underlätta och förkorta det utredningsarbetesom åläggs taxeringsrevisorer, polis och åklagare vid misstanke om brott. Rikspolisstyrelsenkan i allt väsentligt ansluta sig till de överväganden och förslag som BRÅ harlagt fram i promemorian. Räkenskapsbrotten är som regel till sin art sådana attde kan snabbt utredas med rimliga insatser. De för dessa brott genom förslagetnu bättre anpassade straffskalorna bör vidare leda till att åtal och lagföringkan ske i större omfattning utan att man behöver avvakta utfallet av en oftaoviss skatteprocess eller en komplicerad och tidskrävande utredning rörandeoredlighet. Ett genomfört förslag av den innebörden bör därför medföra inteoväsentliga brottsförebyggande effekter. Det torde vidare innebära en någotutökad möjhghet till kontroll av bokföringsskyldighetens efterlevnad. Såsomhittills blir det dock huvudsakligen när den bokföringsskyldige har råkat päobestånd eller är föremål för skattekontroll som bokföringsskyldighetensefterlevnad aktualiseras. Men även vid misstanke om exempelvis förmögenhets-eller förfalskningsbrott kan bokföring behöva granskas. Uppkommer därvid misstankeom att bokföringsskyldigheten åsidosätts finns anledning att inledaförundersökning rörande bokföringsbrott. anser att dettastår väl i överensstämmelse med synsättet att näringsidkare alltid skall ha enstraffsanktionerad plikt att fullgöra sin bokföringsskyldighet. Fleraremissinstanser kommenterar allmänt behovet av en reform. LOanför att det är en förutsättning att god redovisning föreligger ifall arbetsgivarnaskall kunna fullfölja skyldigheten i 19 § lagen (1976:580) om medbestämmande iarbetslivet, LO instämmer därför i rapportens konstaterande att"samhällsutvecklingen har ryckt undan grunden för uppfattningen attbokföringen är av privat natur" och Ullägger att en lagstiftning avföreslaget innehåll är.en nödvändighet ifall samhällets trovärdighet att viljabekämpa den ekonomiska brottsligheten skall bestå. LO tillstyrker därmed attlagstiftningen kraftigt skärps på detta område. Även TCO hälsar med stortillfredsställelse att BRÅ:s förslag blir föremål för lagstiftning. /SRunderstryker att samhället måste vidta effektiva åtgärder för att komma tillrätta med den organiserade och ekonomiska brottsligheten. Centralorganisationendelar därför uppfattningen att starka skäl talar för ändring av nuvarandestraffbestämmelser om bokföringsbrott. Det är betänkligt attbokföringsskyldiga i ökad omfattning förstör bokföringsmaterial och underlåteratt fullgöra sin bokföringsskyldighet. Sådana förfaranden innebär attskattemyndigheternas kontrollmöjligheter försvåras och att utredningsarbetetför polis och åklagare blir betungande och resurskrävan-de. Det är stötande attbokföringsskyldiga genom att på dessa sätt underlåta att fullgöra sinaskyldigheter dels kan vålla samhället mycket stora extra kostnader, dels kanföranleda att de vid eventuell lagföring får en mycket mildare bedömning änderas gärningar bort föranleda. Än allvarligare är att allmänheten kan få denuppfattningen att samhället saknar resurser, förmåga och vilja att bekämpa denekonomiska brottsligheten. anför att förbundet i skilda sammanhang genom olikalagstiftningsförslag sökt åstadkomma ett förbättrat skydd för skatte- ochavgiftsfordringar och därvid har framhållit nödvändigheten av attvarufordringarna inte får komma i ett försämrat eller mer osäkert läge än andrafordringar. Mot denna bakgrund finner förbundet det nu framlagda förslagetmotiverat då det, förutom att det skyddar skatte- och avgiftsfordringar, ävenkommer att ge ett ökat skydd för varufordringar. 1981/82:85 47 Länsstyrelseni delar den uppfattning som redovisas i promemorian attdet blivit allt vanligare att näringsidkare åsidosätter sinbokföringsskyldighet på olika sätt. Hela skalan finns representerad från detatt inga räkenskaper över huvud taget förts till oriktig eller rent av falskbokföring. Detta är ett allvarligt problem som försvårar myndigheternas arbetemed kontroll av skydd och uppbörd av skatt. Även beivrandet av olika gäldenärsbrottförsvåras om bokföringen är bristfällig eller helt saknas. Det är uppenbart attde sanktioner som kan komma ifråga i olika fall inte är tillräckliga. Enväsentlig skärpning av gällande regler är därför i hög grad befogad.Länsstyrelsen vill understryka att en sådan reform är angelägen och börgenomföras utan dröjsmål. De förslag som läggs fram i promemorian är i vissafall långtgående. Som en allmän uppfattning vill framhålla attdet alltid är en fördel om en sanktionsskärpning kan ske inom ramen förhandläggningstiderna i skattebrottmål samt åtgärder som medverkar till attenskilda myndigheter lämnar information till polis eller åklagare i samband medförundersökningar och angående misstankar om brott som framkommer vidmyndighetens verksamhet. Svenska revisorsamfundetvill inte bestrida att det i promemorian beskrivna förhållandet existerar. Dethade varit värdefullt om omfattningen därav hade angivits i promemorian i annatän allmänna ordalag. Inte heller har det berörts närmare, vilka typer avbokföringsskyldiga som oftast förekommer i dylika sammanhang. Är det exempelvisbokföringspliktiga enskilda rörelser eller företag som varit föremål förkontinuerlig revision? Samfundet antar att påståenden om de försvunnaräkenskaperna är relativt sällsynta i företag som varit föremål förkontinuerlig revision. Om detta antagande är riktigt, kan den antagnalagstiftningen om utökad revisionsplikt förväntas ge en förbättring även. utannågon skärpning av lagstiftningen för bokföringsbrott. Likaså vill samfundet isammanhanget erinra om den införda bevissäkringslagen(1975:1027) för skatte- och avgiftsprocessen, vilken torde ge möjligheter att istor utsträckning komma till rätta med de missförhållanden som BRÅ genom den framlagdapromemorian vill stävja. Samfundet anser självfallet att bekämpande avekonomisk brottslighet är en angelägen uppgift för samhället. Om förstöringeller undanhållande av räkenskapshandlingar, trots de utökade möjligheter somnumera står skatte- och brottsbeivrande myndigheter till buds, utgör ett oftaförekommande inslag i kriminell ekonomisk verksamhet, motsätter sig samfundetinte en skärpning av lagstiftningen på området. Kammarrälsen i Sundsvallanför att utgångspunkten för de förslag som framläggs i promemorian äruppfattningen att det blivit allt vanligare att bofcioringsskyldighetenäsodosättes eller att räkenskapsmaterial förstörs för att dölja brottslighetoch försvåra kontroll. I och för sig kan det hävdas ai! utredningen ipromemorian om omfattningen av sådana oegentligheter oci; missförhållanden ärknapphändig och ofullständig. Även om svårigheterna att åstadkomma en fylligareutredning i dessa hänseenden är påtagliga synes en noggrannare och mer inträngandeanalys ha varit möjlig som bakgrund till och för bedömning av förslagen. Vadsom framförts i promemorian tillsammans med kammarrättens egna erfarenheterger emellertid kammarrätten anledning ansluta sig till uppfattningen att denordning som finns för att komma tillrätta med och beivra åsidosättande avbokföringsskyldigheten bör överses i syfte att öka och vidmakthålla respektenför gällande bestämmelser. Prop, 1981/82:85 48 medförbland annat svårigheter när det gäller att bedöma i vad mån det är utformningenav de nuvarande reglerna om påföljder för åsidosättande av bokföringsskyldigheteneller brister när det gäller utredningsresurser och kännedom om reglerna sommedfört att oegentligheter och missförhållanden inte blivit utredda ochbeivrade i erforderlig utsträckning. Det finns anledning anta att brister isistnämnda hänseenden lett till att de möjligheter till beivrande som detnuvarande regelsystemet i och för sig redan erbjuder inte tagits tillvara itillräcklig utsträckning. Enrevidering av straffansvaret för försummelse av bokföringsskyldigheten ärenligt juridiska fakultetsnämnden vid befogad av deskäl som anförs i promemorian och som tidigare framförts av riksåklagarensarbetsgrupp mot kvalificerad ekonomisk brottslighet. Möjligheterna att effekdviseralagföringen enligt nu gällande bestämmelser om gäldenärsbrott är små att dömaav remissutfallet på betänkandet (SOU 1980:7) Kompensafion förförvandlingsstraffet. Frågan om straffbestämmelsernas lämpliga utformning inomdetta avsnitt av förmögenhetsbrotten faller visserligen inomförmögenhetsutredningens (Ju 1976:04) ansvarsområde. En partiell revidering avstraffbestämmelsen om bokföringsbrott och därmed sammanhängande bestämmelser ärdock motiverad med hänsyn framför allt till de hårt ansträngda utredningsresurseruaoch intresset av att dessa används på ett effektivt sätt i kampen mot denekonomiska och organiserade brottslighet, i vilken gäldenärsbrotten ofta är ettväsentligt inslag. Fleraremissinstanser anför allmänna synpunkter av delvis kritisk natur på deföreslagna lagändringarna. Götahovrätt delar uppfattningen att det är angeläget att söka åstadkomma en ordningsom i möjligaste mån ökar respekten för bestämmelserna rörandebokföringsskyldighet och som förhindrar att allvarlig ekonomisk brottslighetdöljs genom brister i bokföringen. De problem som alltmer gjortsig gällande i detta hänseende synes till övervägande del ha sin grund i att deresurser som står till förfogande för att bemöta brottslighet av detta slag ärlångt ifrån tillräckliga. Framför allt måste därför åtgärder vidtas för att förbättuberörda myndigheters möjligheter att effektivt stävja den oroväckandeutvecklingen. Det torde sålunda inte vara de i promemorian berördabestämmelsernas utformning som är den egentliga orsaken till att skyldighetenatt föra och bevara räkenskaper i tilltagande grad åsidosätts. Det nuvaranderegelsystemet synes tvärtom, åtminstone i princip, ge fullt tillfredsställandemöjligheter till ingripande i alla straffvärda fall. Redan genom ett bättreutnyttjande av detta system - i samverkan med förstärkta resurser påutredningssidan - skulle man sannolikt kunna komma till rätta med en stor delav missförhållandena. Vad som anförts hindrar emellertid inte att det ändockkan finnas skäl att undersöka i vad mån de aktuella lagbestämmelserna bättrekan anpassas till den uppkomna situationen. Hovrätten vill härvidlag framhållasom sin bestämda uppfattning att en sådan anpassning bör ske med bibehållandeav den nu gällande principen att straffansvar skall komma i fråga först näråsidosättande av bokföringsskyldigheten inverkar menligt på sådana allmännaeller enskilda intressen som är skyddade genom lag. Ingripande bör således äveni fortsättningen ske endast om det finns grundad anledning att anta att denbokföringsskyldige inte fullgör sina förpliktelser och att underlåtenheten kanfå betydelse vid skatte- och avgiftskontroll, konkursutredning eller i annatbevishänseende. Med den utgångspunkten synes förslaget i sin helhet ledaalltför långt för att kunna godtas fullt ut. Prop.1981/82:85 49 EnligtRÅ innebär de i promemorian föreslagna författningsändringarna en relativtgenomgripande nyordning i fråga om den straffrättsliga regleringen på detaktuella området. För att en sådan skall vara motiverad bör enligt RÅ:s meningkrävas att ett uttalat behov av förändringar föreligger och att den nyaordningen klart framstår som mera ändamålsenlig än den gällande. Mot defördelar som står att vinna med en reform måste vägas bl. a. de svårighetersom, främst vid en mera omfattande ändring av reglerna, kan uppkomma under enrelativt lång övergångstid innan praxis i fråga om tillämpningen av den nyaregleringen utvecklats och stabiliserats. Denkritik mot gällande ordning som har framförts är främst inriktad på detförhållandet att relativt få fall av bokföringsbrott och försvårande av skattekontrollanmäls till polis och åklagare samt på påföljdspraxis. Beträffande den senarehar det särskilt från åklagarhåll framhållits att den är alltför mild för atten tillämpning av stadgandena om bokföringsbrott och försvårande avskattekontroll skall få den preventiva effekt i kampen mot den kvalificeradeekonomiska brottsligheten som skulle vara möjlig. RÅ delar i stort dennagrundinställning. Antalet anmälningar om ifrågasatt bokföringsbrott har ökatväsentligt sedan den nya lagstiftningen om handläggning av mindre konkurserträdde i kraft. Detta synes vara en allmän trend. Mycket talar enligt RÅ:smening för att denna utveckling kommer att fortsätta. När det gällerförsvårande av skattekontroll är antalet anmälningar fortfarandeanmärkningsvärt lågt. Såvitt RÅ kan förstå är detta emellertid inte en följd avbrister i brottets konstruktion utan mera beroende på en viss obenägenhet atttidigt under utredningsarbete som avser mera omfattande skattebrottslighetseparera ut misstankar om försvårande av skattekontroll för en snabbarehandläggning än den som i regel är möjlig i fråga om övrig misstänktbrottslighet. Otvivelaktigt har den påföljd som kan förväntas bli resultatet aven lagföring för försvårande av skattekontroll stor betydelse i dettasammanhang.